CELEX: 62017CJ0060
Преюдициално запитване
Директива 2001/23/ЕО
Член 1, параграф 1
Прехвърляне на предприятие
Член 3, параграф 1
Гарантиране на правата на работниците
Суброгация в трудовите договори по силата на разпоредбите на колективен трудов договор
Колективен трудов договор, изключващ солидарната отговорност на прехвърлителя и на приобретателя на предприятието за задълженията, включително заплащането на заплати, възникнали от трудови договори преди прехвърлянето на това предприятие

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, параграф 1 и на член 3, параграф 1 от Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (
ОВ L 82, 2001 г., стр. 16
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 20).
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Ángel Somoza Hermo и Ilunión Seguridad SA, от една страна, и Esabe Vigilancia SA и Fondo de Garantía Salarial (Fogasa), от друга страна, по повод на плащането на г‑н Somoza Hermo на трудови възнаграждения и на допълнителни социалноосигурителни обезщетения за периода 2010—2012 г.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2001/23 кодифицира Директива 77/187/ЕИО на Съвета от 14 февруари 1977 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (
ОВ L 61, 1977 г., стр. 26
), изменена с Директива 98/50/ЕО на Съвета от 29 юни 1998 г. (
ОВ L 201, 1998 г., стр. 88
).
Съображение 3 от Директива 2001/23 има следното съдържание:
„Необходимо е да се осигури закрила на работниците и служителите при смяна на работодателя, в частност за да се гарантират техните права“.
Съображение 8 от тази директива гласи:
„Съображенията във връзка с правната сигурност и прозрачността наложиха изясняване на правната концепция за прехвърляне в светлината на практиката на Съда на Европейските общности. Това изясняване не променя приложното поле на Директива 77/187/ЕИО, както тя беше разтълкувана от Съда“.
Член 1, параграф 1, букви а) и б) от Директива 2001/23 гласи:
„а)
Настоящата директива се прилага към всички прехвърляния на предприятия, стопански дейности или обособени части от предприятия или стопански дейности на друг работодател в резултат на юридическо прехвърляне или сливане.
б)
Съгласно буква а) и следващите разпоредби на настоящия член по смисъла на настоящата директива прехвърляне е налице, когато има прехвърляне на стопански субект, който запазва своята идентичност, което означава организирано групиране на ресурси с цел извършване на стопанска дейност, независимо от това дали дейността е основна или спомагателна“.
Съгласно член 3 от Директива 2001/23:
„1.   Правата и задълженията на прехвърлителя във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения се прехвърлят на приобретателя по силата на прехвърлителната сделка.
Държавите членки могат да приемат разпоредби, съгласно които след датата на прехвърлителната сделка прехвърлителят и приобретателят да бъдат солидарно отговорни за задълженията, възникнали преди датата на прехвърлянето във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения.
[…]
3.   След извършване на прехвърлянето, приобретателят продължава да спазва условията на всеки колективен трудов договор по същия начин, както те са били приложими към прехвърлителя по силата на този колективен трудов договор, до датата на прекратяване или изтичане на срока на колективния трудов договор или до датата на влизане в сила или на прилагане на друг колективен трудов договор.
Държавите членки могат да ограничат периода за спазване на тези условия с уговорката, че периодът не може да бъде по-кратък от една година.
а)
Освен ако държавите членки не предвидят друго, разпоредбите на параграфи 1 и 3 не се прилагат към правата на работниците и служителите на обезщетения за старост, инвалидност или наследствени обезщетения в рамките на допълнителни професионални пенсионни схеми в рамките на едно или няколко предприятия извън законоустановените социалноосигурителни схеми в държавите членки.
б)
Дори когато не приемат разпоредби по буква а) относно приложимостта на параграфи 1 и 3 към посочените права, държавите членки предприемат необходимите мерки за закрила на интересите на работниците и служителите и на лицата, които към датата на прехвърлянето вече не работят в предприятието на прехвърлителя, във връзка с придобитите и евентуалните им права на обезщетения за старост, включително наследствени обезщетения, в рамките на допълнителните схеми по буква а)“.
Член 8 от тази директива предвижда:
„Настоящата директива не засяга правото на държавите членки да прилагат или въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за работниците, както и да насърчават или допускат колективни трудови договори или споразумения между социалните партньори, които са по-благоприятни за работниците“.
Испанското право
Правилата, приложими към работниците при прехвърляне на стопански субекти, са определени в Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (Кралски законодателен декрет № 1/1995 за одобряване на преработения текст на Закона относно статута на работниците) от 24 март 1995 г. (BOE № 75 от 29 март 1995 г., стр. 9654), в редакцията му, произтичаща от Закон 12/2001 от 9 юли 2001 г. (BOE № 164 от 10 юли 2001 г., стр. 24890, наричан по-нататък „Статутът на работниците“).
Член 44 от Статута на работниците гласи:
„1.   Прехвърлянето на собствеността на предприятие, на стопанска дейност или на самостоятелна производствена единица само по себе си не прекратява трудовите правоотношения, като новият работодател встъпва в правата и задълженията на предишния работодател по трудовите договори и социалното осигуряване, включително и в задълженията относно пенсиите, съгласно предвидените в приложимата специална уредба условия, и по принцип във всички задължения в областта на допълнителната социална закрила, които прехвърлителят е договорил.
2.   За целите на настоящия член прехвърляне е налице, когато има прехвърляне на стопански субект, който запазва своята идентичност, което означава организирано групиране на ресурси с цел извършване на стопанска дейност, независимо от това дали дейността е основна или спомагателна.
3.   Без да се засяга предвиденото в законодателството относно социалното осигуряване, при прехвърляния въз основа на сделки inter vivos, прехвърлителят и приобретателят отговарят солидарно за срок от три години за задължения по трудови правоотношения, които са възникнали преди датата на прехвърлянето и не са били изпълнени“.
Член 14 от Convenio colectivo estatal de las empresas de seguridad (Публичен колективен трудов договор на предприятията за охрана, BOE № 99 от 25 април 2013 г., стр. 31668, наричан по-нататък „Колективен трудов договор на предприятията за охрана“) предвижда:
„С оглед на характеристиките и конкретните обстоятелства на дейността, които налагат мобилност на работниците от едно работно място на друго, тази разпоредба цели да гарантира стабилността на заетостта на работниците в този сектор, а не стабилността на работното място, въз основа на следната правна уредба за изпълнение, която се прилага към услугите за наблюдение, системите за сигурност, индивидуалната защита и услугите за лична охрана в селските райони:
A)
Правна уредба за изпълнение
Когато дадено предприятие преустанови предоставянето на услуги за клиент, обществен или частен, поради прекратяване, независимо на какво основание, на договора за възлагането им, новото предприятие, на което е възложено предоставянето на тези услуги, е задължено при всички случаи да встъпи като страна по трудовите договори с работниците, назначени за изпълнението на договора за услуги на същото работно място, независимо от вида на трудовото им правоотношение и/или категория труд, при условие че е налице действителна минимална продължителност от седем месеца на заетостта на работниците, наети за предоставянето на услугата, предмет на встъпването, непосредствено преди датата на поемането на договорите на работниците, засегнати от посочения договор, като този период включва регламентираните отсъствия на заетото лице от поетата служба, които са предвидени в членове 45, 46 и 50 от настоящия колективен трудов договор, периодите на временна нетрудоспособност и дисциплинарните прекратявания, независимо от причината, като са изрично изключени неплатените отпуски по член 48, освен работниците, наети за извършването на конкретна задача или определена услуга.
[…]
B)
Задължения на предприятията, които преустановяват предоставянето на услугата, и на предприятието изпълнител.
B.1
Предприятие, което престава да бъде изпълнител: предприятие, което преустановява предоставянето на услугата:
[…]
3.   отговаря самостоятелно и изключително за плащането на:
a)
възнагражденията и осигурителните вноски, произтичащи от положен труд до прекратяване на договора за услуги, както и
b)
всички видове обезщетения, включително за платените отпуски, доколкото встъпването задължава новото предприятие, на което е възложено предоставянето на услугите, единствено да запази заетостта на засегнатите работници“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Г‑н Somoza Hermo е работил в качеството на охранител за Esabe Vigilancia, дружество изпълнител на услугата за наблюдение на Museo de las Peregrinaciones de Santiago de Compostela (Музеят на поклонничеството в Сантяго де Компостела, Испания), който спада към Consellería de Cultura de la Xunta de Galicia (Министерство на културата на Галисия, Испания).
На 16 октомври 2012 г. предоставянето на тази услуга за охрана е възложено на Vigilancia Integrada SA (наричано по-нататък „VINSA“), по-късно Ilunión Seguridad, което поема, считано от тази дата, задълженията по трудовите договори на работниците в предприятието, извършващо преди това посочената услуга, сред които е договорът на г‑н Somoza Hermo.
В това отношение VINSA уведомява г‑н Somoza Hermo, че в съответствие с колективния трудов договор на предприятията за охрана дължимите суми за трудови възнаграждения и за допълнителните социалноосигурителни плащания, отпуснати от Esabe Vigilancia за периода 2010—2012 г. и все още неизплатени, трябвало да се изплатят от последното.
Тези две предприятия отказват да платят на г‑н Somoza Hermo поисканите суми, поради което той подава иск пред Juzgado de lo Social № 3 de Santiago de Compostela (съд по трудовоправни въпроси № 3 на Сантяго де Компостела, Испания), за да получи тези плащания.
Тази юрисдикция частично уважава иска и осъжда Esabe Vigilancia и VINSA за солидарното плащане на задълженията, които тя не счита за погасени на основание член 44, параграф 1 от Статута на работниците.
VINSA обжалва решението на посочената юрисдикция пред Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Висш съд на Галисия, Испания) като изтъква, че приложима е не разпоредбата на член 44 от Статута на работниците, а член 14 от Колективния трудов договор на предприятията за охрана, който задължава предприятието изпълнител да встъпи в произтичащите от трудовите договори права и задължения на предприятието прехвърлител. То изтъква, че тази суброгация го задължава единствено да поеме задълженията, произтичащи от трудовите договори, считано от датата на възлагането на изпълнението, и го освобождава от задълженията, които я предхождат.
Г‑н Somoza Hermo също обжалва посоченото решение пред Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Висш съд на Галисия), що се отнася до исканията за плащане на възнагражденията, които не са били уважени.
Запитващата юрисдикция припомня, че в решение от 7 април 2016 г. Tribunal Supremo (Върховен съд, Испания) е приел, че член 14 от колективния трудов договор на предприятията за охрана визира правоприемството във времето на две предприятия, натоварени с предоставянето на услуга за частна охрана. Това правоприемство включва задължително поемане от страна на приобретателя на работниците на първото предприятие.
Така съгласно посоченото решение в случаите на правоприемство на изпълнители суброгацията не настъпва по силата на член 44 от Статута на работниците, ако не е имало прехвърляне на активи или правоприемство на щата в секторите, в които дейността зависи основно от работната сила. Следва, че в подобни случаи суброгацията настъпва по силата на приложимия колективен трудов договор. Вследствие на това поемането на работниците на предходното предприятие не съответства на хипотезата на правоприемството на щата, произтичащо от факта, че новото предприятие изпълнител доброволно поема задължение за повечето от тези работници, които са предоставяли въпросните услуги. Обратно, в тези случаи правоприемството на щата е резултат от спазването на разпоредбите на приложимия колективен трудов договор. Всъщност новото предприятие изпълнител е можело да наеме собствен персонал за изпълнението на съответните услуги, но въпреки това е задължено от този колективен трудов договор да поеме работниците, които предходното предприятие изпълнител е назначило за изпълнението на тези услуги.
Tribunal Supremo (Върховен съд) е приел, че практиката на Съда, установена в решението от 24 януари 2002 г., Temco (
C‑51/00
,
EU:C:2002:48
), допуска този извод, доколкото суброгацията, наложена с колективния трудов договор на предприятията за охрана, не произтича от положение, попадащо в приложното поле на Директива 2001/23 или на член 44 от Статута на работниците. Всъщност отношението между член 44 от Статута на работниците и член 14 от колективния трудов договор на предприятията за охрана е отношение на взаимно допълване или на мирно съвместно съществуване, тъй като разпоредбата на колективния трудов договор, която урежда различно положение, внася подобрение чрез прилагането на една от последиците, които законовата уредба е предвидила за собственото си приложно поле.
Следователно запитващата юрисдикция се пита по същество дали в рамките на дейност, която зависи основно от работната сила, суброгацията между предприятия, която настъпва вследствие на прехвърляне на договор за услуги по силата на колективен трудов договор, предвиждащ, че предприятието приобретател е длъжно да поеме персонала на предприятието, на което преди това е било възложено изпълнението, попада в приложното поле на Директива 2001/23. Ако това е така, тази юрисдикция се пита дали разпоредба на приложимия колективен трудов договор, предвиждаща изключване на солидарната отговорност между прехвърлителя и приобретателя, що се отнася до спазването на договорните задължения, възникнали от трудови договори преди датата на прехвърлянето на въпросната услуга, е съобразена с член 3, параграф 1 от тази директива.
При това положение Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Висш съд на Галисия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Приложима ли е разпоредбата на член 1, параграф 1 от Директива 2001/23 […] в случаите, когато предприятие преустанови предоставянето на услуги за възложител поради прекратяване на договора за услуги, чието изпълнение зависи основно от работната сила (охрана на помещенията), а новият изпълнител на услугите наеме съществена част от назначения за изпълнението на този договор персонал, когато подобно встъпване в трудовите правоотношения е задължително по силата на колективния трудов договор [на предприятията за охрана]?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос, след като законодателството на държавата членка, с което се транспонира Директива 2001/23, в приложение на член 3, параграф 1 от същата предвижда, че след датата на прехвърлянето прехвърлителят и приобретателят са солидарно отговорни за задълженията, включително за плащането на трудовите възнаграждения, които са възникнали преди датата на прехвърлянето по силата на съществуващи към същата дата трудови договори, съвместимо ли е с посочената разпоредба от Директивата тълкуване, че солидарната отговорност за предходните задължения не се прилага в случаите, когато наемането на основната част от персонала е наложено на новия изпълнител с разпоредбите на колективния трудов договор [на предприятията за охрана] и този колективен договор изключва такава солидарна отговорност за задълженията, възникнали преди прехвърлянето?“
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 1, параграф 1 от Директива 2001/23 трябва да се тълкува в смисъл, че тази директива се прилага към положение, в което възложител е развалил сключен с предприятие договор за предоставяне на услуги за охрана на помещения и за целите на изпълнението на тези услуги е сключил нов договор с друго предприятие, което поема по силата на колективен трудов договор съществена част, като бройка и компетенции, от персонала, използван от първото предприятие за изпълнението на посочените услуги, когато въпросната дейност зависи изключително от работната сила.
Съгласно член 1, параграф 1, буква а) от нея Директива 2001/23 е приложима към всички прехвърляния на предприятия, стопански дейности или обособени части от предприятия или стопански дейности на друг работодател в резултат на юридическо прехвърляне или сливане.
В това отношение от трайно установената съдебна практика следва, че обхватът на посочената разпоредба не може да се преценява само на основата на езиково тълкуване. Поради различия между текстовете на различните езици на тази директива, както и поради разлики между националните законодателства относно понятието за договорно прехвърляне, Съдът го тълкува гъвкаво до степен да може да отговори на целта на посочената директива, която, както следва от съображение 3 от нея, е свързана със закрилата на заетите лица при промяна на работодателя (решение от 20 януари 2011 г., CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, т.
и цитираната съдебна практика).
Всъщност по силата на постоянната практика на Съда приложното поле на Директива 2001/23 обхваща всички случаи на промяна в рамките на договорни отношения на физическото или юридическото лице, отговорно за дейността на предприятието, което поема задълженията на работодател спрямо заетите в предприятието лица. Ето защо, за да се приложи Директива 2001/23, не е необходимо да съществуват преки договорни правоотношения между прехвърлителя и приобретателя, тъй като прехвърлянето може да се осъществи посредством участието на трето лице (решение от 19 октомври 2017 г., Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, т.
и цитираната съдебна практика).
Оттук следва, че липсата на договорно правоотношение между двете предприятия, на които последователно е поверена охраната на въпросните помещения, не се отразява на отговора на въпроса дали Директива 2001/23 се прилага или не към случай като разглеждания в главното производство (вж. в този смисъл решение от 19 октомври 2017 г., Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, т.
).
Важно е също да се припомни, че в съответствие с член 1, параграф 1, буква б) от Директива 2001/23, за да бъде тази директива приложима, прехвърлянето трябва да се отнася до „стопански субект, който запазва своята идентичност, което означава организирано групиране на ресурси с цел извършване на стопанска дейност, независимо от това дали дейността е основна или спомагателна“.
За да се прецени дали това условие е действително изпълнено, следва да се вземе предвид съвкупността от фактически обстоятелства, характеризиращи съответната сделка, сред които фигурират по-специално видът на съответното предприятие или стопанска дейност, наличието или липсата на прехвърляне на материални активи като сгради и движимо имущество, стойността на нематериалните активи към момента на прехвърлянето, поемането или не на съществена част от заетите лица от новия работодател, наличието или липсата на прехвърляне на клиенти, както и степента на сходство между дейностите, упражнявани преди и след прехвърлянето, и продължителността на евентуалното преустановяване на тези дейности. Тези елементи трябва да се разгледат в рамките на цялостната преценка на конкретните обстоятелства и поради това не могат да се преценяват поотделно (решение от 19 октомври 2017 г., Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съдът е приел в частност че при преценката на фактическите обстоятелства, характеризиращи съответната сделка, националният съд трябва по-специално да вземе предвид вида на съответното предприятие или стопанска дейност (решения от 26 ноември 2015 г., Aira Pascual и Algeposa Terminales Ferroviarios,
C‑509/14
,
EU:C:2015:781
, т.
и от 19 октомври 2017 г., Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, т.
).
Оттук следва, че значението, което съответно следва да се придаде на различните критерии за преценка на наличието на прехвърляне по смисъла на Директива 2001/23, неминуемо варира в зависимост от извършваната дейност и дори от производствените или оперативните методи, използвани във въпросното предприятие, стопанска дейност или част от стопанска дейност (решение от 19 октомври 2017 г., Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, т.
и цитираната съдебна практика).
Преди това Съдът е посочил, че в някои сектори стопанските субекти могат да функционират без значителни материални или нематериални активи, така че запазването на идентичността на такъв субект след сделката, на която е предмет, хипотетично не може да зависи от прехвърлянето на тези активи (решение от 20 януари 2011 г., CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, т.
и цитираната съдебна практика).
Така Съдът е постановил, че доколкото в някои сектори, в които дейността зависи основно от работната сила, колектив от работници, трайно обединен от дадена обща дейност, може да съответства на стопански субект, такъв субект може да запази идентичността си след прехвърлянето му, когато новият работодател не се задоволява да продължи разглежданата дейност, а като бройка и компетенции поема и съществена част от персонала, който неговият предшественик е назначил специално за изпълнението на тази задача. В тази хипотеза новият работодател всъщност поема организирана съвкупност от активи, което му позволява да продължи трайно дейността или определени дейности на предприятието прехвърлител (решение от 20 януари 2011 г., CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, т.
и цитираната съдебна практика).
По този начин дейност за охрана на музей като разглежданата в главното производство, за която не са необходими специални материални средства, може да се приеме за дейност, зависеща основно от работната сила, и следователно при липсата на други производствени фактори колектив от работници, трайно обединен от общата дейност по охрана, може да съответства на стопански субект. Необходимо е обаче още запазване на идентичността на такъв субект след съответната сделка (вж. по аналогия решение от 20 януари 2011 г., CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, т.
).
В това отношение от акта за преюдициално запитване следва, че за да извършва дейността по наблюдение на музея на поклонничеството в Сантяго де Компостела, която преди това е била възложена на Esabe Vigilancia, VINSA е поело работниците, които преди това са били назначени от първото предприятие за осъществяването на тази дейност.
Оттук следва, че идентичността на стопански субект като разглеждания в главното производство, който зависи основно от работната сила, може да се запази, ако съществена част от персонала на този субект се поеме от предполагаемия приобретател.
Освен това, макар испанското правителство да поддържа в своите писмени бележки, че поемането на персонала на Esabe Vigilancia е било наложено на VINSA с колективен трудов договор, подобно обстоятелство при всички случаи е без значение за факта, че предмет на прехвърлянето е стопански субект. За изчерпателност следва да се подчертае, че целта, преследвана с колективния трудов договор на предприятията за охрана, е същата като тази на Директива 2001/23 и че този колективен трудов договор визира изрично, що се отнася до поемането на част от персонала, хипотезата на повторно възлагане на изпълнението на услуги като разглежданото в главното производство (вж. в този смисъл решение от 24 януари 2002 г., Temco,
C‑51/00
,
EU:C:2002:48
, т.
).
Вследствие на това на първия въпрос следва да се отговори, че член 1, параграф 1 от Директива 2001/23 трябва да се тълкува в смисъл, че тази директива се прилага към положение, при което възложител е развалил сключен с предприятие договор за предоставяне на услуги за охрана на помещения и за изпълнението на тези услуги е сключил нов договор с друго предприятие, което поема по силата на колективен трудов договор съществена част, като бройка и компетенции, от персонала, използван от първото предприятие за изпълнението на посочените услуги, стига заедно със сделката да се извърши прехвърляне на стопански субект между двете засегнати предприятия.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2001/23 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска по силата на колективен трудов договор да се изключи задължението за прехвърлителя и приобретателя на съответния стопански субект да отговарят солидарно за задълженията, включително за плащането на заплати, възникнали от трудови договори преди прехвърлянето на този субект.
Член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 2001/23 прогласява принципа, че правата и задълженията на прехвърлителя във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения се прехвърлят на приобретателя. Втората алинея от посочения член 3, параграф 1 гласи, че държавите членки могат да приемат разпоредби, съгласно които след датата на прехвърлителната сделка прехвърлителят и приобретателят да бъдат солидарно отговорни за задълженията, възникнали преди датата на прехвърлянето във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения.
В това отношение от акта за преюдициално запитване следва, че член 44, параграф 3 от Статута на работниците предвижда, че при прехвърляния въз основа на сделки inter vivos, прехвърлителят и приобретателят отговарят солидарно за срок от три години за задължения по трудови правоотношения, които са възникнали преди датата на прехвърлянето и не са били изпълнени. Колективният трудов договор на предприятията за охрана не предвижда подобна солидарност.
В писменото си становище испанското правителство изтъква, че вторият въпрос излиза извън компетентността на Съда. Всъщност с използваната от запитващата юрисдикция формулировка този въпрос карал Съда не да даде тълкуване на член 3, параграф 1, втора алинея от Директива 2001/23, а да се произнесе върху съвместимостта на някои национални разпоредби между тях самите. Съдът обаче не бил компетентен да се произнася по съвместимостта на подобни разпоредби.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика Съдът е компетентен да разглежда само разпоредбите на правото на Съюза. Националните съдилища преценяват обхвата на националните разпоредби и начина, по който те трябва да се прилагат (определение от 23 май 2011 г., Rossius и Collard,
C‑267/10 и C‑268/10
, непубликувано,
EU:C:2011:332
, т.
).
В конкретния случай с оглед на текста на посочения въпрос следва да се приеме, че той се отнася на практика до разглеждането на съвместимостта на разпоредба на колективен трудов договор с национална законова разпоредба. Подобно разглеждане, което предполага да се преценят въпроси за йерархията на нормите на вътрешното право, обаче не е от компетентността на Съда.
От това следва, че Съдът няма компетентност да отговори на втория въпрос, отправен от Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Висш съд на Галисия).
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (десети състав) реши:

1)
Член 1, параграф 1 от Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности трябва да се тълкува в смисъл, че тази директива се прилага към положение, при което възложител е развалил сключен с предприятие договор за предоставяне на услуги за охрана на помещения и за изпълнението на тези услуги е сключил нов договор с друго предприятие, което поема по силата на колективен трудов договор съществена част, като бройка и компетенции, от персонала, използван от първото предприятие за изпълнението на посочените услуги, стига заедно със сделката да се извърши прехвърляне на стопански субект между двете засегнати предприятия.

2)
Съдът на Европейския съюз не е компетентен да отговори на втория въпрос, отправен от Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Висш съд на Галисия, Испания), с акт от 30 декември 2016 г.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.