CELEX: 62017CJ0653
Appel
EU-varemærker
forordning (EF) nr. 207/2009
forordning (EU) 2015/2424
ugyldighedssag
ordmærket Vermögensmanufaktur
ugyldighedserklæring
ret til en retfærdig rettergang
prøvelse ex officio af de faktiske omstændigheder
tilbagevirkende gyldighed
Rettens kompetence
dommes begrundelse

VM Vermögens-Management GmbH har med appellen nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 7. september 2017, VM mod EUIPO – DAT Vermögensmanagement (Vermögensmanufaktur) (T-374/15, herefter »den appellerede dom«,
EU:T:2017:589
), hvorved denne frifandt Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) i søgsmålet med påstand om annullation af afgørelse truffet den 29. april 2015 af Femte Appelkammer ved EUIPO (sag R 418/2014-5) (herefter »den omtvistede afgørelse«) vedrørende en ugyldighedssag mellem DAT Vermögensmanagement GmbH og VM Vermögens-Management.
Retsforskrifter
Forordning (EF) nr. 207/2009
Artikel 7 i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om [EU]-varemærker (
EUT 2009, L 78, s. 1
) med overskriften »Absolutte hindringer for registrering« bestemmer i stk. 1:
»Udelukket fra registrering er:
[…]
b)
varemærker, som mangler fornødent særpræg
c)
varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne varens eller tjenesteydelsens art, beskaffenhed, mængde, anvendelse, værdi, geografiske oprindelse, tidspunktet for varens fremstilling eller for præstationen af tjenesteydelsen eller andre egenskaber ved disse
[…]«
Denne forordnings artikel 65 med overskriften »Indbringelse af klager for Domstolen« fastsætter:
»1.   Appelkamrenes afgørelser om klager kan indbringes for Domstolen.
2.   Indbringelse af klager kan ske under påberåbelse af inkompetence, væsentlige formmangler eller overtrædelse af traktaten, af denne forordning eller af retsregler vedrørende deres gennemførelse eller under påberåbelse af magtfordrejning.
3.   Domstolen har kompetence til at ophæve eller omgøre den indklagede afgørelse.
[…]«
Forordningens artikel 75 med overskriften »Begrundelse af afgørelser« fastsætter:
»[Kontorets] afgørelser skal begrundes. De må kun støttes på grunde, som parterne har haft lejlighed til at udtale sig om.«
Samme forordnings artikel 76 med overskriften »[Kontorets] ex officio prøvelse af de faktiske omstændigheder« har følgende ordlyd:
»1.   Under sagsbehandlingen ved [kontoret] prøver dette ex officio de faktiske omstændigheder; i sager vedrørende relative registreringshindringer begrænser [kontoret] sig imidlertid til at prøve de af parterne fremførte kendsgerninger, beviser og argumenter og de af parterne fremsatte anmodninger.
2.   [Kontoret] kan se bort fra kendsgerninger og beviser, som ikke er påberåbt eller fremført rettidigt af de pågældende parter.«
Forordning (EU) 2015/2424
Artikel 1, nr. 28), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/2424 af 16. december 2015 om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 om EF-varemærker og Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker og om ophævelse af Kommissionens forordning (EF) nr. 2869/95 om de gebyrer, der skal betales til Harmoniseringskontoret for det indre marked (varemærker og mønstre) (
EUT 2015, L 341, s. 21
), bestemmer:
»Artikel 28 [i forordning nr. 207/2009] affattes således:
»Artikel 28
Angivelse og klassificering af varer og tjenesteydelser
[…]
8.   Indehavere af EU-varemærker, der er ansøgt om inden den 22. juni 2012, og som er registreret for en hel klasseoverskrift i Niceklassifikationen, kan erklære, at det på ansøgningsdatoen var deres hensigt at søge om beskyttelse for andre varer eller tjenesteydelser end dem, der ud fra en ordlydsfortolkning er omfattet af den pågældende klasseoverskrift, forudsat at de varer eller tjenesteydelser, der udpeges, er medtaget i den alfabetiske liste for den pågældende klasse i den udgave af Niceklassifikationen, der var gældende på ansøgningsdatoen.
Erklæringen indgives til kontoret senest den 24. september 2016 og angiver klart, præcist og specifikt andre varer og tjenesteydelser end dem, der ud fra en ordlydsfortolkning klart er omfattet af klasseoverskrifterne, og som oprindeligt var omfattet af indehaverens hensigt. Kontoret træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at ændre registret i overensstemmelse hermed. Muligheden for at indgive en erklæring i overensstemmelse med nærværende stykkes første afsnit berører ikke anvendelsen af artikel 15, artikel 42, stk. 2, artikel 51, stk. 1, litra a), og artikel 57, stk. 2.
EU-varemærker, for hvilke der ikke er indgivet nogen erklæring inden for den i andet afsnit omhandlede frist, anses fra udløbet af nævnte frist kun for at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ud fra en ordlydsfortolkning klart er omfattet af angivelserne i overskriften for den relevante klasse.
9.   Hvis registret ændres, hindrer de enerettigheder, der i henhold til artikel 9 tillægges ved EU-varemærket, ikke en tredjemand i fortsat at anvende et varemærke i forbindelse med varer eller tjenesteydelser, såfremt og i det omfang anvendelsen af varemærket for disse varer eller tjenesteydelser:
a)
blev påbegyndt, inden registret blev ændret, og
b)
ikke krænkede indehaverens rettigheder baseret på den bogstavelige betydning af registreringen af varerne og tjenesteydelserne i registret på det pågældende tidspunkt.
Endvidere giver ændringer i listen over varer eller tjenesteydelser, der er opført i registret, ikke indehaveren af EU-varemærket ret til at gøre indsigelse mod eller indgive en begæring om ugyldiggørelse af et yngre varemærke, såfremt og i det omfang:
a)
det yngre varemærke enten var i brug, eller der var indgivet en ansøgning om registrering af varemærket, for varer eller tjenesteydelser, inden registret blev ændret, og
b)
anvendelsen af varemærket i forbindelse med disse varer eller tjenesteydelser ikke krænkede eller ikke ville have krænket indehaverens rettigheder baseret på den bogstavelige betydning af registreringen af varerne og tjenesteydelserne i registret på det pågældende tidspunkt.««
Meddelelse nr. 4/03 og nr. 2/12
Punkt IV, første afsnit, i meddelelse nr. 4/03 af 16. juni 2003 fra EUIPO’s præsident vedrørende brug af klasseoverskrifter i fortegnelsen over varer og tjenesteydelser for EF-varemærkeansøgninger og ‑registreringer angav:
»De 34 vareklasser og 11 tjenesteydelsesklasser omfatter alle varer og tjenesteydelser, hvorfor brugen af alle de generelle angivelser i klasseoverskriften for en bestemt klasse indebærer, at der gøres krav på alle varerne eller tjenesteydelserne i denne bestemte klasse.«
Den 20. juni 2012 vedtog EUIPO’s præsident meddelelse nr. 2/12 om ophævelse af meddelelse nr. 4/03 og vedrørende brug af klasseoverskrifter i fortegnelsen over varer og tjenesteydelser for EF-varemærkeansøgninger og ‑registreringer. Punkt V i denne meddelelse bestemmer:
»For så vidt angår [EU]-varemærker, der er registreret inden […] ikrafttræden [af meddelelse nr. 2/12], og som anvender alle de generelle angivelser, der findes i klasseoverskriften for en bestemt klasse, er [EUIPO] af den opfattelse, at ansøgerens hensigt i lyset af indholdet af den tidligere meddelelse nr. 4/03 var at dække alle de varer og tjenesteydelser, der er omfattet af den alfabetiske fortegnelse for denne klasse i den udgave, der var i kraft på ansøgningstidspunktet.«
Tvistens baggrund
Tvistens baggrund, der er gengivet i den appellerede doms præmis 1-16, kan med henblik på nærværende sag sammenfattes som følger.
Den 18. december 2009 indgav appellanten, VM Vermögens-Management, en ansøgning om registrering af et EU-varemærke til EUIPO i medfør af forordning nr. 207/2009. Det varemærke, der søgtes registreret, var ordtegnet »Vermögensmanufaktur« (herefter »det omtvistede varemærke«).
De tjenesteydelser, som registreringsansøgningen vedrører, henhører under klasse 35 og 36 i Nicearrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret (herefter »Nicearrangementet«), og svarer for hver af disse klasser til følgende beskrivelse:
–
klasse 35: »annonce- og reklamevirksomhed; forretningsledelse; forretningsadministration; varetagelse af kontoropgaver«
–
klasse 36: »forsikringsvirksomhed; finansiel virksomhed; valutarisk virksomhed; formueforvaltning, formuerådgivning; ejendomsmæglervirksomhed«.
Den 8. februar 2011 blev EU-varemærkeansøgningen offentliggjort i
EF-Varemærketidende
nr. 26/2011. Den 18. maj 2011 blev det omtvistede varemærke registreret under nr. 8770042.
Den 30. juli 2012 indgav intervenienten i første instans, DAT Vermögensmanagement GmbH, en begæring til EUIPO om, at det omtvistede varemærke i medfør af artikel 52, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med denne forordnings artikel 7, stk. 1, litra b) og c), blev erklæret ugyldigt for samtlige de tjenesteydelser, for hvilke det var blevet registreret (herefter »ugyldighedsbegæringen«).
Den 15. januar 2013 indgav appellanten sine bemærkninger og fremsatte krav om, at ugyldighedsbegæringen blev forkastet i sin helhed. Den 7. juni 2013 indgav intervenienten i første instans sine bemærkninger til appellantens bemærkninger af 15. januar 2013 og fremlagde bilag 7-25, der er nævnt i den omtvistede afgørelses punkt 3. Intervenienten anmodede endvidere om forlængelse af fristen for fremlæggelse af de supplerende beviser, som denne havde anmodet om indsigt i hos Deutsches Patent- und Markenamt (den tyske patent- og varemærkemyndighed), men endnu ikke modtaget.
Den 12. august 2013 anmodede appellanten om en forlængelse af fristen til at indgive sine bemærkninger, hvilket annullationsafdelingen indrømmede denne.
Den 23. august 2013 indgav intervenienten i første instans nye bemærkninger sammen med bilag 26-30, der er nævnt i den omtvistede afgørelses punkt 3 (herefter »de omtvistede bilag«). Annullationsafdelingen betegnede fejlagtigt disse bemærkninger fra intervenienten som appellantens bemærkninger og forkyndte dem som sådanne for intervenienten i første instans den 2. september 2013. Annullationsafdelingen meddelte ligeledes de to parter, at procedurens kontradiktoriske fase var afsluttet. Samme dag annullerede annullationsafdelingen sin tidligere meddelelse til appellanten, idet den havde opdaget sin fejl.
Den 14. oktober 2013 underrettede EUIPO appellanten om afslaget på den anmodning om forlængelse af fristen, som intervenienten i første instans havde indgivet den 7. juni 2013, idet denne ikke havde begrundet anmodningen og ikke havde taget hensyn til bemærkningerne af 23. august 2013. EUIPO præciserede, at en kopi af intervenienten i første instans’ bemærkninger af 23. august 2013 blev udleveret udelukkende til orientering.
Den 30. oktober 2013 indgav appellanten sine bemærkninger vedrørende de bemærkninger, intervenienten i første instans indgav den 7. juni 2013.
Den 8. november 2013 fremsendte annullationsafdelingen appellantens bemærkninger af 30. oktober 2013 til intervenienten i første instans, idet den anførte, at disse bemærkninger vedrørte bemærkningerne af 23. august 2013, og den afsluttede på ny procedurens kontradiktoriske fase.
Den 10. december 2013 forkastede annullationsafdelingen ugyldighedsbegæringen i sin helhed. Den begrundede i det væsentlige sin afgørelse med den omstændighed, at det tyske ord »Manufaktur« ikke havde en konkret betydning for så vidt angår de omfattede tjenesteydelser på grund af disses immaterielle karakter. Derfor havde sammensætningen af det tyske ord »Vermögen« med det tyske ord »Manufaktur« ifølge annullationsafdelingen fornødent særpræg på datoen for indgivelsen af ansøgningen om registrering af det omtvistede varemærke og var ikke af beskrivende karakter i forhold til tjenesteydelserne.
Den 5. februar 2014 indgav intervenienten i første instans en klage til EUIPO over annullationsafdelingens afgørelse i medfør af artikel 58-64 i forordning nr. 207/2009.
Femte Appelkammer ved EUIPO gav med den omtvistede afgørelse medhold i denne klage. Appelkammeret var for det første af den opfattelse, at de af appellanten og intervenienten i første instans fremlagte dokumenter blot var beviser, der supplerede og konkretiserede de beviser, der allerede var blevet fremlagt for annullationsafdelingen, og at det derfor i medfør af artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 accepterede dem efter udøvelse af sin skønsbeføjelse. For det andet var appelkammeret af den opfattelse, at det omtvistede varemærke var beskrivende og ikke havde fornødent særpræg. Appelkammeret annullerede derfor annullationsafdelingens afgørelse og erklærede det omtvistede varemærke ugyldigt for tjenesteydelser, der er omfattet af klasse 35 og 36 i Nicearrangementet.
Sagen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indgivet til Rettens Justitskontor den 9. juli 2015 anlagde appellanten sag med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse. Appellanten fremførte fire anbringender til støtte for dette søgsmål vedrørende for det første en tilsidesættelse af artikel 75 i forordning nr. 207/2009, for så vidt som appelkammeret tog hensyn til de bemærkninger, intervenienten i første instans havde fremlagt den 23. august 2013, selv om de var blevet afvist for at være indgivet for sent, for det andet en tilsidesættelse af denne forordnings artikel 76, for så vidt som appelkammeret ex officio lod sin undersøgelse omfatte faktiske omstændigheder, som parterne ikke havde påberåbt i tide, for det tredje en tilsidesættelse af nævnte forordnings artikel 7, stk. 1, litra c), som førte appelkammeret til den konklusion, at det omtvistede varemærke var beskrivende for de tjenesteydelser, det omfattede, og endelig for det fjerde en tilsidesættelse af samme forordnings artikel 7, stk. 1, litra b), idet appelkammeret med urette konkluderede, at det omtvistede varemærke manglede fornødent særpræg.
Efter at denne sag var blevet anlagt, oplyste EUIPO den 15. november 2016 Retten om den omstændighed, at appellanten den 23. september 2016 havde indgivet en erklæring efter artikel 28, stk. 8, i forordning nr. 207/2009, som ændret ved forordning 2015/2424 (herefter »erklæringen af 2016«) med henblik på at præcisere de tjenesteydelser, appellanten havde til hensigt at lade omfatte af varemærket ved ansøgningen om registrering af det omtvistede varemærke. EUIPO anførte, at i henhold til den nye liste over tjenesteydelser, som blev offentliggjort den 7. november 2016 i
EU-Varemærketidende
, svarede de tjenesteydelser i klasse 35 og 36 i Nicearrangementet, der var omfattet af det omtvistede varemærke, ud over de tjenesteydelser, der nævnes i denne doms præmis 11, i hver enkelt af disse klasser til følgende beskrivelse:
–
klasse 35: »auktionsvirksomhed; forretningsresearch; kommerciel information og rådgivning til forbrugere [forbrugerrådgivning]; økonomiske prognoser; forretningsmæssige oplysningskontorer; forretningsundersøgelser; markedsforskning; […] nyhedsudklipsbureau; opinionsundersøgelser; prissammenligning; PR-virksomhed; søgning efter sponsorater«
–
klasse 36: »finansiel konsulentbistand; finansiel information; forsikringsrådgivning; information vedrørende forsikringsforhold; opbevaring i depot af værdipapirer og ‑genstande; finansiel sponsorering; deponering af værdigenstande«.
I sine bemærkninger til EUIPO’s skrivelse af 15. november 2016 anmodede appellanten subsidiært Retten om at stadfæste den omtvistede afgørelse alene for så vidt angik de i denne doms præmis 11 nævnte tjenesteydelser, der er omfattet af klasse 35 og 36 i Nicearrangementet, og at kende for ret, at det omtvistede varemærke fortsat var lovligt registreret for de tjenesteydelser, der er omfattet af erklæringen af 2016, og mere subsidiært at stadfæste den omtvistede afgørelse alene for så vidt angik de i denne doms præmis 11 nævnte tjenesteydelser, der er omfattet af klasse 35 og 36 i Nicearrangementet, og hjemvise sagen til EUIPO’s annullationsafdeling til en første undersøgelse for så vidt angår de tjenesteydelser, der er omfattet af erklæringen af 2016.
Retten frifandt ved den appellerede dom EUIPO i det hele.
Parternes påstande for Domstolen
Appellanten har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Sagen hjemvises til Retten.
–
EUIPO pålægges at betale sagsomkostningerne.
EUIPO har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten pålægges at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
Appellanten har til støtte for appellen fremført seks anbringender om for det første en tilsidesættelse af artikel 65, stk. 2 og 3, i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med artikel 17 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), for det andet en tilsidesættelse af artikel 36, første punktum, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, for det tredje en tilsidesættelse af artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009, for det fjerde en tilsidesættelse af denne forordnings artikel 7, stk. 1, litra b), for det femte en tilsidesættelse af nævnte forordnings artikel 75 og for det sjette en tilsidesættelse af samme forordnings artikel 76.
Det første og det andet anbringende
Parternes argumentation
Appellanten har med sine to første anbringender foreholdt Retten, at den tilsidesatte artikel 65, stk. 2 og 3, i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med chartrets artikel 17 og 47, idet den i det væsentlige nægtede at anerkende, at den omtvistede afgørelse grundet ændringen af EU-varemærkeregistret (herefter »registret«) med tilbagevirkende kraft efter appellantens erklæring af 2016 kun annullerede det omtvistede varemærke for tjenesteydelser, der ud fra en ordlydsfortolkning var omfattet af klasseoverskrifterne for klasse 35 og 36 i Nicearrangementet, og at dette varemærkes egnethed til registrering for de ved denne erklæring nyligt tilføjede tjenesteydelser derfor ikke på noget tidspunkt havde kunnet undersøges. Appellanten har ligeledes foreholdt Retten, at den derved behæftede appellerede dom med en begrundelsesmangel.
For det første fastslog Retten i den appellerede doms præmis 152, at appellanten med sine argumenter havde anmodet Retten om at omgøre den omtvistede afgørelse, således som det er foreskrevet i artikel 65, stk. 3, i forordning nr. 207/2009.
Retten fastslog imidlertid i den appellerede doms præmis 153, at denne forordnings artikel 65, stk. 2, kun bemyndiger den til at ophæve eller omgøre en afgørelse fra et appelkammer ved EUIPO på grundlag af inkompetence, væsentlige formmangler eller overtrædelse af traktaten, af denne forordning eller af retsregler vedrørende deres gennemførelse eller under påberåbelse af magtfordrejning.
Retten fastslog i den appellerede doms præmis 154 – efter at have anført, at den i henhold til Domstolens praksis ikke kan ikke ophæve eller omgøre en sådan afgørelse af årsager, der indtræder, efter at afgørelsen er truffet – at erklæringen af 2016 var indtrådt efter den omtvistede afgørelse, og Retten afviste derfor i den doms præmis 155 de påstande, appellanten havde nedlagt i sine i nærværende doms præmis 25 nævnte bemærkninger.
Appellanten har imidlertid gjort gældende, at disse princippers anvendelse bør være udelukket, hvis de har til følge, at appellantens interesser, som er beskyttet af grundlæggende principper, påvirkes uden grundlag i de faktiske omstændigheder eller udførlig begrundelse, hvilket i den foreliggende sag var tilfældet.
Efter dom af 19. juni 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (
C-307/10
,
EU:C:2012:361
), foreskrev artikel 28, stk. 8, i forordning nr. 207/2009, som ændret ved forordning 2015/2424, med henblik på at beskytte den berettigede forventning hos indehavere af EU-varemærker en overgangsperiode, under hvilken disse indehavere, som i tillid til EUIPO’s tidligere gældende praksis havde registreret deres varemærker for hele klasser i Nicearrangementet, kunne erklære, at de på datoen for indgivelsen af deres ansøgning havde haft til hensigt at ansøge om beskyttelse for varer eller tjenesteydelser ud over dem, der ud fra en ordlydsfortolkning var omfattet af disse klasseoverskrifter, på den betingelse, at de således udpegede varer eller tjenesteydelser var anført i den alfabetiske liste over disse klasser i Nicearrangementet.
Da der i denne bestemmelse navnlig henvises til EU-varemærkeindehaverens hensigt på datoen for indgivelsen af registreringsansøgningen, må det forstås således, at ændringen af registret efter en erklæring foretaget på grundlag af artikel 28, stk. 8, i forordning nr. 207/2009, som ændret ved forordning 2015/2424, har tilbagevirkende kraft til datoen for indgivelsen af registreringsansøgningen for EU-varemærket.
Retten burde således have vurderet det omtvistede varemærke, som om det på datoen for den omtvistede afgørelse var blevet registreret ikke alene for de generelle angivelser i overskrifterne for klasse 35 og 36 i Nicearrangementet, men ligeledes for de tjenesteydelser, der for nyligt var blevet tilføjet ved erklæringen af 2016.
Retten tilsidesatte således den tilbagevirkende kraft af den ændring af registret, som fulgte af erklæringen af 2016, idet den i den appellerede doms præmis 154 fastslog, at appellantens påstande var baseret på en faktisk omstændighed, der var indtrådt efter vedtagelsen af den omtvistede afgørelse.
Derved fratog Retten appellanten muligheden for at få undersøgt, om udtrykket »Vermögensmanufaktur« var egnet til registrering som EU-varemærke for så vidt angår tjenesteydelser, som blev tilføjet ved erklæringen af 2016, og skadede derfor med urette beskyttelsen af appellantens intellektuelle ejendomsret som omhandlet i chartrets artikel 17 og tilsidesatte appellantens ret til at blive hørt, som følger af chartrets artikel 47.
Appellanten har for det andet gjort gældende, at det ræsonnement, som Retten fulgte i den appellerede doms præmis 149-155, som førte den til at afvise de argumenter, på grundlag af hvilke appellanten havde anmodet Retten om i det væsentlige at anerkende, at den omtvistede afgørelse ikke havde annulleret det omtvistede varemærke for de tjenesteydelser, der var omfattet af erklæringen af 2016, er behæftet med en begrundelsesmangel.
Som det fremgår af fast retspraksis, skal begrundelsen for en dom afsagt af Retten klart og utvetydigt angive de betragtninger, som Retten har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne afgørelse, og således at Domstolen kan udøve sin prøvelsesret. Appellanten har anført, at selv om Rettens begrundelse kan være indirekte, skal den ikke desto mindre i tilstrækkeligt omfang undersøge alle påstande og de væsentligste punkter i parternes argumentation.
Som begrundelse henviste Retten imidlertid i den appellerede doms præmis 152-154 til den omstændighed, at den ikke kunne ophæve eller omgøre den omtvistede afgørelse af årsager, der var indtrådt, efter at afgørelsen var blevet truffet, uden at Retten undersøgte den tilbagevirkende kraft af ændringen af registret efter erklæringen af 2016. På trods af de bemærkninger, appellanten fremsatte, undlod Retten således at undersøge et afgørende punkt i appellantens argumentation.
Derudover har appellanten i sin replik gjort gældende, at appelkammerets begrundelse vedrørende den angivelige umulighed i at registrere udtrykket »Vermögensmanufaktur« som EU-varemærke for de generelle angivelser i overskrifterne for klasse 35 og 36 i Nicearrangementet ikke blot kan overføres til de tjenesteydelser, der blev tilføjet ved erklæringen af 2016.
En sådan overførelse er kun mulig for tjenesteydelser, som har en tilstrækkeligt direkte og konkret forbindelse med de generelle angivelser i overskrifterne til klasserne i Nicearrangementet til at udgøre en kategori af homogene tjenesteydelser.
Hverken EUIPO eller Retten har imidlertid godtgjort, at begrundelsen vedrørende den angivelige umulighed af at registrere det omtvistede varemærke bør finde anvendelse ikke kun i forhold til de generelle angivelser i overskrifterne for klasse 35 og 36 i Nicearrangementet, men ligeledes for de tjenesteydelser, der for nyligt var blevet tilføjet ved erklæringen af 2016.
EUIPO har gjort gældende, at de to første anbringender er ugrundede.
Domstolens bedømmelse
For så vidt som appellanten har foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 149-155 dels tilsidesatte artikel 65, stk. 2 og 3, i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med chartrets artikel 17 og 47, dels behæftede den appellerede dom med en begrundelsesmangel, bemærkes det, at de argumenter, appellanten har fremført, hviler på den forudsætning, at registreringen af det omtvistede varemærke og således den omtvistede afgørelse, som blev undergivet Rettens prøvelse, kun vedrørte de generelle angivelser i overskrifterne til klasse 35 og 36 i Nicearrangementet med den følge, at beskyttelsen af dette varemærke ved erklæringen af 2016 blev udstrakt til at omfatte de tjenesteydelser, der blev tilføjet ved denne erklæring, som derfor ikke var omfattet af den omtvistede afgørelse, hvorved det omtvistede varemærke blev annulleret.
Det bemærkes, at i overensstemmelse med den tilgang, der beskrives i punkt IV, første afsnit, i meddelelse nr. 4/03 og i punkt V i meddelelse nr. 2/12, tilsigtede angivelsen af overskrifterne til klasse 35 og 36 i Nicearrangementet i ansøgningen for varemærket Vermögensmanufaktur en beskyttelse af dette varemærke for alle de tjenesteydelser, der var anført på den alfabetiske liste over disse klasser (jf. i denne retning dom af 16.2.2017, Brandconcern mod EUIPO og Scooters India,
C-577/14 P
,
EU:C:2017:122
, præmis
og
).
Det følger deraf, at den beskyttelse, som det omtvistede varemærke har nydt siden dets registrering, allerede omfattede de tjenesteydelser, der nævnes i erklæringen af 2016. Det bemærkes i denne forbindelse, at artikel 28, stk. 8, tredje afsnit, i forordning nr. 207/2009, som ændret ved forordning 2015/2424, bestemmer, at varemærker som det i hovedsagen omhandlede, for hvilke der ikke er indgivet erklæring, fra den 24. september 2016 at regne anses for kun at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ud fra en ordlydsfortolkning klart er omfattet af angivelserne i overskriften for den relevante klasse i Nicearrangementet.
Modsat det af appellanten anførte havde erklæringen af 2016 således ikke til formål at tilføje nye tjenesteydelser til den beskyttelse, som det omtvistede varemærke nyder, men at sikre, at de i denne erklæring omhandlede tjenesteydelser fra udløbet af den i artikel 28, stk. 8, tredje afsnit, i forordning nr. 207/2009, som ændret ved forordning 2015/2424, omhandlede frist fortsat nød denne beskyttelse, selv om de ud fra en ordlydsfortolkning ikke klart var omfattet af angivelserne i overskriften for klasse 35 og 36 i Nicearrangementet.
Som EUIPO med rette har gjort gældende i sit skriftlige indlæg, vedrører den omtvistede afgørelse, idet den er truffet før erklæringen af 2016, alle de tjenesteydelser, for hvilke det omtvistede varemærke er blevet registreret, og således alle de tjenesteydelser, der er omfattet af klasse 35 og 36 i Nicearrangementet, herunder de tjenesteydelser, som er omfattet af denne erklæring, således at denne afgørelse annullerede dette varemærke for alle disse tjenesteydelser.
Som følge deraf bygger de argumenter, som appellanten har fremført inden for rammerne af de to første anbringender, idet de hviler på en forudsætning, som ikke svarer til udstrækkelsen af den beskyttelse, som det omtvistede varemærke faktisk nød, på en retligt urigtig forudsætning.
Det bemærkes ligeledes, at Retten i den appellerede doms præmis 154 gav en begrundelse, som gav appellanten kendskab til årsagerne til, at den forkastede appellantens påstande om omgørelse af den omtvistede afgørelse. Den appellerede dom er således ikke i den henseende behæftet med en begrundelsesmangel.
Følgelig skal de to første anbringender forkastes.
Det tredje anbringende
Parternes argumentation
Med det tredje anbringende har appellanten foreholdt Retten, at den tilsidesatte artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009, idet den fastslog, at det omtvistede varemærke var beskrivende for alle de tjenesteydelser, der var omfattet af dette varemærke med undtagelse af tjenesteydelserne »annonce- og reklamevirksomhed« og »varetagelse af kontoropgaver«.
For det første bygger den appellerede dom på urigtige betragtninger vedrørende den opfattelse, den relevante kundekreds har af udtrykket »Vermögensmanufaktur«.
Retten fastslog dels i den appellerede doms præmis 53, at denne kundekreds kunne forstå betydningen af de tyske ord »Vermögen« og »Manufaktur«. Dels fastslog den i den nævnte doms præmis 57 og 58, at kombinationen af disse to ord havde en klar og utvetydig betydning, nemlig »formuemanufaktur«, som ikke rakte videre end summen af de angivelser, som meddeles ved disse to bestanddele, og den udledte deraf, at den relevante kundekreds var i stand til at forstå, at det omtvistede varemærke henviste til en særlig struktur eller et særligt sted, hvor tjenesteydelser med et meget præcist tematisk indhold, som havde nær forbindelse med formue og finanser, blev leveret eller udbudt på ikke standardiseret vis.
Ifølge appellanten anvendes ordet »Manufaktur« udelukkende i daglig tale om varer. Derfor giver ordet »Vermögensmanufaktur« for så vidt angår tjenesteydelser anledning til en tankeproces hos den relevante kundekreds og er ikke direkte og umiddelbart forbundet med individualiserede tjenesteydelser af høj kvalitet.
For det andet var det på grundlag af en fejlagtig fortolkning af artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009, at Retten fastslog, at det omtvistede varemærke var beskrivende i forhold til tjenesteydelserne »forretningsledelse« og »forretningsadministration«, som henhører under klasse 35 i Nicearrangementet.
Retten bemærkedes først i den appellerede doms præmis 73, at ordet »Manufaktur« kan henvise til leveringsstedet for tjenesteydelserne, og at udtrykket »Vermögensmanufaktur« således kan anses for en angivelse af et sådant sted. Retten fastslog derfor, at »forretningsledelse« og »forretningsadministration« kan leveres på et sådant »formuemanufaktur«.
Endvidere anførte Retten i den appellerede doms præmis 74, at ordet »Manufaktur« kan henvise til individualiserede tjenesteydelser af høj kvalitet, således at udtrykket »formuemanufaktur« beskrev anvendelsen af tjenesteydelserne »forretningsledelse« og »forretningsadministration«, for så vidt som disse tjenesteydelser blev opfattet som tjenesteydelser af højeste kvalitet, som på individualiseret vis muliggjorde erhvervelse af formue.
Det omtvistede varemærke bestod imidlertid i modsætning til, hvad der kræves i henhold til artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009, ikke udelukkende af en angivelse, der i omsætningen tjente til at betegne disse tjenesteydelsers anvendelse. Tjenesteydelserne »forretningsledelse« og »forretningsadministration« har til formål at sikre en virksomheds driftsmæssige og økonomiske succes. De anvendes således ikke til at opbygge en formue.
Ligeledes henviser eventuelle indikationer vedrørende tjenesteydelser af »særlig høj kvalitet« eller »individualiserede tjenesteydelser« heller ikke til disse tjenesteydelsers anvendelse.
For det tredje lagde Retten ligeledes en fejlagtig fortolkning af artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 til grund, da den i den appellerede doms præmis 66-69 konkluderede, at det omtvistede varemærke var beskrivende for tjenesteydelser henhørende under klasse 36 i Nicearrangementet.
Et sådant ræsonnement hviler udelukkende på den antagelse, at ordet »Vermögensmanufaktur« opfattes som det sted, hvor tjenesteydelser henhørende under klasse 36 leveres. Det er imidlertid højst leverandøren af disse tjenesteydelser, som betegnes ved denne angivelse, og ikke et kendetegn ved disse tjenesteydelser.
I øvrigt er den appellerede doms begrundelse selvmodsigende. Mens Retten i den appellerede doms præmis 46 og 47 antog, at ordet »Manufaktur« opfattes ud over sin oprindelige betydning som henvisende til tjenesteydelser af høj kvalitet, fremgår det af nævnte doms præmis 69, at dette udtryk for så vidt angår tjenesteydelser henhørende under klasse 36 i Nicearrangementet har bevaret sin oprindelige betydning og henviser til det nøjagtige sted, hvor de omhandlede tjenesteydelser leveres.
EUIPO har gjort gældende, at det tredje anbringende er åbenbart ugrundet.
Domstolens bedømmelse
Det bemærkes, at appellen i henhold til artikel 256 TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er begrænset til retlige spørgsmål. Det er alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder såvel som til at vurdere bevismaterialet. Bedømmelsen af disse faktiske omstændigheder og bevismaterialet er således ikke et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og bevismaterialet er blevet urigtigt gengivet (jf. bl.a. dom af 6.9.2018, Bundesverband Souvenir – Geschenke – Ehrenpreise mod EUIPO,
C-488/16 P
,
EU:C:2018:673
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det må imidlertid fastslås, at appellanten under dække af en angiveligt ukorrekt fortolkning af artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 og en angiveligt selvmodsigende begrundelse af den appellerede dom blot har anfægtet de faktuelle bedømmelser, som Retten har foretaget, for så vidt angår såvel den relevante kundekreds’ opfattelse af det omtvistede varemærke som varemærkets beskrivende karakter i forhold til de tjenesteydelser, der henhører under klasse 35 og 36 i Nicearrangementet.
Appellanten har således i virkeligheden anmodet Domstolen om at sætte sin egen analyse i stedet for dén, som Retten foretog som led i sin enekompetence til at bedømme de faktiske omstændigheder og beviserne, uden dog i denne henseende at hævde, at disse er blevet gengivet urigtigt på nogen måde.
Det tredje anbringende skal følgelig afvises.
Det fjerde anbringende
Parternes argumentation
Appellanten har med sit fjerde anbringende foreholdt Retten, at den foretog en urigtig anvendelse af artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009, som førte den til i den appellerede doms præmis 113 at konkludere, at det omtvistede varemærke manglede fornødent særpræg.
Appellanten har indledningsvis gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 110 blot anførte, at dette varemærke, henset til de tjenesteydelser, det omfattede, klart og direkte blev opfattet af den relevante kundekreds som henvisende til tjenesteydelser af høj kvalitet, som tillod denne at håbe på, at en ydelse af disse tjenester ville give den en formuegevinst.
Endvidere anførte Retten i den appellerede doms præmis 111 blot, at det omtvistede varemærke hverken var tilstrækkelig originalt eller stærkt eller var tilstrækkeligt usædvanligt i sin formelle struktur til, at det krævede et minimum af indsats med hensyn til fortolkning, overvejelse eller analyse fra den relevante kundekreds’ side, selv om disse karakteristika i henhold til Domstolens praksis (dom af 21.1.2010, Audi mod KHIM,
C-398/08 P
,
EU:C:2010:29
, præmis
) ikke er en nødvendig betingelse for en lovprisende henvisnings fornødne særpræg.
I den appellerede doms præmis 112 og 113 begrundede Retten imidlertid sin konklusion om, at det omtvistede varemærke manglede fornødent særpræg, ved alene at fastslå, at det blev opfattet af den relevante kundekreds som en lovprisende henvisning eller en salgsfremmende oplysning vedrørende de omhandlede tjenesteydelsers effektivitet.
Derved tilsidesatte Retten Domstolens praksis, hvorefter en sådan konstatering ikke er tilstrækkelig til at fastslå, at et varemærke mangler fornødent særpræg, idet det på samme tid kunne opfattes som en salgsfremmende oplysning og en angivelse af oprindelse med fornødent særpræg (dom af 21.1.2010, Audi mod KHIM,
C-398/08 P
,
EU:C:2010:29
, præmis
).
Således hverken godtgjorde eller begrundede Retten i tilstrækkelig grad det omtvistede varemærkes manglende fornødne særpræg, idet en sådan mangel heller ikke ifølge appellanten kan begrundes ved den angiveligt beskrivende karakter af udtrykket »Vermögensmanufaktur«, da de i artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 omhandlede betingelser ikke var opfyldt.
EUIPO har gjort gældende, at det fjerde anbringende er åbenbart ugrundet.
Domstolens bedømmelse
Appellantens argument om, at Retten begik en retlig fejl, idet den i det væsentlige fastslog, at det omtvistede varemærke manglede fornødent særpræg som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009, alene fordi udtrykket »Vermögensmanufaktur« udgør en lovprisende henvisning, bygger på en fejlagtig forståelse af den appellerede dom.
Det bemærkes i denne henseende dels, at Retten i den appellerede doms præmis 95 anførte, at et varemærke, som er beskrivende som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009, af denne grund nødvendigvis mangler fornødent særpræg.
Dels fastslog Retten i den doms præmis 96, at hvis et varemærke ikke er beskrivende som omhandlet i den bestemmelse, har det derimod ikke af den grund nødvendigvis fornødent særpræg, og at det i et sådant tilfælde endvidere skal undersøges, om det i sig selv er i stand til at opfylde varemærkets grundlæggende funktion, nemlig at angive varens eller tjenesteydelsens oprindelse, således at forbrugeren, der erhverver den vare eller tjenesteydelse, som varemærket betegner, ved en senere erhvervelse kan gentage oplevelsen, hvis den er positiv, eller undgå den, hvis den er negativ.
Retten anførte i øvrigt ligeledes i den appellerede doms præmis 99, at et ordmærkes lovprisende konnotation ikke udelukker, at dette er egnet til over for forbrugerne at garantere oprindelsen af de varer og tjenesteydelser, som er omfattet af varemærket. Et varemærke kan således af den berørte kundekreds på samme tid opfattes som et salgsfremmende udtryk og som en angivelse af varernes eller tjenesteydelsernes handelsmæssige oprindelse (dom af 21.1.2010, Audi mod KHIM,
C-398/08 P
,
EU:C:2010:29
, præmis
).
Retten bemærkede imidlertid i den doms præmis 111, at det omtvistede varemærke hverken var tilstrækkeligt originalt eller stærkt eller var tilstrækkeligt usædvanligt i sin formelle struktur til, at det krævede et minimum af indsats med hensyn til fortolkning, overvejelse eller analyse fra den relevante kundekreds’ side, således at denne foranlediges til først at forbinde det med de tjenesteydelser, der er omfattet af det.
Under disse omstændigheder udledte Retten deraf, at det ikke kunne medgives, at en virksomhed kunne monopolisere udtrykket »Vermögensmanufaktur« som EU-varemærke, idet det ikke giver den relevante kundekreds mulighed for at adskille de tjenesteydelser, der leveres af denne virksomhed, fra de tjenesteydelser, der leveres af andre virksomheder inden for den samme erhvervssektor.
Retten fastslog således i den appellerede doms præmis 112, at den relevante kundekreds ud over anprisende oplysninger ikke blev foranlediget til at udlede en særlig angivelse af tjenesteydelsernes handelsmæssige oprindelse, som gjorde det muligt for denne ved en senere erhvervelse at gentage oplevelsen, hvis den var positiv, eller undgå den, hvis den var negativ.
Det følger deraf, at appellanten ikke med rette kan gøre gældende, at Rettens konklusion, hvorefter det omtvistede varemærke, som det fremgår af den appellerede doms præmis 113, mangler fornødent særpræg, alene var begrundet med dette varemærkes lovprisende karakter.
Det følger deraf, at det fjerde anbringende skal forkastes som ugrundet.
Det femte og det sjette anbringende
Parternes argumentation
Med sit femte og sjette anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten, idet den i den appellerede doms præmis 123-133 og 135-148 fastslog, at appelkammeret ikke på afgørende vis havde lagt de omtvistede bilag 26-30, som intervenienten fremlagde i første instans, til grund ved dets vurdering af, om det omtvistede varemærke kunne registreres, tilsidesatte dels artikel 75, andet punktum, i forordning nr. 207/2009, hvorefter EUIPO’s afgørelser kun må støttes på grunde, som parterne har haft lejlighed til at udtale sig om, dels denne forordnings artikel 76, stk. 2, hvorefter EUIPO kan se bort fra kendsgerninger og beviser, som ikke er påberåbt eller fremført rettidigt af de pågældende parter.
For så vidt angår de omtvistede bilag 27, 29 og 30 fastslog Retten i den appellerede doms præmis 125 og 141, at de ikke udtrykkeligt var blevet nævnt i forbindelse med appelkammerets vurdering.
Selv om appellanten har medgivet, at appelkammeret ikke udtrykkeligt henviste til disse bilag, har appellanten anført, at punkt 29 og 40 i den omtvistede afgørelse er en gentagelse af ordlyden af det omtvistede bilag 29. Derfor blev dette bilag ifølge appellanten taget i betragtning af appelkammeret, uden at appellanten havde haft mulighed for at fremsætte sine bemærkninger til de omtvistede bilag.
I øvrigt undersøgte Retten ikke, idet den forkastede klagepunkterne om en tilsidesættelse af artikel 75, andet punktum, og artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 alene med den begrundelse, at de omtvistede bilag 27, 29 og 30 ikke udtrykkeligt var nævnt i den omtvistede afgørelse, om disse bilag udgjorde afgørende faktorer ved appelkammerets vurdering eller blot supplerende beviser.
For så vidt angår de omtvistede bilag 26 og 28 fastslog Retten i den appellerede doms præmis 128, 132 og 142, at de ikke var afgørende for appelkammerets vurdering, og at de blot udgjorde supplerende beviser.
For så vidt angår det omtvistede bilag 28 vedrører dette netop det samme tyske varemærke Finanzmanufaktur, som omhandles i det omtvistede bilag 29, som appelkammeret gentog ordret. Det er således åbenbart, at appelkammeret ligeledes tog dette bilag 28 i betragtning ved dets vurdering.
For så vidt angår det omtvistede bilag 26 vedrører det en afgørelse fra det tyske patent- og varemærkekontor vedrørende spørgsmålet, om varemærket Kreditmanufaktur kunne registreres. Da begrundelsen for denne afgørelse blev gentaget næsten identisk af appelkammeret, er Rettens angivelse af, at dette bilag blot var et supplerende bevis, og at det ikke var afgørende for appelkammerets vurdering, fejlagtig.
EUIPO har gjort gældende, at det femte og det sjette anbringende er åbenbart ugrundet.
Domstolens bedømmelse
For så vidt som det er muligt at iagttage ligheder mellem de omtvistede bilag og den omtvistede afgørelses begrundelse, således som appellanten har gjort gældende, kan den kritisable karakter af gentagelsen af beviser, som ikke blev fremlagt i tide, og som parterne ikke har haft lejlighed til at udtale sig om, ikke nægtes. Det bemærkes ikke desto mindre, at Retten i den appellerede doms præmis 128, 130 og 131 anførte, at appelkammeret kunne have baseret sin begrundelse på andre bilag, som var blevet fremlagt af intervenienten i første instans, som bl.a. nævnes i den appellerede doms præmis 43 og 50, og hvis rettidige fremlæggelse ikke er blevet anfægtet, således at appellanten havde kendskab til dem og kunne tage stilling med hensyn til dem.
Retten udledte i den appellerede doms præmis 132 og 142 af dette, at de omtvistede bilag ikke var afgørende ved den vurdering, appelkammeret foretog, og at de blot udgjorde supplerende beviser.
Det må derfor fastslås, at appellanten i forbindelse med appellen i det væsentlige blot har gentaget de argumenter, som appellanten fremlagde i første instans, uden at anføre, hvorved Retten begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 134 og 144 fastslog, at anbringenderne rettet mod en mulig hensyntagen til de omtvistede bilag fra appelkammerets side var irrelevante.
Som følge deraf skal det femte og det sjette anbringende afvises.
Det følger deraf, at appellen skal forkastes i sin helhed.
Sagsomkostninger
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, når en appel ikke tages til følge.
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da EUIPO har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da sidstnævnte har tabt sagen, bør det pålægges selskabet at bære sine egne omkostninger og betale EUIPO’s omkostninger.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:

1)
Appellen forkastes.

2)
VM Vermögens-Management GmbH
bærer sine egne omkostninger og betaler de af Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) afholdte omkostninger
.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.