CELEX: 62021CJ0389
Apelācija
Ekonomikas un monetārā politika
Kredītiestāžu prudenciālā uzraudzība
Regula (ES) Nr. 575/2013
Sviras rādītāja aprēķināšana
Riska darījumu vērtības mērs
429. panta 14. punkts
Konkrētiem nosacījumiem atbilstošu riska darījumu izslēgšana
Atļaujas daļējs atteikums
Eiropas Centrālās bankas (ECB) rīcības brīvība
Atcelšanas prasība
Acīmredzama kļūda vērtējumā
Pārbaude tiesā

Ar apelācijas sūdzību Eiropas Centrālā banka (ECB) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 14. aprīļa spriedumu
Crédit lyonnais
/ECB (T‑504/19, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2021:185), ar kuru tā ir apmierinājusi
Crédit lyonnais
prasību atcelt Eiropas Centrālās bankas (ECB) 2019. gada 3. maija Lēmumu ECB‑SSM‑2019‑FRCAG‑39 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kas pieņemts saskaņā ar Padomes Regulas (ES) Nr. 1024/2013 (2013. gada 15. oktobris), ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību (OV 2013, L 287, p. 63), 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 10. pantu un saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 575/2013 (2013. gada 26. jūnijs) par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 (OV 2013, L 176, 1. lpp.), kas grozīta ar Komisijas Deleģēto regulu (ES) 2015/62 (2014. gada 10. oktobris) (OV 2015, L 11, 37. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 575/2013”), 429. panta 14. punktu, ciktāl ar šo lēmumu
Crédit
lyonnais
ir atteikta atļauja no tās sviras rādītāja aprēķina izslēgt dažus riska darījumus.

Atbilstošās tiesību normas

Regula Nr. 575/2013
Regulas Nr. 575/2013 90., 91. un 94. apsvērumā ir noteikts:
“(90)      Gados pirms finanšu krīzes bija raksturīga iestāžu riska darījumu pārmērīga uzkrāšanās attiecībā pret to pašu kapitālu (svira). Finanšu krīzes laikā zaudējumu un finansējuma trūkuma dēļ iestādes bija spiestas īsā laikposmā sviru būtiski samazināt. Tas palielināja lejupējo spiedienu uz aktīvu cenām, radot turpmākus zaudējumus iestādēm, un šie zaudējumi savukārt izraisīja iestāžu pašu kapitāla turpmāku samazināšanos. Galīgais šīs negatīvās tendences rezultāts bija kredītresursu pieejamības samazināšanās reālajai ekonomikai, kā arī dziļāka un ilgstošāka krīze.
(91)      Uz risku balstītas pašu kapitāla prasības ir svarīgas, lai nodrošinātu pietiekamu pašu kapitālu negaidītu zaudējumu segšanai. Tomēr krīze ir parādījusi, ka ar minētajām prasībām vien nepietiek, lai novērstu to, ka iestādes uzņemas pārmērīgas un neilgtspējīgas sviras risku.
[..]
(94)      Sviras rādītājs ir jauns [Eiropas] Savienības regulēšanas un uzraudzības instruments. Saskaņā ar starptautiskiem nolīgumiem tas pirmām kārtām būtu jāievieš kā papildu elements, ko var piemērot atsevišķām iestādēm pēc uzraudzības iestāžu ieskatiem. Iestāžu pārskatu sniegšanas pienākumi nodrošinātu pienācīgas pārskatīšanas un kalibrēšanas veikšanu, lai 2018. gadā varētu pāriet uz saistošu pasākumu.”
Šīs regulas 4. panta 1. punkta 93. un 94. apakšpunktā ir paredzēts:
“Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
[..]
93)      “svira” ir iestādes aktīvu, ārpusbilances saistību un iespējamo saistību, kas jāapmaksā, jāizpilda vai par kurām jāsniedz nodrošinājums, tostarp saistību par saņemto finansējumu, sniegtajām garantijām, atvasinātiem instrumentiem vai līgumu par aktīvu pārdošanu ar atpirkšanu, bet neskaitot saistības, ko var īstenot tikai iestādes likvidēšanas gadījumā, relatīvā apmēra attiecība pret iestādes pašu kapitālu;
94)      “pārmērīgas sviras risks” ir risks, kas rodas no iestādes neaizsargātības, kuru izraisījusi faktiska vai iespējama svira tās finansējuma struktūrā, kuras dēļ var būt nepieciešami neparedzēti korektīvi pasākumi attiecībā uz uzņēmējdarbības plānu, tostarp finanšu grūtību izraisīta aktīvu pārdošana, kas varētu radīt zaudējumus vai atlikušo aktīvu vērtības korekcijas.”
Minētās regulas 116. panta 4. punktā ir noteikts:
“Izņēmuma gadījumos riska darījumus ar publiskā sektora struktūrām var pielīdzināt riska darījumiem ar centrālo valdību, reģionālo pašvaldību vai vietējo pašpārvaldi, kuras jurisdikcijā šīs struktūras atrodas, ja pēc šajā jurisdikcijā esošo kompetento iestāžu ieskatiem riska ziņā nepastāv atšķirības starp šādiem riska darījumiem, jo centrālā valdība, reģionālā pašvaldība vai vietējā pašpārvalde ir sniegusi atbilstīgu garantiju.”
Šīs pašas regulas 412. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Iestādes tur likvīdus aktīvus, kuru vērtību summa sedz likviditātes izejoš[ās] naudas plūsmas mīnus ienākošās naudas plūsmas spriedzes apstākļos, lai nodrošinātu, ka iestādes uztur likviditātes rezervju līmeņus, kas ir pietiekami, lai risinātu jebkādu nelīdzsvarotību starp likviditātes ienākošajām un izejošajām naudas plūsmām ārkārtīgas spriedzes apstākļos trīsdesmit dienu laikposmā. [..]”
Regulas Nr. 575/2013 429. panta 2. un 14. punktā ir paredzēts:
“2.      Sviras rādītāju aprēķina kā iestādes kapitāla mēru, dalītu ar šīs iestādes kopējo riska darījumu vērtības mēru un ko izsaka kā procentuālu attiecību.
[..]
[..]
14.      Kompetentās iestādes var atļaut iestādei izslēgt no riska darījumu vērtības mēra riska darījumus, kuri atbilst visiem turpmāk minētajiem nosacījumiem:
a)      tie ir riska darījumi ar publiskā sektora struktūru;
b)      tiem piemēro pieeju, kas ir saskaņā ar 116. panta 4. punktu;
c)      tie izriet no noguldījumiem, kurus iestādei ir juridisks pienākums nodot a) apakšpunktā minētajai publiskā sektora struktūrai vispārējās nozīmes ieguldījumu finansēšanas nolūkā.”
Regulas Nr. 575/2013, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2019/876 (2019. gada 20. maijs) (OV 2019, L 150, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “grozītā Regula Nr. 575/2013”), 429.a panta 1. punkta j) apakšpunktā, kas saskaņā ar Regulas 2019/876 3. panta 2. punktu ir piemērojams no 2021. gada 28. jūnija, ir paredzēts:
“1.      Atkāpjoties no 429. panta 4. punkta, iestāde var neiekļaut kopējās riska darījumu vērtības mērā šādus riska darījumus:
[..]
j)      riska darījumus, kas atbilst visiem turpmāk minētajiem nosacījumiem:
i)      tie ir riska darījumi ar publiskā sektora struktūru;
ii)      tiem piemēro pieeju, kas ir saskaņā ar 116. panta 4. punktu;
iii)      tie izriet no noguldījumiem, kurus iestādei ir juridisks pienākums nodot i) punktā minētajai publiskā sektora struktūrai vispārējās nozīmes ieguldījumu finansēšanas nolūkos.”

Regula Nr. 1024/2013
Regulas Nr. 1024/2013 55. apsvērumā ir noteikts:
“Uzraudzības uzdevumu uzticēšana nozīmē, ka ECB ir nozīmīgs pienākums sargāt finanšu stabilitāti Savienībā un izmantot uzraudzības pilnvaras visiedarbīgākajā un samērīgākajā veidā. [..]”
Šīs regulas 4. panta 1. punkta d) apakšpunktā un 3. punktā ir noteikts:
“1.      Saskaņā ar 6. pantu ECB atbilstīgi šā panta 3. punktam ir ekskluzīvi kompetenta prudenciālās uzraudzības vajadzībām veikt šādus uzdevumus attiecībā uz visām kredītiestādēm, kas veic uzņēmējdarbību iesaistītajās dalībvalstīs:
[..]
d)      nodrošināt atbilstību 4. panta 3. punkta pirmajā daļā minētajiem tiesību aktiem, kas nosaka prudenciālās prasības kredītiestādēm tādās jomās kā pašu kapitāls, vērtspapīrošana, lielo riska darījumu limiti, likviditāte, svira un attiecībā uz pārskatu sniegšanu un informācijas publiskošanu par minētajiem jautājumiem;
[..].
3.      Lai veiktu ar šo regulu uzticētos uzdevumus un ar mērķi nodrošināt augstus uzraudzības standartus, ECB piemēro visus attiecīgos Savienības tiesību aktus un gadījumos, kad Savienības tiesību akti ir direktīvas, – valsts tiesību aktus, kas transponē šīs direktīvas. [..]”
Saskaņā ar minētās regulas 6. panta 1. punktu:
“ECB veic savus uzdevumus vienotajā uzraudzības mehānismā, ko veido ECB un valstu kompetentās iestādes. ECB atbild par [vienotā uzraudzības mehānisma] efektīvu un saskaņotu darbību.”

Tiesvedības priekšvēsture

Crédit lyonnais
ir akciju sabiedrība, kas dibināta saskaņā ar Francijas tiesību aktiem un ir licencēta kā kredītiestāde. Šī kredītiestāde ir
Crédit agricole SA
meitasuzņēmums, un kā tāds tas ir pakļauts ECB tiešai prudenciālajai uzraudzībai.
2015. gada 5. maijā
Crédit agricole
savā un
Crédit agricole
grupas vienību, t.sk.
Crédit lyonnais
, vārdā lūdza ECB atļauju no riska darījumu vērtības mēra sviras rādītāja aprēķina nolūkā izslēgt riska darījumus ar
Caisse des dépôts et consignations
(Francija, turpmāk tekstā – “
CDC
”), kas izriet no noguldījumiem krājgrāmatiņās A, populārajās krājgrāmatiņās un ilgtspējīgas un solidāras attīstības krājgrāmatiņās, kuri saskaņā ar piemērojamo Francijas tiesisko regulējumu obligāti ir jāpārskaita
CDC
(turpmāk tekstā kopā – “regulētie uzkrājumi”).
Ar 2016. gada 24. augusta lēmumu ECB atteicās piešķirt
Crédit
agricole
tās lūgto atļauju. Šis lēmums tika atcelts ar 2018. gada 13. jūlija spriedumu
Crédit agricole
/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472).
2018. gada 26. jūlijā
Crédit agricole
savā vārdā, kā arī
Crédit Agricole
grupas vienību, t.sk.
Crédit lyonnais
, vārdā atkārtoti lūdza ECB atļauju no riska darījumu vērtības mēra sviras rādītāja aprēķina nolūkā izslēgt riska darījumus ar
CDC
, kas izriet no noguldījumiem regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās.
Pēc tam, kad ECB bija paziņojusi
Crédit agricole
lēmuma projektu un saņēmusi tās apsvērumus šajā ziņā, tā 2019. gada 3. maijā pieņēma apstrīdēto lēmumu.
Ar šo lēmumu
Crédit agricole
un
Crédit agricole
grupas vienībām, izņemot
Crédit
lyonnais
, tika atļauts no riska darījumu vērtības mēra sviras rādītāja aprēķina nolūkā izslēgt visus riska darījumus ar
CDC
, kas izriet no noguldījumiem regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās. Savukārt
Crédit
lyonnais
tika atļauts izslēgt tikai 66 % no riska darījumiem.
Minētā lēmuma pamatojumam ECB norādīja, ka Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkta a)–c) apakšpunktā noteiktie nosacījumi šajā lietā ir izpildīti. Uzskatīdama, ka tai ir rīcības brīvība piešķirt atbrīvojumu atbilstoši šai tiesību normai, ECB piemēroja metodoloģiju, ņemot vērā trīs elementus, proti, Francijas centrālās valdības kredītspēju, ārkārtas pārdošanas risku un riska darījumu ar
CDC
, kas izriet no noguldījumiem regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās, koncentrāciju.
Nobeigumā ECB pauda viedokli, ka tās prudenciālajā uzraudzībā esošo vienību riska darījumi ar
CDC
ir zema riska darījumi. Tomēr attiecībā uz
Crédit lyonnais
ECB – pamatojoties uz savas metodoloģijas trīs elementu vērtējumu un it īpaši uz šīs kredītiestādes pozīciju un
CDC
pozīciju 10 dienu koriģējošo periodu, uz minētās kredītiestādes riska darījumu ar
CDC
, kas saistīti ar regulētajiem uzkrājumiem, augsto un pieaugošo koncentrāciju, kā arī uz to, ka tai pašai kredītiestādei nav piemērojams solidaritātes mehānisms, kas pastāv
Crédit agricole
grupas līmenī,– uzskatīja, ka līdzsvars starp interesi piemērot riska ziņā neitrālu sviras rādītāju un interesi atbrīvot dažus zema riska darījumus pamatoja to, ka sviras rādītāja aprēķina nolūkā
Crédit lyonnais
saistībā ar tās riska darījumiem ar
CDC
piešķir izslēgšanas procentuālo daļu tikai 66 % apmērā.

Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 12. jūlijā,
Crédit lyonnais
cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar šo lēmumu ir atteikts atļaut
Crédit
lyonnais
no riska darījumu vērtības mēra sviras rādītāja aprēķina nolūkā izslēgt visus tās riska darījumus ar
CDC
, kas izriet no noguldījumiem regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās.
Šīs prasības pamatojumam
Crédit lyonnais
izvirzīja trīs pamatus, kas attiecas, pirmkārt, uz LESD 266. panta pārkāpumu, kurš izriet no tā, ka ECB ir
nepareizi izpildījusi
2018. gada 13. jūlija spriedumu
Crédit
agricole
/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472)
, otrkārt, uz Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkta un 400. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu, kā arī, treškārt, uz ECB pieļautām acīmredzamām kļūdām vērtējumā.
Vispārējā tiesa ir noraidījusi pirmo un otro pamatu, pārsūdzētā sprieduma 69. punktā tomēr pauzdama viedokli, ka pirmā pamata trešajā daļā ietvertais arguments par to, vai ECB veiktais vērtējums atbilst 2018. gada 13. jūlija sprieduma
Crédit
agricole
/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472) 81. punktam,
ir jāizskata
kopā ar trešo pamatu.
Pārsūdzētā sprieduma 101.–123. punktā Vispārējā tiesa ir izskatījusi trešā pamata pirmo daļu par acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ko ECB ir pieļāvusi apstrīdētajā lēmumā, vērtējot ārkārtas pārdošanas risku.
Veicot šo pārbaudi, Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 107.–114. punktā norādīja, ka regulētajiem uzkrājumiem ir dažas būtiskas pazīmes, proti, pirmām kārtām, šo uzkrājumu “droša ieguldījuma” raksturs banku krīzes gadījumā, kas nebija minēts apstrīdētajā lēmumā, otrām kārtām, Francijas Republikas divkāršas garantijas esamība saistībā ar noguldījumiem regulētajos uzkrājumos un, trešām kārtām, tas, ka minētie uzkrājumi neveicina pārmērīgas sviras veidošanos, jo tie ir jāpārskaita
CDC
un atšķirībā no citu veidu banku noguldījumiem tos nevar ieguldīt riskantos vai nelikvīdos aktīvos.
Vispārējā tiesa, otrkārt, minētā sprieduma 105. un 115.–117. punktā uzskatīja, ka, ņemot vērā minētā sprieduma 107.–114. punktā norādītos elementus, apstrīdētā lēmuma pamatojums, kas saistīts ar regulēto uzkrājumu īpašo likviditāti, pats par sevi nav pietiekams, lai pamatotu secinājumu, kuru ECB bija izdarījusi attiecībā uz
Crédit
lyonnais
un saskaņā ar kuru šajā gadījumā pastāv ārkārtas pārdošanas risks, kālab šī secinājuma pamatotība bija atkarīga no cita elementa, uz kuru galvenokārt bija balstījusies ECB, proti, pieredzi, kas gūta no nesenām banku krīzēm.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa, treškārt, tā paša sprieduma 118.–122. punktā pauda viedokli, ka piemērs, ko ECB ir ņēmusi vērā, lai secinātu, ka neseno banku krīžu pieredze liecina, ka ir notikusi līdzekļu masveida izņemšana, neattiecās uz noguldījumiem, kam, ņemot vērā šī sprieduma 23. punktā atgādinātos elementus, ir pazīmes, kuras ir pietiekami līdzīgas to noguldījumu pazīmēm, kas veikti kā regulētie uzkrājumi.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 123. punktā secināja, ka trešā pamata pirmā daļa ir jāapmierina, jo, novērtējot ārkārtas pārdošanas risku, ECB nebija ņēmusi vērā visas regulēto uzkrājumu pazīmes, un šī sprieduma 124. punktā no tā secināja, ka ECB nav “pareizi piemērojusi” 2018. gada 13. jūlija sprieduma
Crédit agricole
/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472) 81. punktu, tāpēc bija jāpiekrīt argumentam, kas šajā ziņā bija pausts pirmā pamata trešajā daļā
.
Pārsūdzētā sprieduma 125. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka apstrīdētā lēmuma pamats, kas attiecas uz ārkārtas pārdošanas riska vērtējumu, bija prettiesisks.
Minētā sprieduma 126. punktā, ņemot vērā metodoloģiju, ko ECB piemērojusi apstrīdētajā lēmumā, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka pārējie šī lēmuma pamati, kuri attiecas uz Francijas centrālās valdības kredītspēju un uz riska darījumu ar
CDC
koncentrāciju, ja pieņem, ka tie nav prettiesiski, neļauj attaisnot atteikumu, ko ECB bija paudusi
Crédit
lyonnais
. Pamatojoties uz šo metodoloģiju, tikai šo pamatu ņemšana vērā, kā uzskata Vispārējā tiesa, neesot izraisījusi atteikumu piešķirt
Crédit lyonnais
Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktā paredzēto atkāpi pilnā apmērā.
Tādējādi, neanalizējot argumentus, kas attiecas uz pārējiem apstrīdētā lēmuma pamatiem, Vispārējā tiesa šo lēmumu atcēla, ciktāl ECB bija atteikusi   Crédit lyonnais no riska darījumu vērtības mēra sviras rādītāja aprēķina nolūkā izslēgt 34 % no tās riska darījumiem ar CDC, kuri izriet no noguldījumiem regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās.

Lietas dalībnieku prasījumi
Apelācijas sūdzībā ECB lūdz Tiesu:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu un
–        piespriest
Crédit lyonnais
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Crédit lyonnais
lūdz Tiesu:
–        apelācijas sūdzību noraidīt kā acīmredzami nepamatotu un
–        piespriest ECB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par apelācijas sūdzību
ECB apelācijas sūdzības pamatojumam izvirza četrus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi robežas, kas ir noteiktas pārbaudes īstenošanai tiesā. Otrais līdz ceturtais pamats attiecīgi ir saistīti ar pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, Vispārējā tiesā iesniegto pierādījumu elementu sagrozīšanu un Regulas Nr. 575/2013 4. panta 1. punkta 9. apakšpunkta, kā arī 429. panta 14. punkta pārkāpumu.

Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu ECB uzskata, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi robežas, kas ir noteiktas pārbaudes īstenošanai tiesā.
Vispirms ECB norāda – ja Savienības iestādēm vai struktūrām ir plaša rīcības brīvība, it īpaši sarežģītu ekonomisku novērtējumu dēļ, kas tām ir jāveic, Savienības tiesu pārbaudes pilnvaras ir ierobežotas. Papildus pamatojuma neesamībai vai nepietiekamībai, faktu sagrozīšanai, tiesību kļūdai un pilnvaru nepareizai izmantošanai tās var vienīgi noteikt sodu par acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ko ir pieļāvusi attiecīgā iestāde vai struktūra, pieņemot lēmumu, kuru tām ir deleģēts pieņemt, Savienības tiesām ar savu vērtējumu tomēr neaizstājot šīs iestādes vai struktūras vērtējumu.
No Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkta izriet, ka šajā tiesību normā paredzētajām kompetentajām iestādēm ir plaša rīcības brīvība, ņemot vērā it īpaši to tehnisko kompetenci banku darbības uzraudzības jomā un konfidenciālo informāciju, kam tās var piekļūt šajā ziņā. Faktiski minētajā tiesību normā esot paredzēts, ka pat tad, ja attiecīgie riska darījumi atbilst tajā uzskaitītajiem nosacījumiem, kompetentās iestādes var piešķir vai atteikt kādas iestādes lūgto izslēgšanu no riska darījumu vērtības mēra.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa neesot pierādījusi, ka ECB secinājumi bija acīmredzami nepamatoti, ņemot vērā tās konstatētos faktiskos apstākļus. Patiesībā tā esot balstījusies uz iemesliem, kas nav tie, kurus ECB bija izvirzījusi apstrīdētā lēmuma pamatojumam. Vispārējās tiesas izvēlētie pamati esot neprecīzi, kā arī tās veiktā pārbaude šajā gadījumā nozīmētu sarežģītu ekonomisku novērtējumu veikšanas nodošanu šai tiesai.
Tādējādi, lai gan ECB apstrīdētajā lēmumā uzskatīja, ka ārkārtas pārdošanas risks, pat ja tas būtu maz ticams, tomēr pastāv un ka, ja tas iestātos
Crédit lyonnais
gadījumā, tas varētu radīt lielus zaudējumus, ņemot vērā šīs kredītiestādes riska darījumu ar
CDC
līmeni, Vispārējā tiesa, pamatojoties pati uz savu vērtējumu par dažām regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņu pazīmēm, esot secinājusi, ka
Crédit lyonnais
gadījumā šis risks nav pierādīts. Līdz ar to Vispārējā tiesa ar savu vērtējumu esot aizstājusi ECB veikto vērtējumu.
Šāda aizstāšana esot tikusi veikta attiecībā uz vairākiem apstrīdētā lēmuma pamatiem.
Pirmkārt, ECB pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 107.–110. punktā tā ir uzskatījusi, ka, tā kā regulētajiem uzkrājumiem ir “droša ieguldījuma” raksturs, noguldījumi regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās nebija vai diez vai varēja būt noguldītāju masveida izņemšanas priekšmets īsā laika posmā. Pati ECB neesot ignorējusi šo “droša ieguldījuma” pazīmi banku krīzes gadījumā, bet esot secinājusi, ka minētā pazīme, nepastāvot tiesību normai, kas ierobežo noguldītāju līdzekļu izņemšanas iespēju, neļāva pilnībā novērst masveida līdzekļu izņemšanas risku.
ECB uzskata, ka – lai gan argumentācija, kas pamatoja apstrīdēto lēmumu, bija saskanīga– pierādījumu elementi, uz kuriem Vispārējā tiesa ir balstījusies pārsūdzētajā spriedumā, nav atbilstīgi, ņemot vērā laiku, kas pagājis kopš to iegūšanas, vai to vispārīgo raksturu, ka Vispārējā tiesa tos ir nepareizi interpretējusi un ka tie nevar pamatot secinājumus, kurus Vispārējā tiesa no tiem ir izdarījusi minētajā spriedumā.
Otrkārt, ECB apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 113. punktā Vispārējā tiesa nepamatoti uzskatīja, ka noguldījumi regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās, ko
Crédit lyonnais
pārskaitījusi
CDC
, nevar radīt pārmērīgas sviras risku, jo apstrīdētajā lēmumā ECB uzskatīja, ka šo risku, lai gan tas ir neliels, nevarēja ignorēt.
Šajā ziņā ECB norāda, ka pienākums nodot
CDC
daļu no noguldījumiem regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās ir viens no nosacījumiem, kam ir jāatbilst risku darījumiem saskaņā ar Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkta c) apakšpunktu, lai tos varētu izslēgt no riska darījumu vērtības mēra sviras rādītāja aprēķina nolūkā. Uzskatīdama, ka ar šo nosacījumu pietiek, lai novērstu jebkādu pārmērīgas sviras risku, Vispārējā tiesa ar savu vērtējumu esot aizstājusi ECB vērtējumu un neesot ievērojusi šī riska definīciju, kas ir ietverta šīs regulas 4. panta 1. punkta 94. apakšpunktā, kurā nav atsauces uz noguldījumu izmantošanas brīvību. ECB uzskata, ka, lai noskaidrotu, vai pastāv pārmērīgas sviras risks šīs tiesību normas izpratnē, ir svarīgi noteikt, vai iestāde spēj izpildīt pienākumu dienā, kad tas ir jāizpilda, un gadījumā, ja tā tas nav, vai tai ir jāveic ārkārtas pārdošana, lai varētu izpildīt šo pienākumu. Šajā gadījumā pārmērīgas sviras risku nevar izslēgt, ja nav, pirmām kārtām, pārliecības, ka regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās noguldītās summas noguldītāji izņems vienlaikus ar šo summu atmaksu, ko veic
CDC
, un, otrām kārtām, tiesību normas, kura ierobežotu minēto summu izņemšanas iespēju.
Treškārt, ECB norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 122. punktā ir uzskatījusi, ka, tā kā regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņas ir aizsargātas ar Francijas Republikas divkāršu garantiju, noguldītāji saņem augstāku šo krājgrāmatiņu drošības līmeni nekā tas, kāds ir sniegts noguldījumiem, uz kuriem attiecas tikai garantijas mehānisma aizsardzība, kas izriet no Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/49/ES (2014. gada 16. aprīlis) par noguldījumu garantiju sistēmām (OV 2014, L 173, 149. lpp.) transponēšanas. Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka šī divkāršā garantija palīdz novērst, ka šie uzkrājumi tiek masveidā izņemti īsā laika posmā. Taču ECB apstrīdētajā lēmumā ir paudusi viedokli, ka minētā divkāršā garantija nevar novērst jebkādu masveida līdzekļu izņemšanas risku šādā laika posmā un ka tādējādi šis risks bija jāņem vērā, lai novērtētu pārmērīgas sviras risku.
Ceturtkārt, ECB apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 116. punktā ECB vērtējumu ir aizstājusi ar savu vērtējumu, uzskatīdama, ka noguldījumu regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās likviditāte sekmēja to, ka šīm krājgrāmatiņām bija “droša ieguldījuma” raksturs krīzes periodā. ECB uzskatīja, ka bija jāņem vērā, ka regulēto uzkrājumu likviditāte liedz izslēgt jebkādu masveida līdzekļu izņemšanas risku īsā laika posmā.
Turklāt Vispārējā tiesa balstījās uz izvilkumu no regulēto uzkrājumu uzraudzības iestādes (Francija) gada ziņojuma, kura saturs neļauj pamatot secinājumus, ko Vispārējā tiesa no tā izdarījusi.

Crédit lyonnais
uzskata, ka ECB argumenti ir nepamatoti.
Tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pareizi piemērojusi pārbaudes tiesā standartus, kas ir iedibināti Tiesas judikatūrā jomās, kurās tā lēmuma autoram, kuru ir lūgts atcelt, ir rīcības brīvība. Šī pārbaude saskaņā ar judikatūru, citstarp monetārās politikas jomā, nozīmē, ka tiek pārbaudīts, vai ir izpildītas dažas procesuālās prasības, tostarp pienākums rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus attiecīgās situācijas elementus.
Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā esot uzskatījusi, ka, analizēdama regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņu īpašības, lai novērtētu prudenciālo risku, kas ir saistīts ar
Crédit lyonnais
riska darījumiem ar
CDC
, ECB acīmredzami esot pamatojusies uz šajā ziņā neatbilstošiem elementiem un neesot ņēmusi vērā vai apzināti esot noraidījusi atbilstošos elementus, proti, šo krājgrāmatiņu “droša ieguldījuma” raksturu krīzes periodā, to, ka kredītiestādei, kura saņem minētajās krājgrāmatiņās veiktos noguldījumus, nav brīvības tos izmantot, un Francijas Republikas divkāršo garantiju.

Crédit lyonnais
apstrīd ECB argumentus, ko tā ir izvirzījusi pret Vispārējās tiesas argumentāciju.
Pirmkārt,
Crédit lyonnais
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir norādījusi uz trūkumu ECB argumentācijā, ciktāl tā ir balstījusies tikai uz regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās veikto noguldījumu likviditāti, neņemdama vērā šo krājgrāmatiņu “droša ieguldījuma” raksturu krīzes periodā. Šāds raksturs, ko ECB neapstrīd, nozīmē, ka minētās krājgrāmatiņas tikai ļoti nelielā mērā iestādei, kas ir saņēmusi šos uzkrājumus, var radīt masveida līdzekļu izņemšanas risku krīzes gadījumā.
Turklāt
Crédit lyonnais
apgalvo, ka ECB Vispārējā tiesā nav apstrīdējusi pierādījumu elementus, ko tā bija izvirzījusi prasībā pirmajā instancē un kas ir norādīti pārsūdzētā sprieduma motīvu daļā.
Otrkārt, runājot par sviras riska vērtējumu, Vispārējā tiesa pamatoti esot ņēmusi vērā 2018. gada 13. jūlija sprieduma
Crédit agricole
/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472) 48.–51. punktā izklāstīto likumdevēja nodomu un
Eiropas Banku iestādes (turpmāk tekstā – “EBI”)
veikto analīzi. Turklāt tā tikai esot konstatējusi, ka iestādes, kas saņem noguldījumus regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās, nevar ar tiem brīvi rīkoties.
Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 114. un 122. punktā Vispārējā tiesa saistībā ar Francijas Republikas divkāršo garantiju attiecībā uz noguldījumiem regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās vienkārši esot konstatējusi, ka ar Direktīvu 2014/49 izveidotajai noguldījumu garantiju sistēmai nav tādas pašas īpašības, kādas piemīt šai divkāršās garantijas sistēmai, it īpaši no noguldītāju priekšstata par noguldījumu drošību viedokļa. Tādējādi Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka ECB argumentācija, ciktāl tā ir balstīta tikai uz sistēmu, kas ir ieviesta ar šo direktīvu, un ciktāl tajā nav ņemta vērā Francijas Republikas divkāršā garantija, nebija atbilstīga, lai novērtētu sviras risku, kādam bija pakļauta Crédit lyonnais, ņemot vērā regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās ietvertās summas.
Ceturtkārt, Vispārējā tiesa, izskatot tai nodoto strīdu, pārsūdzētā sprieduma 115. punktā esot ņēmusi vērā visus tai iesniegtos pierādījumu elementus, nepieļaudama nevienu tiesību kļūdu to interpretācijā. Savukārt ECB neesot iesniegusi pierādījumu elementus, kas pamatotu tās argumentu, ka noguldījumu regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās likviditāte pati par sevi rada ārkārtas pārdošanas risku. Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 116. punktā esot ņēmusi vērā, ka šis raksturs faktiski var sekmēt to, ka noguldītāji izņem līdzekļus, bet tā esot konstatējusi trūkumu apstrīdētā lēmuma pamatojumā, jo tas šajā ziņā esot pamatots tikai ar minēto raksturu un tajā neesot ņemti vērā pierādījumu elementi, kas bija iesniegti, lai pierādītu pretējo.

Tiesas vērtējums
Kā Vispārējā tiesa to būtībā ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 98. punktā, ciktāl ECB ir plaša rīcības brīvība, izvēloties piešķirt vai nepiešķirt Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktā paredzēto atkāpi, pārbaude tiesā, kas Savienības tiesai ir jāveic attiecībā uz tāda lēmuma kā apstrīdētais lēmums motīvu pamatotību, nedrīkst tai likt ar savu vērtējumu aizstāt ECB vērtējumu, bet tās mērķis ir pārliecināties, ka šis lēmums nav balstīts uz saturiski nepareiziem faktiem un ka tajā nav pieļauta neviena acīmredzama kļūda vērtējumā vai pilnvaru nepareiza izmantošana (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1979. gada 25. janvāris,
Racke
, 98/78, EU:C:1979:14, 5. punkts; 2007. gada 18. jūlijs,
Industrias Químicas del Vallés
/Komisija, C‑326/05 P, EU:C:2007:443, 76. punkts; 2014. gada 11. septembris, CB/Komisija, C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 46. punkts, kā arī 2018. gada 11. decembris,
Weiss
u.c., C‑493/17, EU:C:2018:1000, 24. punkts).
Šajā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesai ir jāpārbauda ne vien iesniegto pierādījumu saturiskā pareizība, uzticamība un konsekvence, bet arī tas, vai šie pierādījumi veido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un vai tie ir tādi, ar kuriem var pamatot no tiem izdarītos secinājumus (spriedumi, 2019. gada 26. marts, Komisija/Itālija, C‑621/16 P, EU:C:2019:251, 104. punkts, kā arī 2021. gada 11. novembris,
Autostrada
Wielkopolska
/Komisija un Polija, C‑933/19 P, EU:C:2021:905, 117. punkts).
Ja iestādei ir plaša rīcības brīvība, būtiska nozīme ir procesuālo garantiju ievērošanai, tostarp tās pienākumam rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus atbilstošos attiecīgās situācijas elementus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1991. gada 21. novembris,
Technische Universität München
, C‑269/90, EU:C:1991:438, 14. punkts, kā arī 2018. gada 11. decembris,
Weiss
u.c., C‑493/17, EU:C:2018:1000, 30. punkts).
Šajā lietā, lai lemtu par ECB ārkārtas pārdošanas riska esamības vērtējuma pamatotību, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 107.–114. punktā vispirms ir novērtējusi dažus elementus, kas ir saistīti ar regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņu īpašībām, uz kurām
Crédit lyonnais
ir norādījusi savā prasības pieteikumā pirmajā instancē, proti, to “droša uzkrājuma” raksturu banku krīzes gadījumā, to, ka kredītiestādes, kas saņem noguldījumus šajā krājgrāmatiņās, nevar ar tiem brīvi rīkoties, kā arī Francijas Republikas divkāršo garantiju attiecībā uz šiem noguldījumiem.
Lai veiktu šo vērtējumu, Vispārējā tiesa ir salīdzinājusi noguldījumu regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās īpašības un parasto noguldījumu īpašības. Tādējādi minētā sprieduma 111. un 113. punktā tā uzskatīja, ka otrie var tikt ieguldīti aktīvos, kas var veicināt pārmērīgas sviras izveidošanos, bet pirmie diez vai var veicināt šādas sviras izveidošanos.
Pēc tam minētā sprieduma 115. punktā, ņemot vērā vērtējumu, ko tā ir veikusi attiecībā uz tā paša sprieduma 107.–114. punktā norādītajiem elementiem, Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka pamatojums, kas attiecas uz noguldījumu šajās pašās krājgrāmatiņās īpašo likviditāti, pats par sevi neļāva pierādīt ECB secinājuma, ka riska darījumi ar
CDC
saistībā ar šiem noguldījumiem rada ārkārtas pārdošanas risku, pamatotību.
Tā paša sprieduma 116. punktā Vispārējā tiesa ir piebildusi, ka no
Crédit
lyonnais
iesniegtajiem pierādījumu elementiem izriet, ka ECB vērtējumā par minēto noguldījumu īpašās likviditātes ietekmi uz ārkārtas pārdošanas risku nav ņemts vērā, ka šī likviditāte ir arī daļa no regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņu “droša ieguldījuma” rakstura banku krīzes gadījumā tāpat kā to augstais drošības līmenis.
Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 120. punktā Vispārējā tiesa ir paudusi viedokli, ka piemērs, ar ko ir pamatots ECB secinājums, ka riska darījumi ar
CDC
saistībā ar noguldījumiem
regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās
rada ārkārtas pārdošanas risku, neattiecās uz noguldījumiem, kam ir īpašības, kuras ir pietiekami līdzīgas šo krājgrāmatiņu īpašībām, lai tās varētu tikt atbilstoši ņemtas vērā.
Šajā ziņā minētā sprieduma 122. punktā Vispārējā tiesa, atsaucoties uz tā 107.–110. un 114. punktā izdarītajiem vērtējumiem, uzskatīja, ka iespējamība, ka šie noguldījumi krīzes gadījumā tiks masveidā un pēkšņi izņemti, atšķīrās no tās, kas skāra noguldījumus, kurus ECB ir ņēmusi vērā kā piemērus apstrīdētajā lēmumā.
Pārsūdzētā sprieduma 125. un 126. punktā Vispārējā tiesa no tā ir secinājusi, ka apstrīdētā lēmuma motīvs, kas attiecas uz ārkārtas pārdošanas riska līmeni, bija “prettiesisks” un ka tādējādi arī abi pārējie šī sprieduma 17. punktā paredzētās metodoloģijas elementi, proti, Francijas centrālās valdības kredītspēja un
Crédit lyonnais
riska darījumu ar
CDC
koncentrācijas līmenis, nebūtu varējuši izraisīt to, ka ECB apstrīdētajā lēmumā atsakās piešķirt
Crédit
lyonnais
Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktā paredzēto izslēgšanu attiecībā uz visiem šīs kredītiestādes riska darījumiem ar
CDC
. Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 127. punktā Vispārējā tiesa šo lēmumu atcēla, ciktāl ar to no
Crédit lyonnais
sviras rādītāja aprēķina ir atteikts izslēgt 34 % no šiem riska darījumiem.
No šī sprieduma 58.–64. punktā paredzētajiem pārsūdzētā sprieduma punktiem izriet, ka, lai pamatotu apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu, Vispārējā tiesa, pirmkārt, ir veikusi pati savu regulēto uzkrājumu īpašību vērtējumu, it īpaši uzskatīdama, ka regulēto uzkrājumu “droša ieguldījuma” raksturs atsver šī uzkrājuma likviditāti, un, otrkārt, ir uzskatījusi, ka pamatojumu, kas attiecas uz neseno banku krīžu pieredzi, ECB bija balstījusi uz piemēru par tādu noguldījumu izņemšanu, kuriem piemīt īpašības, kas nav pietiekami līdzīgas regulētā noguldījuma īpašībām, ciktāl pēdējais minētais no šajā piemērā paredzētajiem noguldījumiem atšķiras ar to, ka kredītiestāde, kura saņem noguldījumus minēto uzkrājumu krājgrāmatiņās, nevar ar tiem brīvi rīkoties, kā arī ar savu “droša ieguldījuma” raksturu banku krīzes gadījumā, kas ir saistīts ar Francijas Republikas divkāršo garantiju, kuru saņem šie noguldījumi.
Tādējādi Vispārējā tiesa uzskatīja, ka ārkārtas pārdošanas riska līmenis, kas izrietēja no tās veiktā regulētā noguldījuma īpašību un to kumulētās iedarbības vērtējuma, nebija pietiekami augsts, lai pamatotu atteikumu sviras rādītāja  aprēķina nolūkā visus
Crédit lyonnais
riska darījumus ar
CDC
izslēgt no riska darījumu vērtības mēra.
Jākonstatē, pirmām kārtām, ka Vispārējā tiesa nav apšaubījusi konstatējumus, ko ECB ir izdarījusi attiecībā uz regulēto noguldījumu īpašībām, proti, konstatējumus, kas tai bija likuši secināt, ka šīs īpašības neļauj pilnībā novērst visu masveida līdzekļu izņemšanas risku, kas varētu likt
Crédit lyonnais
veikt ārkārtas pārdošanu šīs kredītiestādes pašas pozīciju un
CDC
pozīciju 10 dienu korekcijas laikposmā.
Tādējādi no pārsūdzētā sprieduma 116. punkta izriet, ka, novērtējot regulētā noguldījuma īpašības, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šī noguldījuma lielā likviditāte un Francijas Republikas divkāršā garantija, kas attiecas uz summām, kuras noguldītas minētā uzkrājuma krājgrāmatiņās, sekmē to, ka tam tiek piešķirts “droša ieguldījuma” raksturs banku krīzes gadījumā. Kā ECB norāda Tiesā, lai novērtētu ārkārtas pārdošanas risku, tā apstrīdētajā lēmumā ir ņēmusi vērā īpašības, kas šim pašam noguldījumam, kā uzskata Vispārējā tiesa, piešķir “droša ieguldījuma” raksturu.
Šajā ziņā ir svarīgi uzsvērt, ka Vispārējā tiesa nav apšaubījusi ECB konstatējumus, kas ir ietverti apstrīdētajā lēmumā un kas attiecas uz regulēto uzkrājumu lielo likviditāti, ja nav tiesību normas, kas ierobežo to izņemšanu, kā arī uz
Crédit lyonnais
pienākumu veikt atmaksu noguldītājiem
Crédit lyonnais
pašas pozīciju un
CDC
pozīciju 10 dienu korekcijas laikposmā.
Līdz ar to nevar uzskatīt, ka ar argumentāciju, pamatojoties uz kuru Vispārējā tiesa daļēji atcēla apstrīdēto lēmumu, tiek apšaubīta šajā lēmumā vērā ņemto elementu faktiskā pareizība, uzticamība un saskaņotība vai ka ar to tiek pierādīts, ka šie elementi neveido atbilstošo datu kopumu, kas šajā gadījumā bija jāņem vērā ECB.
Otrām kārtām, ciktāl Vispārējā tiesa tomēr ir secinājusi, ka ECB vērā ņemtie dati nevarēja pamatot secinājumus, kas no tiem ir izdarīti apstrīdētajā lēmumā, ir jākonstatē, ka šis Vispārējās tiesas secinājums izriet no tās vērtējuma par ārkārtas pārdošanas riska līmeni, proti, no vērtējuma, ar kuru, lai gan tas ir balstīts uz tiem pašiem elementiem, ko ir ņēmusi vērā ECB, ir izdarīta atkāpe no šīs iestādes veiktā vērtējuma, bet nav pierādīts ECB vērtējuma acīmredzami kļūdainais raksturs.
Šādi spriezdama, Vispārējā tiesa ir nevis veikusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā pārbaudi, kas tai bija jāveic saskaņā ar šī sprieduma 55.–57. punktā atgādināto judikatūru, bet ar savu vērtējumu ir aizstājusi ECB vērtējumu gadījumā, kurā šai iestādei tomēr ir plaša rīcības brīvība.
Turklāt, runājot par vērtējumu, kuru Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 117.–122. punktā ir veikusi attiecībā uz ECB pamatojumu, kas attiecas uz neseno banku krīžu pieredzi, Vispārējā tiesa minētajā spriedumā nav pierādījusi, kā tā 121. punktā minētie apsvērumi, saskaņā ar kuriem regulēto uzkrājumu noguldījumi atšķirībā no minētā sprieduma 118. punktā paredzētajiem beztermiņa noguldījumiem nevar tikt ieguldīti riskantos vai nelikvīdos aktīvos, var pierādīt vērtējuma, ko ECB ir veikusi attiecībā uz masīvas līdzekļu izņemšanas riska scenāriju, acīmredzami kļūdaino raksturu, kas bija jāņem vērā, lai analizētu ārkārtas pārdošanas risku, kuram bija pakļauta
Crédit lyonnais
. Tas pats attiecas uz tā paša sprieduma 122. punktā izdarītajiem apsvērumiem, kas ir pamatoti ar atšķirību starp Francijas Republikas divkāršo garantiju, kas tiek piemērota regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņām, un garantijas mehānismu, kurš izriet no Direktīvas 2014/49.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa ir atcēlusi apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz
Crédit lyonnais
, ar savu ārkārtas pārdošanas riska, kam bija pakļauta
Crédit lyonnais
, vērtējumu aizstājot ECB vērtējumu, nenoteikdama, kādā veidā ECB vērtējumā, kas šajā ziņā ir ietverts šajā lēmumā, ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā. Tādējādi tā ir pārsniegusi pārbaudes tiesā robežas, kas ir atgādinātas šī sprieduma 55. punktā. Tāpat arī tā nepamatoti ir uzskatījusi, ka ECB nav izpildījusi savu pienākumu, kas izriet no šī sprieduma 57. punktā atgādinātās judikatūras, rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus atbilstošos attiecīgās situācijas elementus.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka nav vajadzības pārbaudīt pārējos apelācijas pamatus un ir jāapmierina tās pirmais pamats un līdz ar to jāatceļ pārsūdzētais spriedums, ciktāl ar to ir apmierināta pirmajā instancē celtās prasības trešā pamata pirmā daļa un daļēji pirmā pamata trešā daļa un ciktāl ar to daļēji ir atcelts apstrīdētais lēmums.

Par prasību pirmajā instancē
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu Vispārējās tiesas lēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa var pati pieņemt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
Tā tas ir šajā lietā, jo Tiesas rīcībā ir visa informācija, kas nepieciešama, lai lemtu par
Crédit lyonnais
prasību pirmajā instancē.
Šī prasība ir balstīta uz trim šī spriedum 20. punktā minētajiem pamatiem.
Kā izriet no šī sprieduma 21. punkta, pirmo pamatu, izņemot tā trešajā daļā pausto argumentu par LESD 266. panta pārkāpumu, kas izriet no tā, ka ECB ir nepareizi izpildījusi 2018. gada 13. jūlija sprieduma
Crédit
agricole
/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472) 81. punktu, un otro pamatu Vispārējā tiesa ir noraidījusi, un pretapelācijas sūdzībā
Crédit lyonnais
nav apstrīdējusi Vispārējās tiesas veikto šo pamatu vērtējumu pamatotību. Šādos apstākļos pārsūdzētajam spriedumam attiecībā uz šiem vērtējumiem ir
res judicata
spēks, neraugoties uz daļēju šī sprieduma atcelšanu, kas izriet no ECB apelācijas sūdzības pirmā pamata apmierināšanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 4. marts, Komisija/
Fútbol Club Barcelona
, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, 109.–111. punkts).
No tā izriet, ka Tiesai ir jāpārbauda tikai trešais pirmajā instancē celtās prasības pamats, kā arī iepriekšējā punktā minētajā pirmā pamata trešajā daļā norādītais arguments.

Par pirmā pamata trešo daļu un trešā pamata pirmo daļu

Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmā pamata trešo daļu un trešā pamata pirmo daļu, kas ir jāizskata kopā,
Crédit lyonnais
norāda, ka ECB, novērtējot ārkārtas pārdošanas risku, nav veikusi regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņu īpašību padziļinātu analīzi, lai gan tas tai bija jādara saskaņā ar judikatūru, kas ir atgādināta arī šī sprieduma 57. punktā.

Crédit lyonnais
apgalvo, pirmkārt, ka vairāki ekonomiskie pētījumi un ziņojumi pierāda, ka šīs krājgrāmatiņas ir “drošs ieguldījums” banku krīzes gadījumā Francijas Republikas garantijas dēļ, kas ir piemērojama noguldījumiem minētajās krājgrāmatiņās un kas tās padara par īpaši drošu uzkrājumu produktu, tādēļ šo noguldījumu masveida izņemšana krīzes laikā nav ticama.

Crédit lyonnais
šajā ziņā apstrīd ECB veikto atsauci uz scenāriju par 10 līdz 30 % garantēto noguldījumu izņemšanu mazāk nekā piecās dienās, jo tas esot nepārbaudāms pieņēmums, kuram nav nozīmes.
Turklāt ECB neesot pierādījusi, kādā ziņā desmit dienu laikposms starp līdzekļu izņemšanu, ko veic noguldītāji, kuriem ir regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņas, un to, ka
CDC
atmaksā
Crédit lyonnais
summas, kuras atbilst šiem izņemtajiem līdzekļiem, rada likviditātes risku saistībā ar sviras rādītāja vērtējumu, ja tas tāds nav saistībā ar likviditātes rādītāja vērtējumu, kā ECB to bija atzinusi.

Crédit lyonnais
uzskata, otrkārt, ka uz regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņām attiecas bilances ziņā strukturāli līdzsvarots mehānisms, jo noguldījumi šajās krājgrāmatiņās, kas ir centralizēti
CDC
, atbilst tāda paša apmēra
Crédit
lyonnais
prasījumiem pret
CDC
. Minētajās krājgrāmatiņās noguldītās summas nevar tikt ieguldītas riskantos aktīvos un uz tām pilnībā attiecas
CDC
pienākums atmaksāt šo noguldījumu summas, kuras izņēmuši noguldītāji, līdz ar to iestāde, kas tāpat kā
Crédit lyonnais
iekasē minētos noguldījumus, nevar aktīvus nodot finanšu grūtību dēļ, lai iegūtu likvīdos līdzekļus, kuri vajadzīgi, lai apmierinātu līdzekļu izņemšanu.

Crédit lyonnais
norāda, treškārt, ka noguldījumu regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās apjoms ir atkarīgs nevis no tās iestādes stratēģijas, kura to iekasē, bet no faktoriem, kuri ir ārpus tās kontroles. Šī iestāde rīkojas tikai kā tranzīta līdzeklis starp noguldītāju un
CDC
.
Šīs regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņu īpašības pierāda, ka šis uzkrājums noguldījumu pieņēmējām iestādēm nerada pārmērīgas sviras risku, kas esot apstiprināts EBI 2016. gada 3. augusta ziņojumā par riska darījumiem, uz kuriem attiecas īpaši juridiskās garantijas mehānismi, kā arī grozītās Regulas Nr. 575/2013 429.a panta 1. punkta j) apakšpunktā.
ECB uzskata, ka šī argumentācija ir jānoraida.

Tiesas vērtējums
Kā tas ir norādīts šī sprieduma 55.–57. punktā, ja ECB nosaka, vai ir jāpiemēro Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkts, tai ir plaša rīcības brīvība, līdz ar to pārbaude tiesā, kas Savienības tiesai ir jāveic attiecībā uz tāda lēmuma kā apstrīdētais lēmums motīvu pamatotību, nedrīkst tai likt aizstāt ECB vērtējumu ar savu vērtējumu, bet tās mērķis ir pārliecināties, ka šis lēmums nav balstīts uz saturiski nepareiziem faktiem un ka tajā nav pieļauta neviena acīmredzama kļūda vērtējumā vai pilnvaru nepareiza izmantošana.
Šajā gadījumā ECB uzskatīja, ka riska darījumi ar
CDC
, kas izriet no noguldījumiem regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās, uzraudzībai pakļautajām iestādēm rada nelielu prudenciālo risku, bet ka saistībā ar
Crédit lyonnais
saglabājās prudenciāls risks, kurš bija jāņem vērā, līdz 66 % ierobežojot šo riska darījumu izslēgšanu no riska darījumu vērtības mēra šīs iestādes sviras rādītāja aprēķina nolūkā.
Uz šādu secinājumu balstītajā analīzē ECB, ņemot vērā regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņu īpašības, tostarp, kā tas skaidri izriet no
Crédit agricole
iesniegto apsvērumu Nr. 2 un Nr. 4, kas ir ietverti apstrīdētā lēmuma pielikumā, vērtējuma, īpašības, kuras ir saistītas ar Francijas Republikas divkāršas garantijas esamību, novērtēja, vai ECB uzraudzībai pakļautās iestādes banku krīzes laikā varētu būt pakļautas masveida līdzekļu izņemšanai īsā laika posmā, kas varētu izraisīt vajadzību veikt neparedzētus korektīvus pasākumus attiecībā uz uzņēmējdarbības plānu, tostarp – finanšu grūtību izraisītu aktīvu pārdošanu, lai rastu līdzekļus, kuri ir vajadzīgi, lai apmierinātu pieprasījumus par noguldījuma izņemšanu Regulas Nr. 575/2013 4. panta 1. punkta 94. apakšpunkta izpratnē.
No tā izriet, ka ECB veica pagaidu prudenciālo analīzi, noteikdama sekas, kādas notikumiem, kuru iestāšanās nav droši zināma, varētu būt attiecībā uz iestādes spēju šiem notikumiem rast risinājumu.
Lai pabeigtu šo analīzi, kaut gan ECB tai piešķirtās plašās rīcības brīvības ietvaros ir jābalstās uz scenārijiem, kas, ņemot vērā pieejamos datus, nav zaudējuši ticamību, tomēr, ņemot vērā minētās analīzes paredzamību, nevar uzskatīt, ka tai ir jāpierāda, ka pastāv notikumi pagātnē, kuriem ir tādas pašas īpašības kā analizētajam scenārijam.
Runājot par atsauci uz scenāriju par 10 līdz 30 % garantēto noguldījumu izņemšanu mazāk nekā piecās dienās, ko ECB ir minējusi apstrīdētajā lēmumā, nešķiet, ka šis scenārijs, kurš ir balstīts uz piemēru, kas faktiski ir noticis situācijā, kurai piemīt elementi, kas ir līdzīgi tiem, kādi piemīt riska darījumiem ar
CDC
, kas izriet no noguldījumiem regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās, būtu acīmredzami zaudējis ticamību.
Šajā ziņā argumenti un elementi, ko
Crédit
lyonnais
ir norādījusi attiecībā uz šo krājgrāmatiņu “droša ieguldījuma” raksturu, kurš it īpaši ir saistīts ar to, ka tām ir piemērojama Francijas Republikas garantija, protams, ļauj konstatēt, ka dažos bankas krīzes gadījumos pagātnē noguldījumu dažās regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās kopējam līmenim bija tendence pieaugt.
Tomēr šis vispārējais konstatējums nevar atņemt jebkādu ticamību scenārijam – ko ECB ir izmantojusi savā analīzē par paredzamo ārkārtas pārdošanas risku – par masīvas regulēto uzkrājumu, kuri noguldīti
Crédit lyonnais
, izņemšanas iespējamību, pat ja tā ir ierobežota, bankas krīzes gadījumā.
Lai gan
Crédit lyonnais
izvirzītie argumenti un pierādījumu elementi, kas ļauj izdarīt šo konstatējumu, kā to ir atzinusi ECB, var izskaidrot to, ka finanšu tirgu saspīlējuma vai krīzes gadījumā noguldītāji parasti būs tendēti pāriet uz šīm droša un likvīda ieguldījuma formām par sliktu citām riskantāku vai mazāk likvīdu ieguldījumu formām, šie argumenti un pierādījumu elementi tomēr nevar pierādīt, ka jebkurš risks, ka noguldītāji veiks tūlītēju šo uzkrājumu masveida izņemšanu, lai, piemēram, tos no jauna ieguldītu plaukstošākās iestādēs, ir acīmredzami izslēdzams. Tādējādi minētie argumenti ir jānoraida.
Runājot par Francijas Republikas divkāršas garantijas esamību saistībā ar regulētajiem uzkrājumiem,
Crédit
lyonnais
nav pierādījusi, kā ECB apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo minēto īpašību, ņemot vērā neseno banku krīžu pieredzi, nav uzskatījusi par tādu, kas šai kredītiestādei var nodrošināt aizsardzību pret jebkādu masīvas līdzekļu izņemšanas risku un tādējādi pret jebkādu ārkārtas pārdošanas risku.
Turklāt, runājot par
Crédit lyonnais
argumentu, ka regulētie uzkrājumi izpaužas kā strukturāli līdzsvaroti darījumi tās iestādes bilancē, kas iekasē šādus noguldījumus, ir jānorāda, ka ECB uzskatīja, ka tādā nodošanas sistēmā kā tā, uz kuru attiecas Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkta c) apakšpunktā paredzētais nosacījums, kam atbilst riska darījumi ar
CDC
, kuri izriet no šādiem noguldījumiem, līdzekļu masveida izņemšana pati par sevi neizraisa tās iestādes aktīvu nepietiekamību, kam ir jāapmierina līdzekļu izņemšanas pieprasījumi, ja, nepastāvot mehānismam, kurš ierobežo izņemšanas iespēju, šāda iestāde varētu pieprasīt un nekavējoties saņemt no publiskā sektora struktūrām, kam minētie noguldījumi ir nodoti, summas, kuras atbilst šādi izņemtajām summām. Apstrīdētajā lēmumā ECB ir konstatējusi, ka šajā gadījumā tas tā nebija.
Faktiski tā ir ņēmusi vērā, ka regulēto ieguldījumu krājgrāmatiņās ieskaitītās summas tika nodotas
CDC
, lai finansētu sabiedriski nozīmīgus ieguldījumus, un ka pastāvēja
CDC
pienākums un Francijas Republikas garantija iestādēm, kas saņēmušas šos noguldījumus, atmaksāt summas, kuras ir izņēmuši noguldītāji. Tomēr tā uzskatīja, ka desmit dienu korekcijas periods no noguldīto summu izņemšanas līdz izņemto summu atmaksai, ko veic
CDC
, paildzināja ārkārtas pārdošanas risku.
Nešķiet, ka ar ECB izvēli, kas pamatota ar līdzekļu izņemšanas scenāriju, kurš nav acīmredzami zaudējis ticamību, atbilstoši kurai ņem vērā ietekmi, kāda šim desmit dienu korekcijas periodam varētu būt uz attiecīgās iestādes vajadzību izmantot neparedzētus korektīvus pasākumus attiecībā uz uzņēmējdarbības plānu, tostarp finanšu grūtību izraisītu aktīvu pārdošanu, būtu pārsniegtas tās plašās rīcības brīvības robežas, kas bija ECB, lai novērtētu prudenciālā riska līmeni, kurš tiek uzskatīts par atbilstošu Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkta piemērošanai.
Šo apsvērumu neatspēko
Crédit lyonnais
arguments, ka ECB nav pierādījusi, kā šis desmit dienu korekcijas periods varētu radīt likviditātes risku vērtējumā, kas veikts, lai noteiktu sviras rādītāju, ja tas tā nav vērtējumā, kurš veikts, lai noteiktu likviditātes seguma prasību.
Jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā ECB šāda desmit dienu perioda ņemšanu vērā ir pamatojusi, uzsvērdama, ka, aprēķinot sviras rādītāju, netiek noteikts nekāds īpašs atbilstošs laikposms, pretēji tam, kā tas ir likviditātes sviras aprēķina gadījumā.
Šajā ziņā ir jānorāda, kā ECB to uzsvēra Vispārējā tiesā, ka likviditātes seguma prasības, kas ir reglamentēta Regulas Nr. 575/2013 412. pantā, mērķis ir, ka likvīdo aktīvu kopējā vērtība “sedz likviditātes izejošajās naudas plūsmas mīnus ienākošās naudas plūsmas spriedzes apstākļos”, lai garantētu, ka iestādes uztur “likviditātes rezervju līmeņus, kas ir pietiekami, lai risinātu jebkādu nelīdzsvarotību starp likviditātes ienākošajām un izejošajām naudas plūsmām ārkārtīgas spriedzes apstākļos trīsdesmit dienu laikposmā”. Savukārt sviras rādītājs ir reglamentēts šīs regulas 429. pantā un tā mērķis ir iestādei nodrošināt aizsardzību pret pārmērīgas sviras risku, proti, pret risku, “kuru izraisījusi faktiska vai iespējama svira [..], kuras dēļ var būt nepieciešami neparedzēti korektīvi pasākumi attiecībā uz uzņēmējdarbības plānu, tostarp finanšu grūtību izraisīta aktīvu pārdošana, kas varētu radīt zaudējumus vai atlikušo aktīvu vērtības korekcijas”. Tādējādi, ja likviditātes prasības mērķis ir garantēt pietiekamu segumu izejošajām naudas plūsmām ārkārtīgas spriedzes apstākļos trīsdesmit dienu laikposmā, tad sviras rādītāja mērķis savukārt ir novērst to, ka iestāde, kam ir likviditātes trūkums, ir spiesta veikt korektīvus pasākumus, piemēram, “finanšu grūtību izraisītu” aktīvu pārdošanu, ar sliktākiem nosacījumiem.
ECB ir norādījusi – ja līdzekļu izņemšana 30 % apmērā no regulēto uzkrājumu ieguldījumiem notiktu mazāk nekā piecu dienu laikā,
Crédit lyonnais
tas nozīmētu 5,4 miljardus EUR. Tā uzskatīja, ka līdzekļu izņemšana šādā apmērā un šādā ātrumā attiecībā uz šo kredītiestādi nevar tikt izslēgta un ka šādā gadījumā tai varētu būt jāveic neparedzēti pasākumi attiecībā uz uzņēmējdarbības plānu, tostarp finanšu grūtību izraisīta aktīvu pārdošana, lai tās rīcībā būtu līdzekļi, kas ir vajadzīgi, lai apmierinātu līdzekļu izņemšanas pieprasījumus.
No tā izriet, ka, ņemot vērā šīs laikposma atšķirības, kas izriet no Regulas Nr. 575/2013, nešķiet, ka ECB vērtējumā par to, ka ir ņemts vērā desmit dienu laikposms, kas pagājis no noguldītāju līdzekļu izņemšanas līdz atmaksai, kuru veic
CDC
, piemērojot šīs regulas 429. panta 14. punktu, ir pieļauta acīmredzama kļūda.
Turklāt, runājot par
Crédit lyonnais
argumentu, ka regulēto uzkrājumu apjoms ir atkarīgs nevis no tās iestādes stratēģijas, kura iekasē šos uzkrājumus, bet gan no faktoriem, kuri ir ārpus tās kontroles, ir jākonstatē, ka
Crédit lyonnais
ir tikai norādījusi elementus, kas var pierādīt, ka šo apmēru ietekmēja arī tādi faktori, kuri nav saistīti ar tās rīcību. Tā nav ne apgalvojusi, ne pierādījusi, ka tā nekādā veidā nav ietekmējusi regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās veikto noguldījumu apjomu.
Šādos apstākļos šis
Crédit lyonnais
arguments ir jānoraida.
Tāpat ir jānoraida arī tie
Crédit lyonnais
argumenti, kas attiecas uz grozītās Regulas Nr. 575/2013 429.a panta 1. punkta j) apakšpunktu un šī sprieduma 87. punktā minēto EBI ziņojumu.
Pirmkārt, šī tiesību norma stājās spēkā pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas un tādējādi tā
ratione temporis
nav piemērojama šajā lietā. Turklāt, kā izriet no minētās tiesību normas formulējuma, tās mērķis ir nevis no kopējās riska darījumu vērtības mēra sviras rādītāja aprēķina nolūkā pilnībā izslēgt dažus riska darījumus, piemēram, tos, kas ir saistīti ar regulētajiem uzkrājumiem, bet atcelt attiecīgo iestāžu pienākumu saņemt kompetento iestāžu atļauju šādas izslēgšanas veikšanai, nododot tām atbildību novērtēt, vai šī izslēgšana ir pamatota attiecībā uz riska darījumiem, kas atbilst Regulā Nr. 575/2013 paredzētajiem nosacījumiem.
Turklāt, ciktāl šis tiesiskā regulējuma grozījums varētu nozīmēt, ka likumdevējs ir uzskatījis, ka ar regulētajiem uzkrājumiem saistītie riska darījumi nerada sviras risku, šis konstatējums neļauj uzskatīt, ka ECB
Crédit lyonnais
situāciju būtu bijis jāaplūko, ņemot vērā norādes, kas grozītās Regulas Nr. 575/2013 429.a panta 1. punkta j) apakšpunktā ir sniegtas par likumdevēja nodomu attiecībā uz šo riska darījumu režīmu nākotnē.
Otrkārt, attiecībā uz šī sprieduma 87. punktā minēto EBI ziņojumu ir jānorāda, ka tajā bija paredzēta tādas izslēgšanas piemērošana, kas līdzīga tai, kāda izriet no Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkta attiecībā uz riska darījumiem, kas nav tie, kuri izriet no noguldījumiem regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās.
Katrā ziņā šis ziņojums, kas nav saistošs ECB, kad tā pieņem lēmumu, pamatojoties uz šo pantu, ļauj tikai norādīt, ka EBI uzskatīja, ka šiem citiem riska darījumiem arī bija zems riska profils, un tas, kā tas ir norādīts šī sprieduma 90. punktā, atbilst vispārējam vērtējumam, kuru ECB ir veikusi apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņām.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka ar saviem argumentiem
Crédit lyonnais
nav pierādījusi, ka ECB vērtējumā par ārkārtas pārdošanas risku, ko radīja tās riska darījumi ar
CDC
, kuri izriet no noguldījumiem regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās, ar ko bija pamatots tas, ka tikai 66 % no šiem darījumiem jāizslēdz no riska darījumu vērtības mēra sviras rādītāja aprēķina nolūkā, ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.
No tā izriet, ka trešā pamata pirmā daļa un pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida.

Par trešā pamata otro daļu

Lietas dalībnieku argumenti

Crédit lyonnais
uzskata, ka ECB nav iesniegusi pierādījumu elementus, kas varētu apstiprināt Francijas Republikas saistību neizpildes ticamību, kura ļautu pamatot kaut vai daļēju atteikumu atļaut veikt Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktā paredzēto izslēgšanu.
ECB uzskata, ka šī argumentācija ir jānoraida.

Tiesas vērtējums
Apstrīdētā lēmuma 2.2.1. punktā ECB ir ņēmusi vērā Francijas centrālās valdības kredītspēju, lai novērtētu, vai
CDC
saistību neizpildes gadījumā pastāv risks, ka šī valdība nespēs prudenciālajai uzraudzībai pakļautajām struktūrām atmaksāt summas, kas nodotas
CDC
un kas atbilst noguldījumiem regulēto uzkrājumu krājgrāmatiņās, un ko izņems noguldītāji.
Turklāt no šī apstrīdētā lēmuma punkta izriet, ka ECB ir uzskatījusi, ka šis risks pats par sevi nerada “prudenciālas problēmas”, kas pamatotu to, ka tā neatļauj veikt lūgto izslēgšanu atbilstoši Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktam.
Tomēr, ņemot vērā to, ka ārējās kredītreitingu iestādes, no kurām viena ir
Standard & Poor’s
, Francijas Republikai nebija piešķīrušas “augstāko iespējamo” kredītreitingu un piecu gadu kredītriska mijmaiņas darījumu vērtējumu, un tas liecināja par “vērā ņemamu [šīs valsts] saistību neizpildes varbūtību”, ECB uzskatīja, ka tās prudenciālajai uzraudzībai pakļauto iestāžu riska darījumu ar
CDC
nozīmīgums bija atbilstīgs elements, kurš jāņem vērā, lai novērtētu kopējo prudenciālo risku, ko rada šo iestāžu situācija.
No tā izriet, ka Francijas Republikas saistību neizpildes risku ECB novērtēja, pamatojoties uz elementiem, kas saprātīgi ļauj uzskatīt, ka ar Francijas centrālās valdības kredītspēju saistītais risks nebija vienāds ar nulli, turklāt
Crédit lyonnais
nav izdevies pierādīt, ka šajā vērtējumā būtu pieļauta acīmredzama kļūda.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka šajā gadījumā ECB, īstenojot plašo tai piešķirto rīcības brīvību, bija jānoskaidro, vai zemais Francijas Republikas saistību neizpildes risks, ko tā ir konstatējusi, pamatojoties uz vērtējumu, kurā nav pieļauta acīmredzama kļūda, bija jāņem vērā, lai veiktu vērtējumu, kas tai bija jāveic.
No tā izriet, ka, ņemot vērā šo plašo rīcības brīvību, nevar uzskatīt, ka saistībā ar noteikto riska līmeni un tā ietekmi uz ECB uzraudzībai pakļauto iestāžu situāciju ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.
Tādējādi trešā pamata otrā daļa un šis pamats kopumā ir jānoraida.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, prasība pirmajā instancē ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācija ir pamatota un Tiesa pati taisa galīgo spriedumu, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, ir noteikts, ka lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā šajā lietā
Crédit lyonnais
spriedums ir nelabvēlīgs un ECB gan Tiesā, gan Vispārējā tiesā ir prasījusi piespriest
Crédit lyonnais
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ir jāpiespriež pēdējai minētajai segt savus un atlīdzināt ECB tiesāšanās izdevumus, kas tai radušies pirmajā instancē un šajā apelācijas tiesvedībā.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 14. aprīļa spriedumu
Crédit lyonnais
/ECB (T
‑
504/19, EU:T:2021:185) atcelt, ciktāl ar to ir apmierināta trešā pamata pirmā daļa, kā arī daļēji pirmā pamata trešā daļa, kas bija izvirzītas pirmajā instancē un ciktāl ar to ir atcelts Eiropas Centrālās bankas (ECB) 2019. gada 3. maija Lēmums ECB
‑
SSM
‑
‑
FRCAG
‑
39, ciktāl ar šo lēmumu ir atteikts no
Crédit lyonnais
sviras rādītāja aprēķina izslēgt 34 % no tās riska darījumiem ar
Caisse des dépôts et consignations
.
2)
Prasību, ko lietā T
‑
504/19 pirmajā instancē iesniegusi
Crédit

lyonnais
, noraidīt.
3)
Crédit lyonnais
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.