CELEX: 62021CJ0564
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Pamattiesības
Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants
Patvēruma politika
Direktīva 2013/32/ES
11. panta 1. punkts, 23. panta 1. punkts un 46. panta 1. un 3. punkts
Piekļuve informācijai pieteikuma iesniedzēja lietā
Visa lieta pilnībā
Metadati
Šīs lietas izsniegšana atsevišķu nestrukturētu elektronisku datņu formātā
Rakstveida informācija
Ar roku parakstīta lēmuma skenēta kopija
Elektroniska uzskaite, ko veic, nearhivējot lietu papīra formā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (
OV 2013, L 180, 60. lpp.
) 11. panta 1. punktu, 23. panta 1. punktu, 45. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 46. panta 1.–3. punktu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp BU, kas ir patvēruma meklētājs, un
Bundesrepublik Deutschland
(Vācijas Federatīvā Republika), ko pārstāv
Bundesamt für Migration und Flüchtlinge
(Federālā migrācijas un bēgļu pārvalde, Vācija; turpmāk tekstā – “
BAMF
”) par prasītāja pamatlietā starptautiskās aizsardzības pieteikuma noraidīšanu. Saistībā ar šo strīdu pēdējā minētā pārstāvis ir iesniedzis pieteikumu par pagaidu noregulējumu, lūdzot izsniegt visu viņa administratīvo lietu pilnībā kā vienu
PDF
(
Portable Document Format
) datni, kurai būtu secīgi numurētas lapas.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Saskaņā ar Direktīvas 2013/32 25. un 50. apsvērumu:
“(25)
Lai pareizi identificētu personas, kam vajadzīga aizsardzība kā bēgļiem [..] konvencijas [par bēgļa statusu, kas parakstīta Ženēvā 1951. gada 28. jūlijā (
Recueil des traités des Nations unies
, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)) un papildināta ar Protokolu par bēgļa statusu, kas noslēgts Ņujorkā 1967. gada 31. janvārī], 1. panta nozīmē vai kā personas, kam ir tiesības uz alternatīvo aizsardzību, visiem pieteikuma iesniedzējiem vajadzētu būt efektīvai piekļuvei procedūrām, iespējai sadarboties un pienācīgi sazināties ar kompetentajām iestādēm, lai iesniegtu attiecīgos savas lietas faktus, un pietiekamām procesuālām garantijām, lai virzītu savu lietu visos procedūras posmos. Turklāt starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūrai parasti būtu jāparedz, ka pieteikuma iesniedzējam ir vismaz: [..] tiesības saņemt attiecīgu paziņojumu par lēmumu un par minētā lēmuma juridiskajiem un faktiskajiem iemesliem; iespēja apspriesties ar juridisko konsultantu vai citu padomdevēju; tiesības izšķirīgos procedūras brīžos saņemt informāciju par savu tiesisko stāvokli valodā, kuru viņš saprot vai kuru ir pamats uzskatīt par viņam saprotamu; un – negatīva lēmuma gadījumā – tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā.
[..]
(50)
Tas atspoguļo Savienības tiesību pamatprincipu, ka uz lēmumiem par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, lēmumiem par atteikumu atsākt pieteikuma izskatīšanu pēc tās pārtraukšanas un lēmumiem par bēgļa vai alternatīvās aizsardzības statusa atņemšanu attiecina efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā.”
Šīs direktīvas 11. panta “Prasības attiecībā uz atbildīgās iestādes lēmumu” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka lēmumi par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem tiek sniegti rakstiski.”
Minētās direktīvas 23. panta “Juridiskās palīdzības un pārstāvības kompetence” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka juridiskais konsultants vai cits padomdevējs, kuru kā tādu pieļauj vai atļauj valsts tiesību akti un kurš sniedz palīdzību vai pārstāv pieteikuma iesniedzēju saskaņā ar valsts tiesību aktu noteikumiem, var piekļūt informācijai pieteikuma iesniedzēja lietā, uz kuras pamata ir pieņemts lēmums vai tiks pieņemts lēmums.”
Šīs pašas direktīvas 45. panta “Procedūras noteikumi” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka, ja kompetentā iestāde apsver iespēju atņemt starptautisko aizsardzību trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam saskaņā ar [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvas 2011/95/ES [(2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (
OV 2011, L 337, 9. lpp.
)] 14. vai 19. pantu, attiecīgā persona saņem šādas garantijas:
a)
tikt informētai rakstiski, ka kompetentā iestāde atkārtoti izskata viņa kā starptautiskās aizsardzības saņēmēja atbilstību, kā arī par šādas atkārtotas izskatīšanas iemesliem; [..].”
Direktīvas 2013/32 46. panta “Tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību” 1. un 3. punktā ir noteikts:
“1.   “Dalībvalstis nodrošina, ka pieteikuma iesniedzējiem ir tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā saistībā ar:
a)
pieņemto lēmumu par to starptautiskās aizsardzības pieteikumu, tostarp lēmumu:
i)
uzskatīt pieteikumu par nepamatotu attiecībā uz bēgļa un/vai alternatīvās aizsardzības statusu;
[..].
3.   Lai izpildītu 1. punkta prasības, dalībvalstis nodrošina, ka ar efektīvu tiesisko aizsardzību ir nodrošināta faktiskā un juridiskā pamatojuma pilnīga un
ex nunc
pārbaude, tostarp attiecīgā gadījumā pārbaude par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Direktīvu [2011/95], vismaz attiecībā uz pārsūdzības procedūrām pirmās instances tiesā.”
Vācijas tiesības
Likums par patvēruma tiesībām
1992. gada 26. jūnija
Asylgesetz
(Likums par patvēruma tiesībām;
BGBl
. 1992 I, 1126. lpp.), publicēts 2008. gada 2. septembrī (
BGBl
. 2008 I, 1798. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 31. panta “Federālās [migrācijas un bēgļu] pārvaldes lēmums par patvēruma pieteikumiem” 1. punktā ir noteikts:
“Federālā pārvalde lēmumu pieņem rakstveidā. Tas ir jāpamato rakstveidā. Apstrīdami lēmumi ir jāpaziņo ieinteresētajām personām nekavējoties. [..]”
Administratīvā procesa likums
1960. gada 21. janvāra
Verwaltungsgerichtsordnung
(Administratīvā procesa likums;
BGBl
. 1960 I, 17. lpp.) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 99. panta 1. punktā ir noteikts:
“Iestādēm ir pienākums izsniegt dokumentus un lietas, pārsūtīt elektroniskos dokumentus un sniegt informāciju. Ja šādu dokumentu, lietu, elektronisko dokumentu vai informācijas izpaušana nelabvēlīgi ietekmē federācijas vai federālās zemes intereses, vai arī, ja darījumi atbilstoši likumam vai pēc savas būtības ir konfidenciāli, augstākā kompetentā uzraudzības iestāde var atteikt šo dokumentu vai lietu izsniegšanu, elektronisko dokumentu pārsūtīšanu un informācijas sniegšanu.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Prasītājs pamatlietā iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kuru
BAMF
noraidīja ar 2019. gada 18. decembra lēmumu (turpmāk tekstā – “2019. gada 18. decembra lēmums”). Šis lēmums galvenokārt ir balstīts uz
BAMF
darbinieka, kurš atbild par jautājumiem, kas attiecas uz valsti, kuras valstspiederīgais ir BU, atzinumu. Šī atzinuma saturs tika citēts minētajā lēmumā ietvertajā faktu izklāstā.
Atbilstoši
BAMF
administratīvajai praksei darbinieks, kurš lēma par prasītāja pamatlietā starptautiskās aizsardzības pieteikumu, 2019. gada 18. decembra lēmumu parakstīja ar roku, to ieskenēja un ieskenēto dokumentu saglabāja pieteikuma iesniedzēja elektroniskajā administratīvajā lietā. Prasītājs pamatlietā saņēma šī dokumenta izdruku. Savukārt šī paša lēmuma oriģināls pēc tā ieskenēšanas tika iznīcināts.
Prasītājs pamatlietā par 2019. gada 18. decembra lēmumu cēla prasību iesniedzējtiesā.
Tiesvedības pamatlietā laikā
BAMF
atbildēja, izsniedzot prasītāja pamatlietā elektronisko lietu – kas papildināta ar minēto atzinumu – kā vairākus atsevišķus
PDF
dokumentus, kā arī kā strukturētu datu kopumu
XML (Extensible Markup Language)
formātā, kam ir nepieciešams izmantot atbilstošu programmatūru, lai atveidotu oriģinālo lietas struktūru, kāda tā ir
BAMF
. No lietas, kas ir Tiesas rīcībā, izriet, ka attiecīgajām valsts tiesām ir šāda programmatūra, tā ir publiski pieejama un to var internetā bez maksas lejupielādēt citas personas, tostarp pieteikuma iesniedzēju pārstāvji. Tomēr pat tad, ja izmanto šo programmatūru, attiecīgās lietas lapaspuses nav secīgi numurētas.
Prasītāja pamatlietā pārstāvis lūdza, lai
BAMF
viņam izsniedz visu administratīvo lietu pilnībā kā vienu
PDF
datni, kuras lappuses ir secīgi numurētas. Pēc tam, kad šis lūgums tika noraidīts, viņš iesniedzējtiesā iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu attiecībā uz šo jautājumu.
BAMF
šajā ziņā norādīja, ka lieta nav obligāti jāsūta attiecīgajām personām tādā pašā formātā kā tas, kādu izmanto šajā iestādē. Tā apgalvo, ka lietu satura izpaušana saskaņā ar Savienības tiesībām var notikt, arī piešķirot pieteikuma iesniedzējam piekļuvi ar konsultācijas starpniecību. Turklāt lūgt pieteikuma iesniedzēja pārstāvim lejupielādēt programmatūru, kas ir pieejama bez maksas, esot saprātīgi. Turklāt secīga numerācija būtu pretrunā lietu digitāli strukturētas apmaiņas efektivitātei.
Pirmkārt, iesniedzējtiesas ieskatā prasītāja pamatlietā pārstāvja lūgums ir pamatots, jo viņa elektroniskā lieta nav nedz pieejama, nedz izsniegta visā pilnībā saskaņā ar Administratīvā procesa likuma 99. panta 1. punktu.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka pareiza lietu apstrāde, ko veic iestāde, ir būtiska, lai nodrošinātu valsts pārvaldes pārskatāmību un tās kontroles iespēju, lai izpildītu demokrātiskas valsts pārskatatbildības pienākumu. Tās ieskatā šis pienākums nozīmē, ka tiek saglabāta objektīva visu administratīvo procesu veidojošo būtisko notikumu dokumentācija, lai tostarp ļautu administratīvai tiesai veikt izpildvaras kontroli. Tā norāda, ka likumdevējs ir vadījies pēc principa, ka iestāde ievēro likumus un tālab tas nav piedāvājis šai tiesai iespēju ierobežot to izsniegt administratīvās lietas. Tādēļ attiecīgajai iestādei saskaņā ar tiesiskas valsts un lietas taisnīgas izskatīšanas principu nekavējoties būtu jāizpilda pienākums izsniegt šīs lietas visā pilnībā – tādas, kādas tās ir šīs iestādes rīcībā, – visiem šī procesa dalībniekiem. Tikai šādā gadījumā būtu izpildītas Direktīvas 2013/32 23. panta prasības.
Tomēr
BAMF
vestās elektroniskās administratīvās lietas izdruka, kas tika iesniegta iesniedzējtiesā, neietver visu šīs lietas saturu pilnībā. Proti, iesniedzējtiesa uzskata, ka ir nepieciešams, lai saistībā ar piekļuvi lietai tiktu izsniegti arī tās metadati, tādi kā piekļuve lietai, dokumentu iekļaušana un izņemšana, lietas priekšvēsture, saikne ar citiem procesiem attiecībā uz pieteikuma iesniedzēju vai viņa ģimenes locekļiem, kas nav pieejami nedz tiesnesim, nedz pieteikuma iesniedzēja pārstāvim.
Visbeidzot – iesniedzējtiesas ieskatā pieteikuma iesniedzēja pārstāvim un kompetentajai tiesai vajadzētu spēt tiešsaistē piekļūt visai ieinteresētās personas administratīvajai lietai pilnībā – tādai, kāda tā ir iestādes rīcībā. Tikai ar šādu nosacījumu tiktu ievērota Direktīvas 2013/32 23. pantā paredzētā prasība, saskaņā ar kuru patvēruma meklētāja pārstāvim ir jābūt piekļuvei “informācijai pieteikuma iesniedzēja lietā”, un tiktu ievērots tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu princips.
Otrkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka netiek izsniegti attiecīgo administratīvo aktu oriģināli. Proti, saskaņā ar
BAMF
administratīvo praksi šie oriģināli, uz kuriem ir attiecīgā lēmuma autora paraksts, vispirms tiek ieskenēti un pēc tam iznīcināti, tālab galu galā pastāv tikai to elektroniska kopija.
Tomēr iesniedzējtiesas ieskatā Direktīvas 2013/32 11. panta 1. punktā paredzētā prasība, saskaņā ar kuru lēmums par patvēruma pieteikumu ir jāizsniedz rakstveidā, principā nozīmē, ka šim lēmumam jābūt parakstītam ar tā autora roku. Tā norāda, ka šāda interpretācija atbilst jēdziena “rakstveida” definīcijai, kas iekļauta
Bürgerliches Gesetzbuch
(
BGB
) (Civilkodekss) 126. pantā un ka spriedumā, 2020. gada 28. maijs, Asociación de fabricantes de morcilla de Burgos/Komisija (
C‑309/19 P
,
EU:C:2020:401
), Tiesa arī ir atzinusi, ka ieskenēts paraksts nav oriģināls paraksts. Turklāt tā norāda, ka
BAMF
neizmanto elektronisku parakstu, kas varētu ļaut izpildīt parakstīšanas prasību, kā to apliecina Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 910/2014 (2014. gada 23. jūlijs) par elektronisko identifikāciju un uzticamības pakalpojumiem elektronisko darījumu veikšanai iekšējā tirgū un ar ko atceļ Direktīvu 1999/93/EK (
OV 2014, L 257, 73. lpp.
) 25. pants.
Tādējādi iesniedzējtiesas ieskatā gadījumā, ja lēmuma par patvēruma pieteikumu oriģināls ir iznīcināts un ir saglabājusies tikai šī lēmuma ieskenēta kopija, tai nav rakstveida iezīmes, kā tas prasīts Direktīvā 2013/32. Lai arī kopija patiešām var radīt juridisku iespaidu kā attiecīgā administratīvā akta oriģināla atveide, tomēr tās autentiskums nav drošs.
Visbeidzot iesniedzējtiesa prāto, vai, kaut arī administratīvā akta oriģināls ir ticis iznīcināts, fakts, ka pastāv tikai šī akta kopija, var būt pamats tā atcelšanai, un vai šajā gadījumā tai nav jāatsaka prasītāja pamatlietā pārstāvja lūgums piekļūt visai ieinteresētās personas administratīvajai lietai pilnībā un jāuzdod
BAMF
galvenajā procesā pieņemt jaunu rakstisku lēmumu.
Šādos apstākļos iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai no tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu saskaņā ar [Hartas] 47. pantu izriet, ka iestādes lietas materiāli – arī elektroniskā formātā –, kas valsts iestādei ir jāizsniedz saistībā ar piekļuvi lietas materiāliem vai pārbaudi tiesā, tiek izsniegti tādā veidā, ka tie ir pilnīgi un ar secīgu lapu numerāciju, un tāpēc no tiem var secināt izdarītos grozījumus?
2)
Vai Direktīvas [2013/32] 23. panta 1. punkts un 46. panta 1.–3. punkts nepieļauj valsts administratīvo praksi, saskaņā ar kuru iestāde regulāri izsniedz patvēruma meklētāja likumīgajam pārstāvim un tiesai tikai izvilkumu no elektroniskās dokumentu pārvaldības sistēmas, kurā ir ietverts nepilnīgs un nestrukturēts elektronisko
PDF
datņu apkopojums bez hronoloģijas, tām esot bez struktūras un hronoloģiskas notikumu norises, nemaz nerunājot par elektronisko lietas materiālu pilnīga satura atspoguļojumu?
3)
Vai no Direktīvas 2013/32 11. panta 1. punkta un 45. panta 1. punkta a) apakšpunkta izriet, ka lēmums ar roku ir jāparaksta atbildīgās iestādes lēmuma pieņēmējam, jāpievieno lietas materiāliem vai jāizsniedz pieteikuma iesniedzējam kā ar roku parakstīts dokuments?
4)
Vai dokuments tiek nodrošināts rakstveidā Direktīvas 2013/32 11. panta 1. punkta un 45. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ja lēmuma pieņēmējs paraksta lēmumu, taču pēc tam tas tiek ieskenēts un oriģināls iznīcināts, un līdz ar to lēmums tikai daļēji ir rakstveida?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par prejudiciālo jautājumu pieņemamību
No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka vienīgi valsts tiesa, kura izskata lietu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, var – ņemot vērā lietas īpatnības – noteikt gan to, cik nepieciešams ir prejudiciālais nolēmums tās sprieduma taisīšanai, gan to, cik atbilstoši ir Tiesai uzdotie jautājumi, uz kuriem šajā ziņā ir attiecināms atbilstības pieņēmums. Tātad, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību normas interpretāciju vai spēkā esamību, Tiesai principā par tiem ir jālemj, izņemot tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie un juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz šiem jautājumiem (spriedums, 2021. gada 22. aprīlis, Profi Credit Slovakia,
C‑485/19
,
EU:C:2021:313
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, rakstveida apsvērumos Vācijas valdība pauž šaubas par pirmā un otrā jautājuma atbilstību, ciktāl tie attiecas uz tiesību piekļūt lietai apjomu. Šīs šaubas ir balstītas uz apsvērumu, saskaņā ar kuru piekļuve metadatiem, kas tiek aplūkota pamatlietā, iesniedzējtiesai nav nepieciešama, lai lemtu par tajā iesniegtā lēmuma par starptautiskās aizsardzības pieteikuma noraidījumu pamatotību.
Tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa nav to iesniegusi Tiesā, lai lemtu par šī noraidošā lēmuma tiesiskumu, bet gan lai lemtu par prasītāja pamatlietā pieteikumu par pagaidu noregulējumu, ar kuru tiek lūgts izsniegt visu administratīvo lietu pilnībā kā vienu
PDF
datni, kurā lapaspuses ir secīgi numurētas. Tālab iesniedzējtiesai ir būtiski saprast, vai šādu lietu var uzskatīt par pilnīgu, pat ja tajā nav ietverti metadati, kas ir iestādes rīcībā, kad tā izmanto šo lietu.
Otrkārt, rakstveida apsvērumos Eiropas Komisija šaubās arī par pirmā un otrā jautājuma atbilstību. Tādējādi tā norāda, ka nesaprot saikni starp tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu principu un pamatlietas faktisko situāciju vai priekšmetu. Turklāt, tā kā no iesniedzējtiesas nolēmumu neizriet, ka pieteikuma iesniedzēja pārstāvis nevarēja lejupielādēt programmatūru, lai iepazītos ar klienta lietu, un tālab nevarēja pārstāvēt klientu, ir apšaubāms, vai, lai izspriestu strīdu pamatlietā pēc būtības, ir patiešām svarīgi, vai Savienības tiesībām ir pretrunā tāda valsts prakse, saskaņā ar kuru starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pārstāvim ir pienākums lejupielādēt programmatūru, lai iepazītos ar ieinteresētas personas lietu.
Pirmkārt, runājot par iesniedzējtiesas apsvērumiem attiecībā uz tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu principu, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma izriet, ka minētās tiesas ieskatā šis Hartas 47. panta otrajā daļā nostiprinātais princips nozīmē piekļuvi visai pieteikuma iesniedzēja lietai pilnībā – tādai, kāda tā ir iestādes rīcībā. Tomēr iesniedzējtiesa vēlas konkrēti noskaidrot, vai, ņemot vērā veidu, kādā tika nodota informācija, kas ietverta prasītāja pamatlietā, par kuru notiek tiesvedība, var uzskatīt, ka ir nodrošināta piekļuve visai lietai pilnībā. Tādēļ nav šaubu par šo apsvērumu nozīmi šajā lietā.
Otrkārt, attiecībā uz Komisijas veikto pirmā un otrā jautājuma interpretāciju, saskaņā ar kuru šo jautājumu mērķis tostarp ir noteikt, vai Savienības tiesības nepieļauj tādu valsts praksi, saskaņā ar kuru starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pārstāvim ir pienākums lejupielādēt programmatūru, lai iepazītos ar viņa lietu, ir jānorāda, ka minētie jautājumi attiecas nevis uz pieteikuma iesniedzēja pārstāvja faktisko nespēju piekļūt lietai, bet gan uz piekļuvi visai lietai pilnībā un veidā, kas ļauj to izmantot tāpat, kā to dara attiecīgā iestāde. Proti, iesniedzējtiesas ieskatā šajā gadījumā
BAMF
izvēlētais risinājums, kas tostarp prasa, lai pieteikuma iesniedzēja pārstāvis lejupielādē bezmaksas programmatūru, neļauj izpildīt šādas prasības.
Tāpēc pirmais un otrais jautājums ir pieņemami.
Treškārt, tomēr ir jākonstatē – attiecībā uz trešo un ceturto jautājumu var norādīt, ka, tā kā prasītāja pamatlietā apstrīdētais lēmums ir lēmums, ar kuru ir noraidīts viņa iesniegtais starptautiskās aizsardzības pieteikums, pamatlietas iznākums pats par sevi, šķiet, neprasa šajos jautājumos minēto Direktīvas 2013/32 45. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretāciju. Proti, šī tiesību norma ir piemērojama gadījumos, kad kompetentā iestāde plāno atsaukt starptautisko aizsardzību personai, kurai tā jau ir piešķirta. Tādējādi pamatlietas risinājumam šķiet lietderīgi interpretēt tikai šīs direktīvas 11. panta 1. punktu, kas ir piemērojams lēmumiem par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem un kurš ir arī minēts trešajā un ceturtajā jautājumā. Turklāt iesniedzējtiesa nesniedz nekādus skaidrojumus, kas ļautu saprast, kādā veidā minētā 45. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretācija ir nepieciešama, lai tā varētu izskatīt šo strīdu. No tā izriet, ka trešais un ceturtais jautājums ir nepieņemami, ciktāl tie attiecas uz minētā 45. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretāciju.
Par pirmo un otro jautājumu
Ar pirmo un otro jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2013/32 23. panta 1. punkts un 46. panta 1. un 3. punkts, lasot tos kopsakarā ar Hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts administratīvo praksi, saskaņā ar kuru valsts iestāde, kas ir pieņēmusi lēmumu par starptautiskās aizsardzības pieteikumu, pieteikuma iesniedzēja pārstāvim nosūta ar šo pieteikumu saistītās elektroniskās lietas kopiju kā nestrukturētas atsevišķas
PDF
datnes, kurās lappuses nav secīgi numurētas un kuru struktūru var aplūkot, izmantojot internetā brīvi pieejamu bezmaksas programmatūru.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka ar Direktīvas 2013/32 23. panta 1. punktu tiek īstenotas tiesības piekļūt lietai procedūrās saistībā ar starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, paredzot, ka juridiskais konsultants, kurš sniedz palīdzību vai pārstāv pieteikuma iesniedzēju, var piekļūt viņa lietā ietvertajai informācijai, uz kuras pamata ir pieņemts vai tiks pieņemts lēmums.
Turpinājumā, runājot par Direktīvas 2013/32 46. panta 1. un 3. punktu, ar šo tiesību normu tiek īstenots efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips, paredzot, ka dalībvalstis nodrošina, ka ar efektīvu tiesisko aizsardzību ir nodrošināta gan faktu, gan juridiskā pamatojuma pilnīga un
ex nunc
pārbaude, tostarp attiecīgā gadījumā pārbaude par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Direktīvu 2011/95, vismaz pārsūdzības procedūrās pirmās instances tiesā.
Visbeidzot jāatgādina, ka saistībā ar Savienības tiesībās garantēto tiesību un brīvību aizsardzību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā Hartas 47. panta otrajā daļā ir garantētas tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kuru viens no konkrētajiem aspektiem ir tiesību uz aizstāvību ievērošana, kas saskaņā ar šīs daļas noteikumiem paredz iespēju saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību. Tie ir jāievēro ikvienā tādā procesā pret personu, kura rezultātā var tikt pieņemts nelabvēlīgs akts. Tiesības piekļūt lietas materiāliem ir šo tiesību faktiskas izmantošanas obligātas sekas (spriedums, 2018. gada 13. septembris, UBS Europe u.c.,
C‑358/16
,
EU:C:2018:715
,
59.
–
61.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Tomēr no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tādas pamattiesības kā tiesību uz aizstāvību ievērošana saskaņā ar minēto 47. pantu, tostarp tiesības uz dokumentu, kuriem ir nozīme aizstāvībai, satura izpaušanu, nav absolūtas priekšrocības, bet var ietvert ierobežojumus ar nosacījumu, ka tie reāli atbilst vispārējo interešu mērķiem, uz ko ir vērsts konkrētais pasākums, un ka attiecībā uz izvirzīto mērķi tie nav pārmērīga un nepieņemama iejaukšanās, kas aizskar šādi garantēto tiesību pašu būtību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 13. septembris, UBS Europe u.c.,
C‑358/16
,
EU:C:2018:715
,
62.
un
68.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Turklāt no pastāvīgās judikatūras attiecībā uz tiesībām piekļūt lietas materiāliem īpaši izriet, ka tās paredz – personai, kas ir tai nelabvēlīga akta subjekts, ir iespēja izdarīt visu to izmeklēšanas lietā ietverto dokumentu pārbaudi, kas var attiekties uz tās aizstāvību. Tas attiecas gan uz dokumentiem, kas ietver apsūdzošus, gan arī uz dokumentiem, kas ietver attaisnojošus pierādījumus, izņemot citu personu komercnoslēpumus, iestādes, kas ir pieņēmusi aktu, iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (spriedums, 2018. gada 13. septembris, UBS Europe u.c.,
C‑358/16
,
EU:C:2018:715
,
66.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz dokumentiem, kas ir jāiekļauj izmeklēšanas lietā, jānorāda, ka no Tiesas judikatūras izriet arī, ka, lai gan iestāde, kas ir pieņēmusi nelabvēlīgu lēmumu, nevar noteikt, kādi dokumenti ir lietderīgi attiecīgās personas aizstāvībai, tomēr tā var izslēgt elementus, kam nav nekāda sakara ar faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, uz kuriem balstās šī lēmuma pamatojums un kuri tālab nav būtiski tā pieņemšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 13. septembris, UBS Europe u.c.,
C‑358/16
,
EU:C:2018:715
,
67.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tiesa arī ir atzinusi, ka tas, vai ir tikušas pārkāptas tiesības uz aizstāvību, tostarp tiesības piekļūt lietas materiāliem, ir jāpārbauda atkarībā no katra gadījuma īpašajiem apstākļiem, tostarp no attiecīgā akta būtības un apstākļiem, kādos tas ir pieņemts, kā arī no attiecīgo jomu reglamentējošo tiesību normu kopuma (spriedums, 2017. gada 16. maijs, Berlioz Investment Fund,
C‑682/15
,
EU:C:2017:373
,
97.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Precīzāk, tā kā pirmais un otrais jautājums attiecas uz piekļuvi lietai tiesvedības laikā, ir jānorāda, ka, ņemot vērā Direktīvas 2013/32 46. panta 3. punktā paredzētās precīzās prasības, lietai, kuru kompetentajai tiesai vismaz pirmajā instancē ir nosūtījusi iestāde, kas ir pieņēmusi lēmumu par attiecīgo starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ir jābūt pilnīgai un tajā ir jāietver visi procesuālie akti, dokumenti un materiāli, kas bija šīs iestādes rīcībā minētajam nolūkam, un attiecīgā gadījumā pat elementi, kas sekoja pēc lēmuma pieņemšanas un ir būtiski šī lēmuma iznākumam.
Turklāt lēmuma par starptautiskās aizsardzības pieteikumu pārbaudes tiesā apjomam noteikti ir noteicoša ietekme uz piekļuves lietai prasīto apjomu, lai ļautu ieinteresētajai personai lietderīgi īstenot tiesības uz aizstāvību.
Izņemot elementus, kuru dēļ attiecīgā iestāde lūdz konfidencialitāti pienācīgi norādītiem vispārējas nozīmes mērķiem, kā, piemēram, tiem, kas minēti šī sprieduma 37. un 38. punktā, un dokumentiem, kuri nekādi neietekmē starptautiskās aizsardzības pieteikuma iznākumu, pieteikuma iesniedzēja pārstāvim ir jābūt iespējai iepazīties ar visu lietu, kas tiek iesniegta kompetentajai tiesai, pilnībā, lai sacīkstes procesā varētu apspriest gan faktiskos, gan tiesiskos apstākļus, kas ir izšķiroši tiesvedības iznākumam. Šāda prasība ir nepieciešama, lai pilnībā garantētu pieteikuma iesniedzēja tiesības uz aizstāvību un lai tiktu ievērots procesa sacīkstes raksturs, kas ir saistīts ar tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 4. jūnijs, ZZ,
C‑300/11
,
EU:C:2013:363
,
55.
–
57.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Turklāt šādas tiesības piekļūt lietai var ietvert arī piekļuvi pieteikuma iesniedzēja administratīvās lietas metadatiem, proti, datiem par šīs lietas struktūru, kuru mērķis ir aprakstīt, izskaidrot, noteikt vai citā veidā atvieglot piekļuvi šim saturam. Proti, nevar izslēgt, ka atkarībā no to veida un satura šādi metadati ir “informācija pieteikuma iesniedzēja lietā, uz kuras pamata ir pieņemts lēmums vai tiks pieņemts lēmums” Direktīvas 2013/32 23. panta 1. punkta izpratnē. Tā var ietvert arī saites uz citiem procesiem, kas attiecas uz pieteikuma iesniedzēju vai viņa ģimenes locekļiem. Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai nepastāv tādi vispārējo interešu mērķi kā šī sprieduma 37. un 38. punktā minētie, kas liedz izpaust šos metadatus, cenšoties panākt līdzsvaru starp pieteikuma iesniedzēja tiesībām uz aizstāvību un interesēm, kas saistītas ar informācijas konfidencialitātes saglabāšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 13. septembris, UBS Europe u.c.,
C‑358/16
,
EU:C:2018:715
,
69.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz veidu, kādā dažādie lietas materiāli tiek izsniegti pieteikuma iesniedzēja pārstāvim, kā arī to struktūru, vispirms ir jānorāda, ka Direktīvas 2013/32 23. panta 1. punktā un 46. panta 1. un 3. punktā nav ietverts neviens noteikums, kas skaidri regulētu pieteikuma iesniedzēja pārstāvja piekļuves lietai praktisko un tehnisko kārtību.
Kā turklāt izriet no šī sprieduma 37. punktā atgādinātās judikatūras, tiesību uz aizstāvību aizsardzība saskaņā ar Hartas 47. pantu, tostarp tiesības piekļūt lietai, nozīmē, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums vai prakse nav pārmērīga un nepieņemama iejaukšanās, kas aizskar šādi garantēto tiesību pašu būtību.
Šajā gadījumā, kā tas ir norādīts šī sprieduma 13. punktā, saskaņā ar attiecīgo valsts administratīvo praksi pieteikuma iesniedzēja pārstāvis ir saņēmis prasītāja pamatlietā elektronisko lietu kā vairākus atsevišķus
PDF
dokumentus, kā arī strukturētu datu kopumu
XML
formātā, kuriem – lai atgūtu lietas sākotnējo struktūru – ir nepieciešams izmantot piemērotu programmatūru, ko internetā var lejupielādēt bez maksas. Tomēr lietas izsniegšana neietver ar lietu saistītos metadatus, piemēram, iestādes darbinieku piekļuvi lietai, lietas vēsturi vai saites uz citiem procesiem, kas attiecas uz pieteikuma iesniedzēju vai tā ģimenes locekļiem.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka atšķirībā no vienas
PDF
datnes izsniegšanas, kurā ir secīgi numurētas lappuses,
BAMF
izmantotais izsniegšanas veids neļauj sekot prasītāja pamatlietā administratīvās lietas grozījumiem un nodrošināt, ka izsniegtā lieta atbilst iestādes rīcībā esošajai lietai. Tās ieskatā šāds izsniegšanas veids neatbilst Hartas 47. panta otrajā daļā paredzētajām tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu. Tā it īpaši norāda, ka, tā kā visu iestādes hronoloģiskā secībā nosūtīto
PDF
dokumentu atveidei ir nepieciešams lejupielādēt īpašu programmatūru, nevar izslēgt, ka šī atveide var atšķirties kompetentajai tiesai un ieinteresētās personas pārstāvim, un tādējādi netiek garantēta vienāda satura un formas datnes pieejamība visiem attiecīgās patvēruma procedūras dalībniekiem.
Savukārt Vācijas valdība rakstveida apsvērumos apgalvo, ka strukturētie dati, kas pievienoti atsevišķām
PDF
datnēm, ļauj, izmantojot piemērotu programmatūru, atveidot sākotnējās lietas struktūru. Turklāt atsevišķo datņu nosaukumi, kas ietver numerāciju un aprakstu ar atslēgvārdiem, ļaujot noteikt, kādā secībā dažādie dokumenti tika pievienoti attiecīgajai lietai, šo dažādo dokumentu veidu un šai lietai pievienoto dokumentu skaitu. Tādējādi esot iespējams pārbaudīt, vai ir nodota visa minētā lieta pilnībā.
Šajā ziņā no šī sprieduma 38., 39. un 43. punktā atgādinātās judikatūras izriet – lai noteiktu, vai tāds lietas materiālu izsniegšanas veids, kādu ir izvēlējusies
BAMF
, atbilst tiesībām piekļūt lietai, ko aizsargā Hartas 47. pants, iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai minētais izsniegšanas veids nodrošina pēc iespējas precīzu lietas struktūras un tajā esošo dažādo dokumentu pievienošanas hronoloģijas atveidi, lai pieteikuma iesniedzēja pārstāvis varētu pārbaudīt, vai tajā ir pilnīgi visi materiāli, kas attiecas uz pieteikuma iesniedzēja aizstāvību, un attiecīgā gadījumā lūgt izsniegt trūkstošos dokumentus vai sniegt to neesamības pamatojumu. Proti, šādi trūkstoši dokumenti attiecīgā gadījumā var būt noderīgi pieteikuma iesniedzēja aizstāvībai, ja tie ietver būtiskus administratīvā procesa elementus vai informāciju, kas ļauj sniegt citu interpretāciju par attiecīgajiem faktiem nekā tā, kuru ir izmantojusi iestāde, kas pieņēmusi lēmumu par starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
Turklāt jāuzsver – nevar pieņemt, ka pastāv vienots tehnisks risinājums, kas spēj garantēt tiesību uz aizstāvību efektivitāti un efektīvu tiesību aizsardzību tiesā saskaņā ar Hartas 47. pantu. Tā kā Eiropas Savienības līmenī nav vienota standarta, kas reglamentētu šo izsniegšanas veidu, un ņemot vērā jaunās tehnoloģijas, nevar izslēgt, ka pastāv vairāki funkcionāli līdzvērtīgi risinājumi, kas spēj sniegt pietiekamas garantijas, lai aizsargātu tiesības piekļūt lietai (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 5. jūlijs, Content Services,
C‑49/11
,
EU:C:2012:419
,
39.
–
42.
punkts).
It īpaši nevar izslēgt, ka attiecīgās lietas kā atsevišķu
PDF
datņu izsniegšana, tāpat kā vienas šāda formāta datnes, kurā lapaspuses ir secīgi numurētas, izsniegšana var līdzvērtīgā veidā nodrošināt pieteikuma iesniedzēja tiesību uz aizstāvību efektivitāti ar nosacījumu, ka šādai izsniegšanai ir pievienota formāla un tehniska procedūra, kas nodrošina pēc iespējas precīzāku ieinteresētās personas lietas kopuma un tās struktūras atveidi, vajadzības gadījumā izmantojot lejupielādējamu programmatūru, kas ir viegli pieejama un sniedz pietiekamas drošības garantijas, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
It īpaši iesniedzējtiesa varēs pārbaudīt, vai programmatūra, kas tiek izmantota, lai atveidotu to lietas materiālu struktūru, kurus kompetentā valsts iestāde ir izsniegusi lemšanai par pieteikuma iesniedzēja starptautiskās aizsardzības pieteikumu, garantē viņa pārstāvim tādas struktūras atveidi, kas ir līdzvērtīga tai, kāda ir tās rīcībā, ciktāl šī atbilstība ir nepieciešama, lai šī pieteikuma iesniedzēja vārdā varētu lietderīgi tikt īstenotas tiesības uz aizstāvību šajā tiesā.
Turklāt tai būs jāpārbauda – kā to rakstveida apsvērumos ierosina Vācijas valdība – vai strukturētie dati un
PDF
datnes, ar ko pieteikuma iesniedzēja lieta tiek izsniegta viņa pārstāvim, nodrošina pietiekamu informāciju, lai izprastu šo datņu struktūru, un vai ir nepieciešama programmatūras izmantošana šīs struktūras atveidei. Tāpat tā varēs pārbaudīt, kā apgalvo šī valdība, vai attiecīgā atveides programmatūra, kuru var izmantot minētais pārstāvis, ir tāda pati, kāda ir tiesai, kuras kompetencē ir izskatīt prasības attiecībā uz lēmumiem par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, un, kā tā arī apgalvo, vai šīs programmatūras izmantošana rada atšķirības atveidē tikai attiecībā uz nenozīmīgiem aspektiem, tādējādi neizmainot šī pārstāvja spēju lietderīgi īstenot tiesības uz aizstāvību pieteikuma iesniedzēja vārdā.
Turklāt jānorāda – ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa to pārbauda, – nešķiet, ka nepieciešamība pieteikuma iesniedzēja pārstāvim lejupielādēt šādu programmatūru, lai varētu hronoloģiskā secībā atveidot šī pieteikuma iesniedzēja lietas struktūru, pati par sevi ir pārmērīga un nepieņemama iejaukšanās, kas aizskar pēdējā minētā tiesību uz aizsardzību pašu būtību
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2013/32 23. panta 1. punkts un 46. panta 1. un 3. punkts, lasot tos kopsakarā ar Hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāda valsts administratīvā prakse, saskaņā ar kuru valsts iestāde, kas ir pieņēmusi lēmumu par starptautiskās aizsardzības pieteikumu, izsniedz pieteikuma iesniedzēja pārstāvim elektroniskas lietas kopiju, kas attiecas uz šo pieteikumu, kā atsevišķas
PDF
datnes, kurām nav secīgi numurētas lapaspuses un kuru struktūru var atveidot, izmantojot internetā brīvi pieejamu bezmaksas programatūru, ar nosacījumu, ka pirmkārt, šis izsniegšanas veids nodrošina piekļuvi visai informācijai, kas iekļauta šajā lietā, pilnībā un attiecas uz pieteikuma iesniedzēja aizstāvību, pamatojoties uz kuru tika pieņemts lēmums par šo pieteikumu, un, otrkārt, šis izsniegšanas veids pēc iespējas precīzāk ļauj atveidot minētās lietas struktūru un hronoloģiju, izņemot gadījumus, kad sabiedrības interešu mērķi nepieļauj noteiktas informācijas izpaušanu pieteikuma iesniedzēja pārstāvim.
Par trešo un ceturto jautājumu
Ar trešo un ceturto jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2013/32 11. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmumam par starptautiskās aizsardzības pieteikumu ir jābūt parakstītam ar kompetentās iestādes, kura ir šī lēmuma autore, darbinieka roku, lai uzskatītu, ka tas ir izsniegts, rakstveidā šīs tiesību normas izpratnē, un apstiprinošas atbildes gadījumā – vai administratīvā prakse ieskenēt šādi parakstītu lēmumu, pēc tam to iznīcināt un ieskenēto lēmuma versiju saglabāt elektroniskā lietā ir tam pretrunā.
Vispirms ir jānorāda, ka Direktīvas 2013/32 11. panta 1. punktā paredzētā prasība, ka lēmums par starptautiskās aizsardzības pieteikumu ir jāizsniedz rakstveidā, nenozīmē pienākumu, ka uz šī lēmuma ir jābūt šī lēmuma autora parakstam.
Proti, no judikatūras izriet, ka pienākums izsniegt aktu, it īpaši nelabvēlīgu lēmumu rakstveidā, kas ir paredzēts daudzos gadījumos Savienības tiesībās (spriedumi, 2014. gada 5. jūnijs, Mahdi,
C‑146/14 PPU
,
EU:C:2014:1320
,
41.
–
49.
punkts un tajos minētā judikatūra, kā arī 2020. gada 17. decembris, Komisija/Ungārija (Starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšana),
C‑808/18
,
EU:C:2020:1029
,
204.
–
207.
un
251.
punkts), nozīmē, ka šis lēmums tiek izsniegts kā grafisku zīmju kopums ar attiecīgu nozīmi neatkarīgi no tā, vai tas ir rakstveidā, izdrukāts uz papīra vai arī noformēts elektroniski (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 12. aprīlis, Finnair,
C‑258/16
,
EU:C:2018:252
,
33.
,
35.
un
36.
punkts). Tādējādi jēdziens “rakstiski” Direktīvas 2013/32 11. panta 1. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas izslēdz netiešu lēmumu vai, kā norādīja Vācijas valdība un Ungārijas valdība, mutisku lēmumu.
Savukārt pienākums, ka uz šī lēmuma ir jābūt autora parakstam vai nu ar roku, vai arī elektroniskam parakstam, neizriet automātiski no minētā lēmuma rakstveida formas.
Proti, lai gan prasība, ka individuālam nelabvēlīgam aktam ir jābūt izsniegtam rakstveidā, un prasība, ka šādam aktam ir jābūt tā autora, proti, personas, kuru kompetentā iestāde ir pilnvarojusi to pieņemt, parakstītam, atbilst tiesiskās drošības un adresāta procesuālo tiesību aizsardzības mērķiem, tomēr šie mērķi ir jānošķir. Prasības, ka tiesību aktam ir jābūt rakstiskam, mērķis tostarp ir ļaut adresātam uzzināt šī akta juridisko piemērojamību, tā piemērošanas kārtību un pamatojumu, lai attiecīgā gadījumā varētu to lietderīgi apstrīdēt tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 5. jūnijs, Mahdi,
C‑146/14 PPU
,
EU:C:2014:1320
,
44.
–
46.
punkts). Savukārt akta autentiskuma pierādīšanas formalitāte, it īpaši to parakstot, ja tā ir prasīta piemērojamajās tiesībās, ir vērsta uz to, lai nodrošinātu, ka ir skaidrs akta autors un saturs, un tas ir jāpārbauda pirms jebkādas citas pārbaudes veikšanas, piemēram, it īpaši attiecībā uz pienākumu pamatot aktus ievērošanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2021. gada 23. novembris, Padome/Hamas,
C‑833/19 P
,
EU:C:2021:950
,
55.
punkts)
Ņemot vērā šos apsvērumus, nav jāatbild uz jautājumu, vai Direktīvas 2013/32 11. panta 1. punkts nepieļauj tādu administratīvu praksi, saskaņā ar kuru oriģinālu parakstītu lēmumu par starptautiskās aizsardzības pieteikumu ieskenē, pēc tam iznīcina un saglabā šī lēmuma skenēto versiju elektroniskā lietā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2013/32 11. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz lēmuma par starptautiskās aizsardzības pieteikumu nav jābūt kompetentās iestādes, kura ir tā autore, darbinieka parakstam, lai varētu uzskatīt, ka šis lēmums ir izsniegts rakstveidā šīs tiesību normas izpratnē.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai 23. panta 1. punkts un 46. panta 1. un 3. punkts kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tiem nav pretrunā tāda valsts administratīvā prakse, saskaņā ar kuru valsts iestāde, kas ir pieņēmusi lēmumu par starptautiskās aizsardzības pieteikumu, izsniedz pieteikuma iesniedzēja pārstāvim elektroniskas lietas kopiju, kas attiecas uz šo pieteikumu, kā atsevišķas
PDF
(Portable Document Format)
datnes, kurām nav secīgi numurētas lapaspuses un kuru struktūru var atveidot, izmantojot internetā brīvi pieejamu bezmaksas programatūru, ar nosacījumu, ka, pirmkārt, šis izsniegšanas veids nodrošina piekļuvi visai tai informācijai pilnībā, kas iekļauta šajā lietā un attiecas uz pieteikuma iesniedzēja aizstāvību, pamatojoties uz kuru tika pieņemts lēmums par šo pieteikumu, un, otrkārt, šis izsniegšanas veids pēc iespējas precīzāk ļauj atveidot minētās lietas struktūru un hronoloģiju, izņemot gadījumus, kad sabiedrības interešu mērķi nepieļauj noteiktas informācijas izpaušanu pieteikuma iesniedzēja pārstāvim.

2)
Direktīvas 2013/32 11. panta 1. punkts
ir jāierpretē tādējādi, ka
uz lēmuma par starptautiskās aizsardzības pieteikumu nav jābūt kompetentās iestādes, kura ir tā autore, darbinieka parakstam, lai varētu uzskatīt, ka šis lēmums ir izsniegts rakstveidā šīs tiesību normas izpratnē.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.