CELEX: 62021CJ0377
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Sociālā politika
Direktīva 97/81/EK
Pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu
4. klauzula
Diskriminācijas aizlieguma princips
Prorata temporis princips
Profesionāla ugunsdzēsēja, kurš pieņemts darbā uz pilnu darba laiku, stāža brīvprātīga ugunsdzēsēja statusā ņemšana vērā atalgojuma aprēķinā saskaņā ar prorata temporis principu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 4. klauzulu 1997. gada 6. jūnijā noslēgtā Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”), kas ietverts Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/81/EK par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (
OV 1998, L 14, 9. lpp.
) pielikumā.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp RM, profesionālu ugunsdzēsēju, un Monsas pilsētu (Beļģija) un
Zone de secours Hainaut‑Centre
(Eno centra glābšanas zonu, Beļģija) par brīvprātīgā ugunsdzēsēja statusā iegūtā darba stāža ņemšanu vērā RM atalgojuma aprēķinā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Saskaņā ar pamatnolīguma 1. klauzulas a) punktu tā mērķis ir “nodrošināt to, ka tiek izbeigta nepilna darba laika darba darītāju diskriminācija un tiek uzlabota nepilna darba laika darba kvalitāte”.
Pamatnolīguma 2. klauzulā ir noteikts:
“1.
Šo nolīgumu piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, kam ir likumā noteiktais darba līgums vai darba attiecības, koplīgums vai prakse, kura ir spēkā katrā dalībvalstī.
2.
Pēc apspriedes ar darba devējiem un darba ņēmējiem dalībvalstis saskaņā ar valsts tiesību aktiem, koplīgumiem vai praksi un/vai attiecīga līmeņa darba devēji un darba ņēmēji saskaņā ar valsts profesionālo attiecību praksi var objektīvu iemeslu dēļ pilnīgi vai daļēji izslēgt no šā nolīguma noteikumiem nepilna darba laika darba ņēmējus, kuru darbam ir gadījuma raksturs. Šādas izslēgšanas ir regulāri jāpārskata, lai konstatētu, vai joprojām ir spēkā to objektīvie iemesli.”
Pamatnolīguma 3. klauzulā ir noteikts:
“Šajā nolīgumā:
1.
Jēdziens “nepilna darba laika darba ņēmējs” attiecas uz darbinieku, kura parastais darba laiks nedēļā vai vidēji kādā laikposmā, kas nepārsniedz vienu gadu, ir mazāks par salīdzināmā pilna darba laika darba ņēmēja parasto darba laiku.
2.
Jēdziens “salīdzināmais pilna darba laika darba ņēmējs” nozīmē pilnu darba laiku nodarbināto darba ņēmēju tajā pašā iestādē, kas noslēdzis tā paša veida darba līgumu vai darba attiecības, kurš dara to pašu vai līdzīgu darbu, pienācīgi ņemot vērā citus apsvērumus, piemēram, darba stāžu un kvalifikāciju/iemaņas.
Ja tajā pašā iestādē nav salīdzināmā pilna darba laika darba ņēmēja, salīdzinājumu izdara, atsaucoties uz piemērojamo koplīgumu vai, ja nav piemērojama koplīguma, saskaņā ar valsts tiesību aktiem – uz koplīgumiem vai praksi.”
Pamatnolīguma 4. klauzulā ir noteikts:
“1.
Attiecībā uz darba nosacījumiem, noteikumi, ko piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, nav mazāk izdevīgi par tiem, kurus piemēro salīdzināmajiem pilna darba laika darba ņēmējiem, tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgiem noteikumiem nav objektīva pamata.
2.
Vajadzības gadījumā piemēro
pro rata temporis
principu.
[..]”
Beļģijas tiesības
2002. gada 5. marta likums
Direktīva 97/81 Beļģijas tiesību sistēmā tika transponēta ar
loi du 5 mars 2002 relative au principe de non‑discrimination en faveur des travailleurs à temps partiel
[2002. gada 5. marta Likumu par nepilna darba laika darba ņēmēju diskriminācijas aizlieguma principu; 2002. gada 13. marta
Moniteur belge
, 10641. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada 5. marta likums”]. Saskaņā ar šī likuma 2. pantu tas ir piemērojams tikai tādam darba ņēmējam, kurš atbilstoši darba līgumam veic darbu par atlīdzību un atbilstoši citas personas norādījumiem, proti, darba ņēmējam, kuram ir darba līgums.
2002. gada 20. marta Karaļa dekrēts, kas grozīts ar 2006. gada 2. jūnija dekrētu
Saskaņā ar
arrêté royal du 20 mars 2002 fixant les dispositions générales relatives à la valorisation pécuniaire des services antérieurs accomplis par des membres volontaires des services publics d’incendie recrutés en tant que membres professionnels
[2002. gada 20. marta Karaļa dekrēts, ar ko nosaka vispārīgus noteikumus par valsts ugunsdzēsības dienestu brīvprātīgo darbinieku darba pieredzes atzīšanu, pieņemot viņus darbā kā profesionālus darbiniekus; 2002. gada 30. marta
Moniteur belge
, 13592. lpp.], kas grozīts ar 2006. gada 2. jūnija Karaļa dekrētu (2006. gada 22. jūnija
Moniteur belge
, 31874. lpp.), 1. pantā ir noteikts:
“Valsts ugunsdzēsības dienestu brīvprātīgie darbinieki, kas pieņemti darbā kā profesionāli darbinieki [..], saņem atalgojumu, kas atbilst pakāpei, kurā viņi ir pieņemti darbā.
[..] Aprēķinot šo atalgojumu, valsts ugunsdzēsības dienestu profesionālajiem darbiniekiem, kas pieņemti darbā pēc 2002. gada 9. aprīļa, nosaka darba stāžu, kas ir vienāds ar brīvprātīgā darbinieka darba stāžu valsts ugunsdzēsības dienestā.
[..] Darba stāžu, kas vienāds ar brīvprātīgā dienesta gadu skaitu valsts ugunsdzēsības dienestā, atalgojuma aprēķina nolūkā var noteikt valsts ugunsdzēsības dienesta profesionālajiem darbiniekiem, kuri dienestu sākuši pirms 2002. gada 9. aprīļa. Šī finansiālā ieskaitīšana ir piemērojama tikai darbam, kas veikts no 2005. gada 1. janvāra.”
No leģislatīvā darba attiecībā uz šī 1. panta grozījumiem, kas izdarīti ar 2006. gada 2. jūnija Karaļa dekrētu, izriet, ka šie grozījumi “atļauj pašvaldībām, neuzliekot tām pienākumu, piešķirt arī tiem ugunsdzēsējiem, kas kļuvuši par profesionāļiem pirms Karaļa dekrēta stāšanās spēkā, darba stāžu, kurā ņemti vērā visi brīvprātīgajā statusā nostrādātie gadi. No tā izriet, ka ne visiem ugunsdzēsējiem automātiski tiks piešķirts šis darba stāžs. [..] Ņemot vērā finansiālās iespējas, katra pašvaldība var nolemt piemērot vai nepiemērot jaunos noteikumus.”
Monsas pilsētas administratīvie un finanšu noteikumi
Statuts administratif et pécuniaire du personnel non enseignant de la ville de Mons
[Monsas pilsētas administratīvo un finanšu noteikumu nepedagoģiskajam personālam; turpmāk tekstā – “Monsas pilsētas administratīvie un finanšu noteikumi”] 12. pantā ir noteikts:
“Atbilstošo darbu dienestā, kas veikts pilnā apjomā [..], var ņemt vērā pilnībā.
Atbilstošo darbu, kas veikts nepilnā apmērā [..], var ņemt vērā, pamatojoties uz gadu skaitu, kāds būtu, ja tas būtu veikts pilnā apmērā, reizinot ar daļskaitli, kura skaitītājs ir faktiskais iknedēļas darba vienību skaits un saucējs – iknedēļas darba vienību skaits, kas atbilst pilna apmēra darbam.”
Šo noteikumu 13.
bis
pants ir izteikts šādi:
“Aprēķinot ugunsdzēsības dienesta profesionālo darbinieku atalgojumu, no 2007. gada 1. jūlija un piemērojot [2002. gada 20. marta Karaļa dekrētu, kas grozīts ar 2006. gada 2. jūnija dekrētu], viņu darba stāžā ieskaita gadus, kuros viņi bija nodarbināti valsts ugunsdzēsības dienestā kā brīvprātīgie ugunsdzēsēji, ievērojot šādu kārtību:
1.
darbiniekiem, kas pieņemti darbā pirms 2002. gada 9. aprīļa: ņem vērā faktiski veiktā darba apjomu (faktiski nostrādāto stundu skaitu gadā atbilstoši finanšu noteikumu 12. pantam);
2.
darbiniekiem, kas pieņemti darbā pēc 2002. gada 9. aprīļa: faktiski veikto darbu neņem vērā (atkāpjoties no normām kurās noteikts, ka atbilstošo darbu ieskaita atbilstoši veiktā darba apjomam: finanšu noteikumu 12. pants),
[..].”
Minēto noteikumu 14. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Tie paši nosacījumi atalgojuma aprēķināšanai attiecas arī uz pilnīgu vai daļēju darbu privātajā sektorā Beļģijā, citā Eiropas Savienības dalībvalstī vai Eiropas Ekonomikas zonas valstī, nepārsniedzot sešus gadus, ar nosacījumu, ka tos var uzskatīt par tieši noderīgiem, proti, ka tie darba devējam ir snieguši pieredzi, kas ir bijusi noderīga viņa pienākumu veikšanai Administrācijā [..].”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Laikposmā no 1982. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. jūlijam RM strādāja par brīvprātīgo ugunsdzēsēju Muskronas [
Mouscron
] pilsētā (Beļģija).
Šajā laikposmā viņš saskaņā ar darba līgumiem privātajā sektorā no 1990. gada 30. jūlija līdz 1995. gada 11. februārim un no 1995. gada 23. marta līdz 1998. gada 8. februārim veica kravas transportlīdzekļa vadītāja darbu, kā arī apsarga pienākumus no 1998. gada 9. februāra līdz 2001. gada 30. martam.
RM no 2001. gada 1. aprīļa tika pieņemts darbā par profesionālu ugunsdzēsēju–autovadītāju Monsas pilsētā uz pārbaudes laiku un pēc tam no 2002. gada 1. aprīļa – pastāvīgā štata vietā.
Lai aprēķinātu profesionālo ugunsdzēsēju atalgojumu, tiek ņemts vērā viņu “finansiālais darba stāžs”, ko nosaka, ar zināmiem nosacījumiem ieskaitot nodarbinātības periodus valsts un privātajā sektorā.
Saskaņā ar Monsas pilsētas administratīvajiem un finanšu noteikumiem tā RM attiecībā uz laikposmu līdz viņa pieņemšanai par profesionālu ugunsdzēsēju–autovadītāju atzina viņam šādu finansiālo darba stāžu:
–
par laikposmu no 1982. gada 1. janvāra līdz 1990. gada 29. jūlijam: trīs mēnešus un 17 dienas, kas
prorata
atbilst 811 stundām brīvprātīga ugunsdzēsēja darba Muskronas ugunsdzēsības dienestā (atbilstoši šo noteikumu 13.
bis
pantam), un
–
par laikposmu no 1990. gada 30. jūlija līdz 2001. gada 30. martam: sešus gadus, kas atbilst maksimālajam laikposmam, ko var ieskaitīt kā darbu privātajā sektorā (kā paredzēts minēto noteikumu 14. pantā).
2015. gada 1. janvārī Beļģijas ugunsdzēsības dienesti no pašvaldību organizācijas pārgāja uz “zonālo” sistēmu, kas ietver 34 “glābšanas zonas”, un profesionālie ugunsdzēsēji, kas strādā pašvaldībā, kļuva par tās glābšanas zonas operatīvā personāla locekļiem, kurā ietilpst šī pašvaldība.
Tādējādi no šī datuma RM kļuva par ugunsdzēsēju Eno centra glābšanas zonā, kura viņam piemēroja tādu pašu finansiālo darba stāžu, kādu viņam iepriekš bija atzinusi Monsas pilsēta.
2015. gada 14. jūlijā RM lūdza Eno centra glābšanas zonu koriģēt atalgojumu, pamatojoties uz to, ka viņa brīvprātīgā ugunsdzēsēja statusā iegūtais finansiālais darba stāžs neesot pareizi ieskaitīts. Viņš lūdza pilnībā ņemt vērā laikposmu, kurā viņš pildīja brīvprātīgā ugunsdzēsēja pienākumus, proti, no 1982. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. jūlijam, kas kopā atbilst 20 gadiem un septiņiem mēnešiem, neņemot vērā precīzu viņa darba apjomu. Viņš uzskatīja, ka šī darba ieskaitīšana saskaņā ar
prorata temporis
principu rada nepamatoti atšķirīgu attieksmi pret pilna darba laika un nepilna darba laika darba ņēmējiem. Tādēļ viņš uzskatīja, ka viņam bija tiesības uz ikgadējo atalgojumu, kas atbilst augstākajam līmenim, proti, atalgojumam, kas pienākas par 25 vai vairāk gadu darba stāžu, jo, ņemot vērā visus brīvprātīga ugunsdzēsēja statusā nostrādātos gadus, viņa darba stāžs 2015. gada 1. janvārī esot 33 gadi.
Ar 2016. gada 3. februāra lēmumu Eno centra glābšanas zona noraidīja šo lūgumu veikt korekciju, pamatojoties uz Monsas pilsētas administratīvo un finanšu noteikumu 13.
bis
pantu, konstatējot, ka, tā kā RM darbu bija sācis pirms 2002. gada 9. aprīļa, viņa brīvprātīgā ugunsdzēsēja statusā iegūtais finansiālais darba stāžs bija jāņem vērā tikai proporcionāli reāli veiktajam darbam.
Turklāt 2016. gada 15. aprīlī RM, atsaucoties uz argumentiem, kas būtībā ir identiski argumentiem, kuri izvirzīti Eno centra glābšanas zonai iesniegtā pieteikuma veikt korekciju pamatojumam, pieprasīja Monsas pilsētai nesamaksāto atalgojumu, sākot no darba pienākumu izpildes sākšanas.
2016. gada 6. maijā Monsas pašvaldība šo sūdzību noraidīja būtībā to pašu iemeslu dēļ, kurus bija izvirzījusi Eno centra glābšanas zona un kuri izklāstīti šī sprieduma 21. punktā, proti, saskaņā ar Monsas pilsētas administratīvajiem un finanšu noteikumiem pienākumu brīvprātīgā ugunsdzēsēja statusā nostrādātos gadus ieskaitīt proporcionāli faktiski veiktajam darbam.
2016. gada 23. maijā RM vērsās
tribunal du travail du Hainaut, division de Mons
[Eno Darba un sociālo lietu tiesas Monsas nodaļā] ar prasību pret Monsas pilsētu un Eno centra glābšanas zonu.
Ar 2019. gada 25. februāra spriedumu šī tiesa RM prasību apmierināja un nosprieda, ka brīvprātīgā ugunsdzēsēja statusā nostrādātie gadi ir pilnībā jāiekļauj viņa finansiālajā darba stāžā, neņemot vērā RM faktiski veiktā darba apjomu.
Monsas pilsēta un Eno centra glābšanas zona par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā – Monsas Darba un sociālo lietu apelācijas tiesā (Beļģija).
Šī tiesa norāda, ka no
Cour constitutionnelle
(Konstitucionālās tiesas, Beļģija) 2013. gada 9. jūlija sprieduma izriet, ka brīvprātīgie ugunsdzēsēji un profesionālie ugunsdzēsēji veic līdzīgus uzdevumus vienā un tajā pašā ugunsdzēsības dienestā un tāpēc šīs kategorijas ir uzskatāmas par salīdzināmām. Atbilstoši šim spriedumam “brīvprātīgie ugunsdzēsēji daļu sava brīvā laika velta ugunsdzēsības dienestam, ar kuru tie noslēguši vienošanos [..]; tie saņem atlīdzību proporcionāli veiktā darba stundām, pamatojoties uz šī paša līmeņa profesionālajiem darbiniekiem piemērojamo minimālo stundas likmi [..], kurai piemērojams īpašs sociālā nodrošinājuma režīms”. No minētā sprieduma arī izriet, ka brīvprātīgie ugunsdzēsēji brīvprātīgi veic darbu papildus profesionālai darbībai vai citam statusam un tādēļ tiem tiek piemērots darba un nodarbinātības laika režīms, kas atšķiras no profesionālo ugunsdzēsēju nodarbināšanas kārtības.
Turklāt Beļģijas tiesas – un jo īpaši
Conseil d’État
(Valsts padome, Beļģija) – ir norādījušas, ka brīvprātīgā ugunsdzēsēja darbība ir papildnodarbošanās, kas ir daļa no darba attiecībām, kurām ir likumisks, nevis līgumisks raksturs.
Kā uzskata iesniedzējtiesa, uz nepilna darba laika darba ņēmēju finansiālā darba stāža noteikšanu attiecas pamatnolīguma 4. klauzula, jo atalgojums ir daļa no “nodarbinātības nosacījumiem” šīs klauzulas izpratnē, kā tas izriet no 2010. gada 10. jūnija sprieduma Bruno u.c. (
C‑395/08 un C‑396/08
,
EU:C:2010:329
).
Šajā kontekstā minētā tiesa arī norāda, ka, lai gan valsts tiesiskais regulējums, ar kuru šis pamatnolīgums ir transponēts Beļģijas tiesību sistēmā, proti, 2002. gada 5. marta likums, attiecas tikai uz darba ņēmējiem, ar kuriem ir noslēgts darba līgums, tā tomēr uzskata, ka brīvprātīgie ugunsdzēsēji ietilpst minētā pamatnolīguma piemērošanas jomā, jo viņu darba attiecības ir noteiktas valsts tiesiskajā regulējumā minētā pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkta izpratnē.
Turklāt apstāklis, ka RM darbam kopš viņa pieņemšanas darbā par profesionālu ugunsdzēsēju ir piemērojams pilna darba laika darba režīms, nekādi neliedz viņam saistībā ar viņa finansiālā darba stāža noteikšanu attiecībā uz laikposmu, kurā viņš strādāja nepilnu darba laiku, atsaukties uz tiesību aktiem par nepilna darba laika darba ņēmējiem.
Ņemot to vērā, iesniedzējtiesai ir šaubas par pamatnolīguma 4. klauzulas interpretāciju un it īpaši par
prorata temporis
principa piemērojamību, lai noteiktu RM finansiālo darba stāžu.
Šādos apstākļos Monsas Darba un sociālo lietu apelācijas tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai [..] pamatnolīguma [..] 4. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka tai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, aprēķinot pilna darba laika profesionālo ugunsdzēsēju atalgojumu, finansiālā darba stāža noteikšanas nolūkā ieskaita brīvprātīgā ugunsdzēsēja statusā nostrādāto nepilna darba laiku darbu, ņemot vērā darba apjomu, proti, faktiski nostrādāto laiku saskaņā ar
prorata temporis
principu, nevis visu darba veikšanas laikposmu?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai pamatnolīguma 4. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, aprēķinot profesionālo ugunsdzēsēju, kuri nodarbināti pilnu darba laiku, atalgojumu, finansiālajā darba stāžā tiek ieskaitīts darbs, ko tie iepriekš veikuši, strādājot nepilnu darba laiku kā brīvprātīgie ugunsdzēsēji, atbilstoši
prorata temporis
principam, proti, pamatojoties uz faktiski veikto darbu, nevis uz laikposmu, kurā veikts šis darbs.
Pirmkārt, ir jānosaka, vai pamatlieta ietilpst pamatnolīguma piemērošanas jomā.
Šajā ziņā ir svarīgi atgādināt, ka, pirmām kārtām, pamatnolīguma piemērojamība personām ir noteikta tā 2. klauzulas 1. punktā (spriedums, 2012. gada 1. marts, O’Brien,
C‑393/10
,
EU:C:2012:110
,
28.
punkts). Atbilstoši šim noteikumam pamatnolīgumu piemēro “nepilna darba laika darba ņēmējiem, kam ir likumā noteiktais darba līgums vai darba attiecības, koplīgums vai prakse, kura ir spēkā katrā dalībvalstī”.
Tiesa ir nospriedusi, ka jēdziens “nepilna darba laika darba ņēmēji, kam ir darba līgums vai darba attiecības,” ir jāinterpretē valsts tiesību izpratnē (spriedums, 2012. gada 1. marts, O’Brien,
C‑393/10
,
EU:C:2012:110
,
32.
punkts). No pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkta formulējuma izriet, ka tā piemērošanas joma ir uztverama plašā nozīmē. Turklāt minētā pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punktā minētā “nepilna darba laika darba ņēmēja” definīcija aptver visus darba ņēmējus, nenošķirot viņus atkarībā no tā, vai viņu darba devējs ir publisks vai privāts subjekts (spriedums, 2012. gada 1. marts, O’Brien,
C‑393/10
,
EU:C:2012:110
,
37.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā iesniedzējtiesa norāda, ka valsts tiesību akti, ar kuriem pamatnolīgums ir transponēts Beļģijas tiesību sistēmā, proti, 2002. gada 5. marta likums, attiecas tikai uz darba ņēmējiem, ar kuriem ir noslēgts darba līgums. Tomēr Beļģijas tiesas ir precizējušas, ka brīvprātīgo ugunsdzēsēju darbība ir daļa no darba attiecībām, kurām ir likumisks, nevis līgumisks raksturs.
Taču, ņemot vērā šā sprieduma 36. un 37. punktā minēto judikatūru, ir jāuzskata – kā norāda šī tiesa –, ka brīvprātīgie ugunsdzēsēji ietilpst pamatnolīguma piemērošanas jomā, jo viņu darba attiecības ir noteiktas valsts tiesiskajā regulējumā minētā pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkta izpratnē.
Otrkārt, jāatgādina, ka pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā attiecībā uz darba nosacījumiem ir noteikts, ka noteikumi, ko piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, nav mazāk izdevīgi par tiem, kurus piemēro salīdzināmajiem pilna darba laika darba ņēmējiem, tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgiem noteikumiem nav objektīva pamata.
Pamatlietā RM apstrīd metodi, kas izmantota, lai aprēķinātu viņam kā profesionālam ugunsdzēsējam, proti, kā pilna laika darbiniekam, pienākošos atalgojumu. Ņemot to vērā, viņš atsaucas uz atšķirīgas attieksmes esamību, kas ir pretrunā pamatnolīguma 4. klauzulai, jo noteikumu par viņa finansiālā darba stāža ņemšanu vērā attiecībā uz laikposmu, kurā viņš par brīvprātīgo ugunsdzēsēju ir strādājis nepilnu darba laiku, piemērošana negatīvi ietekmējot šā atalgojuma apmēru.
Šajā ziņā ir svarīgi atzīmēt, ka Tiesa ir nospriedusi, ka pamatnolīguma mērķis ir, no vienas puses, veicināt nepilna darba laika darbu un, no otras puses, novērst diskrimināciju starp nepilna darba laika darba ņēmējiem un pilna darba laika darba ņēmējiem (spriedumi, 2010. gada 10. jūnijs, Bruno u.c.,
C‑395/08 un C‑396/08
,
EU:C:2010:329
,
24.
punkts, kā arī 2022. gada 5. maijs, Universiteit Antwerpen u.c.,
C‑265/20
,
EU:C:2022:361
,
41.
punkts).
Ievērojot šos mērķus, pamatnolīguma 4. klauzula ir jāsaprot kā tāda, kurā ir izteikts Savienības sociālo tiesību princips, kas nav interpretējams sašaurināti (spriedums, 2010. gada 10. jūnijs, Bruno u.c.,
C‑395/08 un C‑396/08
,
EU:C:2010:329
,
32.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Taču tas vien, ka darba ņēmējs ir ieguvis pilna darba laika darba ņēmēja statusu, neizslēdz viņam iespēju zināmos apstākļos atsaukties uz pamatnolīguma 4. klauzulā ietverto diskriminācijas aizliegumu, ja apgalvotā diskriminācija skar laikposmus, kas nostrādāti nepilna darba laika darba ņēmēja statusā (pēc analoģijas attiecībā uz 1999. gada 18. martā noslēgto Pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (turpmāk tekstā – “Pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku”), kas ietverts pielikumā Padomes Direktīvai 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (
OV 1999, L 175, 43. lpp.
), skat. spriedumu, 2012. gada 18. oktobris, Valenza u.c., no
C‑302/11 līdz C‑305/11
,
EU:C:2012:646
,
34.
un
35.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Proti, sākotnēji izslēdzot pamatnolīguma piemērojamību tādā situācijā kā pamatlietā, pretēji šīs 4. klauzulas mērķiem tiktu samazināts attiecīgajiem darba ņēmējiem pret diskrimināciju piešķirtās aizsardzības apjoms un pretēji Tiesas judikatūrai tā tiktu interpretēta pārāk šauri (pēc analoģijas attiecībā uz Pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku skat. spriedumu, 2012. gada 18. oktobris, Valenza u.c., no
C‑302/11 līdz C‑305/11
,
EU:C:2012:646
,
37.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tātad pamatnolīgums ir piemērojams pamatlietā, jo RM, lai gan tagad nodarbināts pilnu darba laiku, atsaucas uz šo pamatnolīgumu attiecībā uz laikposmu, kurā viņš strādāja nepilnu darba laiku.
Trešām kārtām, savos rakstveida apsvērumos Komisija, atsaucoties uz pamatnolīguma 2. klauzulas 2. punktu, apgalvo, ka uz RM neattiecas jēdziens “nepilna darba laika darba ņēmējs” šī pamatnolīguma izpratnē, viņa darba gadījuma rakstura dēļ.
Šajā ziņā jānorāda, ka pamatnolīguma 2. klauzulas 2. punkts, protams, ļauj dalībvalstīm vai sociālajiem partneriem pilnībā vai daļēji izslēgt no tā noteikumiem nepilna darba laika darba ņēmējus, kuri strādā neregulāri. Tomēr šāda izslēgšana nekādā gadījumā nav automātiska, jo tā – kā to atzīst Komisija – ir pakļauta virknei procedūru un nosacījumu.
Neviens iesniedzējtiesas nolēmuma elements, ne arī Tiesai iesniegtie rakstveida apsvērumi neļauj konstatēt, ka Beļģijas Karaliste būtu izmantojusi šajā tiesību normā paredzēto iespēju. Katrā ziņā nepieciešamās pārbaudes, lai novērtētu, vai tā tas ir pamatlietā, ir jāveic nevis Tiesai, bet gan iesniedzējtiesai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 12. oktobris, Wippel,
C‑313/02
,
EU:C:2004:607
,
39.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka šis strīds ietilpst pamatnolīguma piemērošanas jomā.
Otrkārt, lai interpretētu pamatnolīguma 4. klauzulu, vispirms jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotais finansiālais darba stāžs ietilpst “darba nosacījumu” jēdzienā šīs 4. klauzulas 1. punkta izpratnē.
Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka finanšu nosacījumi, piemēram, tie, kas attiecas uz darba samaksu, ietilpst šajā jēdzienā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 10. jūnijs, Bruno u.c.,
C‑395/08 un C‑396/08
,
EU:C:2010:329
,
33.
punkts).
Turklāt – gan nosakot darba samaksu veidojošos elementus, gan šo elementu svarīgumu, kompetentajām valsts iestādēm nepilna darba laika darba ņēmējiem jāpiemēro diskriminācijas aizlieguma princips, kas paredzēts pamatnolīguma 4. klauzulā (spriedums, 2010. gada 10. jūnijs, Bruno u.c.,
C‑395/08 un C‑396/08
,
EU:C:2010:329
,
40.
punkts), attiecīgā gadījumā ņemot vērā
prorata temporis
principu (spriedums, 2010. gada 10. jūnijs, Bruno u.c.,
C‑395/08 un C‑396/08
,
EU:C:2010:329
,
38.
punkts).
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka finansiālais darba stāžs tiek ņemts vērā, aprēķinot profesionālo ugunsdzēsēju atalgojumu, un tādējādi tas ir šī atalgojuma apmēru noteicošais elements.
Tātad pamatlietā aplūkotais finansiālais darba stāžs ietilpst jēdzienā “darba nosacījumi” pamatnolīguma 4. klauzulas izpratnē.
Turpinot – lai izvērtētu, vai pamatlietā aplūkotā finansiālā darba stāža vērā ņemšanas kārtība atbilst pamatnolīguma 4. klauzulas prasībām, ir jāatgādina, ka prasība par pilna un nepilna darba laika darba ņēmēju darba nosacījumu līdzvērtību, kas izriet no pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā paredzētā diskriminācijas aizlieguma, neskar
prorata temporis
principa atbilstošu piemērošanu saskaņā ar 4. klauzulas 2. punktu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2021. gada 3. marts, Fogasa,
C‑841/19
,
EU:C:2021:159
,
41.
un
42.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Nepilna darba laika darba ņēmēju faktiski veiktā darba apjoma ņemšana vērā salīdzinājumā ar darba apjomu, ko veicis pilna darba laika darba ņēmējs, ir objektīvs kritērijs pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 1. punkta izpratnē, kas attaisno nepilna darba laika darba ņēmēja darba nosacījumu un tiesību proporcionālu samazinājumu (rīkojums, 2021. gada 3. marts, Fogasa,
C‑841/19
,
EU:C:2021:159
,
43.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka, aprēķinot tādu profesionālu ugunsdzēsēju atalgojumu, kuri, kā, piemēram, RM, tika pieņemti darbā pirms 2002. gada 9. aprīļa, tiek piešķirts darba stāžs, kas vienāds ar brīvprātīgo ugunsdzēsēju statusā nostrādāto gadu skaitu, kas noteikts proporcionāli viņu reāli veiktajam darbam.
Tas, ka attiecībā uz šādiem profesionāliem ugunsdzēsējiem tiek piemērots tāds atalgojumu noteicošs elements kā finansiālais darba stāžs, kas atbilst procentuālajai daļai no darba laika, ko tie nostrādājuši nepilna darba laika darba ņēmēju statusā, salīdzinājumā ar pilna darba laika darba ņēmēju, kuri veic tādu pašu darbu, nostrādāto darba laiku, ir atbilstoša
prorata temporis
principa piemērošana pamatnolīguma 4. klauzulas 2. punkta izpratnē. (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2021. gada 3. marts, Fogasa,
C‑841/19
,
EU:C:2021:159
,
45.
punkts).
Šādos apstākļos jākonstatē, ka šajā gadījumā
prorata temporis
principa piemērošana, lai noteiktu profesionālo ugunsdzēsēju – kuri strādājuši nepilnu darba laiku kā brīvprātīgie ugunsdzēsēji – finansiālo darba stāžu, ir šī principa atbilstoša piemērošana pamatnolīguma 4. klauzulas 2. punkta izpratnē.
Šo konstatējumu neliek apšaubīt RM rakstveida apsvērumos norādītais apstāklis, ka profesionālo ugunsdzēsēju, kas pieņemti darbā no 2002. gada 9. aprīļa, gadījumā tiek ņemts vērā finansiālais darba stāžs, kas vienāds ar brīvprātīgo ugunsdzēsēju statusā nostrādāto gadu skaitu, neņemot vērā to faktiski veiktā darba apjomu.
Pamatnolīguma 4. klauzulas 2. punktā ir paredzēts, ka
prorata temporis
principu piemēro “vajadzības gadījumā”. Tādējādi šajā tiesību normā šī principa piemērošana nav noteikta kā obligāta, tāpat kā tā
a fortiori
neliedz to nepiemērot jomā, uz kuru tas attiecās agrāk. Pretējā gadījumā tas būtu pretrunā pamatnolīguma mērķiem – kā noteikts tā 1. klauzulas a) punktā – uzlabot nepilna darba laika darba kvalitāti.
Katrā ziņā uz iespējamo atšķirīgo attieksmi pret divām nepilna darba laika darba ņēmēju kategorijām neattiecas pamatnolīgumā paredzētais diskriminācijas aizlieguma princips (pēc analoģijas attiecībā uz Pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku skat. spriedumu, 2022. gada 13. janvāris, MIUR un Ufficio Scolastico Regionale per la Campania,
C‑282/19
,
EU:C:2022:3
,
72.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turklāt attiecībā uz RM faktiski veiktā darba aprēķināšanu, kad viņš bija brīvprātīgais ugunsdzēsējs, jāatgādina, ka Niveles [
Nivelles
] pilsētas (Beļģija) brīvprātīgā ugunsdzēsēja lietā Tiesa jau ir nospriedusi, ka situācija, kad darbiniekam ir pienākums dežūras laiku pavadīt savā dzīvesvietā, būt darba devēja rīcībā un astoņu minūšu laikā nokļūt darba vietā, ir jāuzskata par tādu, kas ietilpst “darba laika” jēdzienā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (
OV 2003, L 299, 9. lpp.
) 2. panta izpratnē. Tomēr citādi ir situācijā, kurā darba ņēmējs dežūru veic atbilstoši izsaukuma sistēmai, kas nozīmē, ka viņam visu laiku ir jābūt sasniedzamam, tomēr tam nav pienākuma būt klātesošam darba vietā (skat. spriedumu, 2018. gada 21. februāris, Matzak,
C‑518/15
,
EU:C:2018:82
,
60.
un
65.
punkts).
Visbeidzot ir arī jāprecizē, ka šī sprieduma 60. punktā izdarītais secinājums, ka pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums ir atbilstoša
prorata temporis
principa piemērošana, ir pakļauts nosacījumam, ka finansiālā darba stāža noteikšana ir tieši atkarīga no attiecīgā darbinieka veiktā darba apjoma, nevis tikai no viņa iegūtā darba stāža. Pēdējā minētajā gadījumā
prorata temporis
princips nebūtu piemērojams (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 10. jūnijs, Bruno u.c.,
C‑395/08 un C‑396/08
,
EU:C:2010:329
,
65.
un
66.
punkts).
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma šķiet izrietam, ka RM finansiālā darba stāža noteikšana ir tieši atkarīga no viņa iepriekš veiktā darba apjoma. Taču šajā ziņā vajadzīgās pārbaudes būs jāveic iesniedzējtiesai.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka pamatnolīguma 4. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka tai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru, lai aprēķinātu profesionālo ugunsdzēsēju, kuri pieņemti darbā uz pilnu darba laiku, atalgojumu, finansiālajā darba stāžā ieskaita nepilna darba laika darbu, kas iepriekš veikts brīvprātīgā ugunsdzēsēja statusā, atbilstoši
prorata temporis
principam, proti, atbilstoši faktiski veiktajam darbam.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

Padomes Direktīvas 97/81/EK (1997. gada 15. decembris) par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu pielikumā ietvertā Pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu, kas noslēgts 1997. gada 6. jūnijā, 4. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka tai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru, lai aprēķinātu profesionālo ugunsdzēsēju, kuri pieņemti darbā uz pilnu darba laiku, atalgojumu, finansiālajā darba stāžā ieskaita nepilna darba laika darbu, kas iepriekš veikts brīvprātīgā ugunsdzēsēja statusā, atbilstoši
prorata temporis
principam, proti, atbilstoši faktiski veiktajam darbam.

Paraksti
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.