CELEX: 62015CJ0266
Apellatsioonkaebus
Iraani Islamivabariigi suhtes võetud piiravad meetmed
Isikute ja üksuste loetelu, kelle suhtes kohaldatakse rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamist
Iraani valitsuse rahalise, logistilise või materiaalse toetamise kriteerium
Keskpanga finantsteenused

Oma apellatsioonkaebuses palub Central Bank of Iran (Iraani Keskpank) tühistada teda puudutavas osas Euroopa Liidu Üldkohtu 25. märtsi 2015. aasta otsus kohtuasjas
T‑563/12
(
EU:T:2015:187
, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), milles jäeti rahuldamata apellandi nõue tühistada esiteks nõukogu 15. oktoobri 2012. aasta otsus 2012/635/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413/ÜVJP Iraani vastu suunatud piiravate meetmete kohta (
ELT L 282, lk 58
; edaspidi „vaidlusalune otsus“), ja teiseks nõukogu 15. oktoobri 2012. aasta rakendusmäärus (EL) nr 945/2012, millega rakendatakse määrust (EL) nr 267/2012 Iraani vastu suunatud piiravate meetmete kohta (
ELT L 282, lk 16
; edaspidi „vaidlusalune määrus“) (edaspidi koos „vaidlusalused aktid“).
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Euroopa Liidu Nõukogu võttis 26. juulil 2010 vastu otsuse 2010/413/ÜVJP, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ning millega tunnistatakse kehtetuks ühine seisukoht 2007/140/ÜVJP (
ELT L 195, lk 39
), mille II lisas on loetletud nende isikute ja üksuste nimed – lisaks I lisas loetletud isikutele ja üksustele, kelle on kindlaks teinud ÜRO Julgeolekunõukogu või resolutsiooni 1737 (2006) alusel moodustatud sanktsioonide komitee –, kelle rahalised vahendid ja majandusressursid külmutatakse.
Nõukogu võttis 23. jaanuaril 2012 vastu otsuse 2012/35/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413/ÜVJP, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (
ELT L 19, lk 22
). Otsuse põhjenduses 13 on märgitud, et „Euroopa Liitu sisenemise piiranguid ning rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamist tuleks kohaldada täiendavate isikute ja üksuste suhtes, kes toetavad Iraani valitsust, et võimaldada valitsusel jätkata tuumarelva leviku tõkestamise seisukohast tundlikku tuumaenergiaalast tegevust või tuumarelva kandevahendite väljatöötamist, eelkõige isikute ja üksuste suhtes, kes toetavad Iraani valitsust rahaliselt, logistiliselt või materiaalselt.“
Otsuse 2012/35 artikli 1 punkti 7 alapunkti a alapunktiga ii lisati otsuse 2010/413 artikli 20 lõikele 1 järgmine punkt, milles on ette nähtud, et külmutatakse järgmistele isikutele ja üksustele kuuluvad rahalised vahendid:
„c)
I lisas nimetamata muud isikud ja üksused, kes toetavad Iraani valitsust, ning nendega seotud isikud ja üksused, kes on loetletud II lisas.“
Otsuse 2012/635 artikli 1 punkti 8 alapunktiga a muudeti otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punkti c, milles on seega ette nähtud, et piiravate meetmete subjektid on:
„c)
I lisas nimetamata muud isikud ja üksused, kes toetavad Iraani valitsust ning nende omanduses või kontrolli all olevad üksused või nendega seotud isikud ja üksused, kes on loetletud II lisas.“
Otsusega 2012/35 kanti apellandi nimi otsuse 2010/413 II lisas toodud loetellu põhjendusel, et ta osaleb sanktsioonidest kõrvalehoidmisega seotud tegevuses. Samal põhjusel kanti apellandi nimi nõukogu 25. oktoobri 2010. aasta määruse (EL) nr 961/2010, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 423/2007 (
ELT L 281, lk 1
), mida on muudetud nõukogu 23. jaanuari 2012. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 54/2012, millega rakendatakse määrust (EL) nr 961/2010, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (
ELT L 19, lk 1
), VIII lisas toodud loetellu.
Otsusega 2012/635 täiendati kande põhjendust järgnevalt:
„Annab finantstoetust Iraani valitsusele.“
Nõukogu võttis 23. märtsil 2012 vastu määruse (EL) nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EL) nr 961/2010 (
ELT L 88, lk 1
). Kõnealuse määruse artikli 23 lõikes 2 on ette nähtud, et külmutatakse kõik rahalised vahendid, mis kuuluvad IX lisas loetletud isikutele, üksustele ja asutustele, kelle puhul on kindlaks tehtud, et nad:
„d)
on muud isikud, üksused või asutused, kes toetavad Iraani valitsust rahaliselt, logistiliselt või materiaalselt, või on nendega seotud isikud või üksused.“
Määrusega nr 945/2012 täiendati määruse nr 267/2012 IX lisa loetelus sisalduvat kannet apellandi nime puhul järgneva põhjendusega:
„Annab finantstoetust Iraani valitsusele.“
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Üldkohtu kantseleisse 26. detsembril 2012 saabunud hagiavalduses palus Central Bank of Iran vaidlusalused aktid tühistada osas, milles nendega jäeti pärast läbivaatamist tema nimi niisuguste üksuste nimekirja, mille suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid.
Central Bank of Iran esitas oma hagi põhjenduseks neli väidet. Esimese väite kohaselt tehti hindamisviga, teise väite kohaselt rikuti põhjendamiskohustust, kolmanda väite kohaselt oli rikutud kaitseõiguste tagamise põhimõtet ja õigust tõhusale kohtulikule kontrollile ning neljanda väite kohaselt oli rikutud proportsionaalsuse põhimõtet ja apellandi põhiõigusi, eelkõige õigust tema omandi ja maine kaitsele.
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus hagi tervikuna rahuldamata.
Poolte nõuded
Central Bank of Iran palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
—
tühistada vaidlusalused aktid teda puudutavas osas, ja
—
mõista nõukogult välja nii apellandi esimeses kohtuastmes toimunud menetluses kui ka apellatsioonimenetluses kantud kulud.
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
—
mõista kohtukulud välja apellandilt.
Apellatsioonkaebus
Central Bank of Iran esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks neli väidet. Esimese väite kohaselt tegi Üldkohus vea, kui ta asus seisukohale, et nõukogu oli põhjendatult leidnud, et apellant annab Iraani valitsusele „finantstoetust“. Teises väites leitakse, Üldkohus on väidetavalt rikkunud õigusnormi, kui ta hindas nõukogu põhjendamiskohustuse täitmist. Kolmanda väite kohaselt on väidetavalt rikutud apellandi kaitseõigusi ning neljandas väites leitakse, et väidetavalt on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet ja apellandi põhiõigusi, sealhulgas õigust oma vara ja maine kaitsele.
Esmalt tuleb kontrollida teist väidet, seejärel kolmandat väidet ning viimaks esimest ja neljandat väidet.
Teine väide, mille kohaselt Üldkohus on nõukogu põhjendamiskohustust hinnates rikkunud õigusnormi
Vaidlustatud kohtuotsus
Üldkohus meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53‑58 liidu aktide põhjendamise kohustusega seotud kohtupraktikat. Kohtuotsuse punktis 59 ja järgmistes punktides hindas Üldkohus seejärel vaidlusalustes aktides sisalduvaid põhjendusi seoses määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punktides a, b ja d ning otsuse 2010/413, mida on muudetud otsusega 2012/635, artikli 20 lõike 1 punktides b ja c ette nähtud loeteludesse kandmise kriteeriumidega.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 74 tegi Üldkohus kindlaks, et „seda, kas [vaidlusalused] aktid on piisavalt põhjendatud, saab hinnata üksnes piiravatest meetmetest kõrvalehoidmiseks abi andmise kriteeriumi ja Iraani valitsuse toetamise kriteeriumi osas, millele nõukogu neis aktides kaudselt, kuid vältimatult viitab.“ Siiski leidis ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 75, et osas, milles vaidlusalused aktid tuginevad piiravatest meetmetest kõrvalehoidmiseks abi andmise kriteeriumile, ei olnud põhjendus, mis seisnes märkuses, et apellant „osale[s] sanktsioonidest kõrvalehoidmisega seotud tegevuses“, piisav, sest see põhjendus on tegelikult kriteeriumi enda lihtne kordamine ega sisalda ühtegi asjaolu, mis täpsustaks, milliste põhjuste tõttu oli kõnealune kriteerium apellandi puhul täidetud. Lisaks asus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 seisukohale, et kaudset põhjendust ei olnud võimalik arvesse võtta, selleks et heastada puudust, mis seisneb selles, et seoses piiravatest meetmetest kõrvalehoidmiseks abi andmise kriteeriumiga ei olnud piisavalt selget põhjendust.
Hinnates Iraani valitsuse toetamise kriteeriumi, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 84 ja 85, et põhjendus, mille kohaselt apellant „annab finantstoetust Iraani valitsusele“, oli nõukogu põhjendamiskohustuse täitmiseks piisav, sest apellandil oli võimalik aru saada, et nõukogu viitas neile finantsteenustele, mida apellant Iraani Islamivabariigi keskpangana Iraani valitsusele osutas. Üldkohus tugineb seejuures apellandi kirjutatule ja eelkõige panga asejuhi valuutatehingute alal ütlustele, mis oli lisatud apellandi hagiavaldusele, mille kohaselt pank osutab teenuseid valitsusele, kes kuulub tema klientide hulka. Üldkohus viitab ka Iraani rahandus‑ ja pangaseaduse artiklitele 12 ja 13 milles on sätestatud apellandi teatavad ülesanded ja pädevus Iraani Islamivabariigi keskpangana.
Poolte argumendid
Teises väites leiab Central Bank of Iran, et Üldkohus tegi vea, kui ta järeldas, et nõukogu oli täitnud oma põhjendamiskohustust vastavalt ELTL artiklile 296.
Eelkõige kritiseerib ta vaidlustatud kohtuotsuse punkte 84 ja 85, mille kohaselt Üldkohus asus seisukohale, et tal oli võimalik aru saada, et nõukogu viitas neile finantsteenustele, mida ta Iraani Islamivabariigi keskpangana Iraani valitsusele osutas, ja et ei olnud vaja neid ülesandeid ja pädevust täpsustada, sest need „on ette nähtud avalikult kättesaadavate õigusnormidega, mille puhul võib seega eeldada, et need on kõikidele teada.“
Central Bank of Iran rõhutab, et Iraani rahandus- ja pangandusseaduse – mis määratleb apellandi ülesanded ja pädevuse Iraani Islamivabariigi keskpangana – olemasolu ei muuda ilmselgeks seda, mida nõukogu oma vaidlusaluste aktide põhjendustes mõtles „rahalise abi“ all. Apellant ei saanud isegi teha kindlaks, kas nõukogu leidis, et ta toetas valitsust märkimisväärsete summadega või kas nõukogu tugines asjaolule, et ta reguleeris rahapoliitikat või ta pidas Iraani valitsuse nimel kontosid ja osutas teisi sarnaseid keskpanga teenuseid. Apellant rõhutab, et nõukogu pidi täpselt teada andma, milliseid teenuseid peab ta kvalitatiivselt ja kvantitatiivselt oluliseks, mida nõutakse eeldusena selleks, et need oleksid hõlmatud mõistega „toetavad Iraani valitsust“ määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punkti d tähenduses (kohtuotsus, 16.7.2014, National Iranian Oil Company vs. nõukogu,
T‑578/12
,
EU:T:2014:678
, punkt
), mida aga ei ole tehtud. Nõukogu ei tuginenud Iraani rahandus- ja pangandusseaduse artiklitele 12 ja 13, kui ta tegi otsuse jätta apellant nende isikute nimekirja, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, nii et apellandi ülesanded, mis olid ette nähtud Iraani rahandus- ja pangandusseaduses, kujutasid endast uut põhjendust, mis vaidlusalustes aktides ei sisaldunud.
Nõukogu vaidleb Central Bank of Irani argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
Nagu ka Üldkohus on meenutanud eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53–58, tuleb akti piisavat põhjendatust eelkõige hinnata akti konteksti ja kõiki asjassepuutuvat valdkonda reguleerivaid õigusnorme arvestades, nii et huve kahjustav akt on piisavalt põhjendatud, kui see on tehtud huvitatud isikule teada olevas kontekstis, mis võimaldab tal mõista tema suhtes võetud meedet (vt kohtuotsus nõukogu
vs
. Bamba, 15.11.2012,
C‑417/11 P
, EKL,
EU:C:2012:718
, punktid
ja
).
Seega viidates avalikult kättesaadavatele õigusnormidele, ei teinud Üldkohus viga, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85, et vaidlusaluste aktide põhjendus – milles nõukogu märkis, et apellant „annab finantstoetust Iraani valitsusele“ – viitab kaudselt, kuid vältimatult apellandi ülesannetele ja pädevusele Iraani Islamivabariigi keskpangana, nii nagu need ülesanded ja see pädevus on kindlaks määratud Iraani rahandus- ja pangandusseaduse II osa 2. peatükis, nimelt artiklites 12 ja 13.
Seega asus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86 õigusega seisukohale, et „nõukogu [ei pidanud] seega esitama selget põhjendust finantsteenuste kohta ja seega nende ressursside või finantsvahendite kohta, mida hageja [...] Iraani valitsusele väidetavalt andis.“
Seega ei ole teine väide põhjendatud.
Kolmas väide, mille kohaselt on rikutud kaitseõigusi
Vaidlustatud kohtuotsus
Pärast seda, kui Üldkohus oli vaidlustatud kohtuotsuse punktides 92‑94 meenutanud kaitseõigusi käsitlevat kohtupraktikat, tegi ta selle otsuse punktides 95 ja 98 kindlaks, et nõukogu edastas 2. augustil 2012 apellandile isiklikult vaidlusaluste aktide põhjenduse, mille kohaselt apellant „an[dis] finantstoetust Iraani valitsusele“, ja et apellandil oli juba enne vaidlustatud aktide vastuvõtmist võimalus vastu vaielda sellele põhjendusele ja selle aluseks olnud tõenditele.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 97, et „nõukogu [ei pidanud] käesoleval juhul edastama hagejale selle põhjenduse aluseks olevaid dokumentaalseid tõendeid, kuna neid tõendeid, mis puudutasid finantsteenuseid, mida hageja Iraani Islamivabariigi keskpangana konkreetselt Iraani valitsusele osutas, võis pidada üldiselt teadaolevaks ja nende puhul võis eeldada, et Iraani valitsuse toetamise kriteeriumiga seoses sisalduvad need vaikimisi vaidlus[aluste] aktide põhjenduses“. Seetõttu otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 99, et „hageja kaitseõigustega ja õigusega tõhusale kohtulikule kontrollile [on arvestatud]“.
Poolte argumendid
Kolmandas väites leiab Central Bank of Iran, et Üldkohus tegi vea, kui ta järeldas, et apellandi kaitseõigused tagati. Ta väidab, et nõukogu ei esitanud talle ühtegi tõendit enne niisuguste vaidlusaluste aktide vastuvõtmist, mis käsitlesid nõukogu otsust jätta apellant nende üksuste nimekirja, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid. Apellant väidab, et Üldkohus leidis ekslikult, et nõukogu võis täiendada põhjendusi, mille alusel säilitada tema kohta kanne kõnealustes loeteludes, võttes arvesse Iraani rahandus- ja pangandusseaduse sätetest tulenevaid tegureid, millele vaidlusaluste aktide põhjendustes ei olnud selgelt viidatud ja millest apellandile ei olnud enne nende aktide vastuvõtmist teatatud. Apellant ei teadnud tema vastu esitatud argumente ega saanud kasutada piisavaid kaitsevahendeid. Apellandil oli alles kohtuistungil võimalik esimest korda vastata väitele, et ta toetas Iraani valitsust rahaliselt.
Nõukogu vaidleb Central Bank of Irani argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohus on juba sedastanud, et esialgse rahaliste vahendite külmutamise otsuse puhul ei ole nõukogu kohustatud eelnevalt teavitama asjaomast isikut või üksust põhjustest, millele see institutsioon kavatseb tugineda sellise isiku või üksuse kandmisel loetellu; seevastu juhul, kui järgneva otsuse vastuvõtmisel jäetakse alles selle isiku või üksuse nimi, peab enne sellise otsuse vastuvõtmist üldjuhul asjaomast isikut või üksust teavitama tema vastu kogutud tõenditest ning andma talle võimaluse olla ära kuulatud (vt selle kohta kohtuotsus Prantsusmaa vs. People’s Mojahedin Organization of Iran, 21.12.2011,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, punktid
ja
).
Sellest järeldub, et nõukogu peab uue otsuse vastuvõtmisel, millega isiku või üksuse nimi jäetakse nende isikute või üksuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, järgima selle isiku või üksuse õigust olla eelnevalt ära kuulatud, kui ta tugineb tema loetellu jätmise otsuses uutele asjaoludele ehk asjaoludele, mida ei olnud mainitud tema esmases loetellu kandmise otsuses (kohtuotsus Ipatau vs. nõukogu, 18.6.2015,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, punkt
).
Üldkohus tuletas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94 seda kohtupraktikat meelde, rikkumata seejuures õigusnorme.
Seejärel tegi ta kõnealuse kohtuotsuse punktides 95 ja 98 kindlaks, et nõukogu edastas 2. augustil 2012 Central Bank of Iranile uue põhjenduse, mille kohaselt apellant „an[dis] finantstoetust Iraani valitsusele“, ja et Central Bank of Iran vaidlustas selle põhjenduse 7. oktoobril 2012.
Vastupidi apellandi väidetule ei riiva see, kui nõukogu ei ole edastanud asjaolusid ja tõendeid, mille alusel ta leidis, et Central Bank of Iran toetas Iraani valitsust rahaliselt, kõnealuse panga kaitseõigusi.
Nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 25 ja 26, saab apellandi ülesandeid Iraani Islamivabariigi keskpangana ja teda käsitlevaid õigusnorme käsitada apellandile teada oleva kontekstina, mistõttu Üldkohus võis õigusega asuda seisukohale, et nõukogu ei pidanud esitama selget põhjendust finantsteenuste kohta ja samuti nende ressursside või finantsvahendite kohta, mida apellant Iraani valitsusele andis.
Neil tingimustel, see tähendab rikkumata apellandi kaitseõigusi, tegi Üldkohus otsuse, et apellandile teada olevate asjaoludega seoses ei olnud nõukogu kohustatud esitama selle kohta dokumentaalseid või muid tõendeid.
Seetõttu ei ole kolmas väide põhjendatud.
Esimene väide, mille kohaselt tegi Üldkohus vea, kui ta asus seisukohale, et nõukogu oli põhjendatult leidnud, et apellant annab Iraani Islamivabariigile
„finantstoetust
“
Vaidlustatud kohtuotsus
Üldkohus asus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103 seisukohale, et vaidlusaluste aktide õiguspärasust tuleb hinnata lähtuvalt nendesamade aktide põhjendusest, et apellant „an[dis] finantstoetust Iraani valitsusele“. Selle kohtuotsuse punktis 104 leidis Üldkohus, et selle põhjenduse põhjendatuse hindamisel võib arvesse võtta apellandi ülesandeid ja pädevust Iraani Islamivabariigi keskpangana, nagu need on kindlaks määratud Iraani rahandus‑ ja pangaseaduse artiklites 12 ja 13. Pärast nende sätete kontrollimist järeldas Üldkohus oma otsuse punktis 108, et on selge, „et hageja osutab Iraani valitsusele finantsteenuseid, mis võivad nende kvantitatiivse ja kvalitatiivse tähtsuse tõttu tuumarelva levikut soodustada, sest hageja toetab Iraani valitsust materiaalselt, rahaliselt ja logistiliselt ressursside või vahenditega, mis võimaldab Iraani valitsusel jätkata tuumarelva levikuga seotud tegevust.“ Sama kohtuotsuse punktis 111 leidis Üldkohus seega, et nõukogu ei teinud hindamisviga.
Poolte argumendid
Esimeses väites leiab Central Bank of Iran, et Üldkohus tegi vea, kui asus seisukohale, et nõukogu hindas nõuetekohaselt küsimust, kas ükski vaidlusaluste aktide loeteludesse kandmise kriteeriumidest oli täidetud. Iraani rahandus‑ ja pangaseaduse artikliteid 12 ja 13 analüüsides väidab ta, et teenused, mida ta keskpangana osutab, nagu arvete pidamine ja kliirimine, ei ole Iraani valitsuse „toetamine rahaliselt“ määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punkti d tähenduses, see tähendab niisuguse kvantitatiivse ja kvalitatiivse tähtsusega rahaline toetus, mis võimaldab Iraani valitsusel jätkata tuumaprogrammiga (kohtuotsus, National Iranian Oil Company vs. nõukogu, 16.7.2014,
T‑578/12
,
EU:T:2014:678
, punkt
).
Nõukogu vaidleb apellandi argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meelde tuletada, et „Iraani valitsuse toetamise“ kriteerium, mis sisaldub otsuse 2010/413, mida on muudetud otsusega 2012/635, artikli 20 lõike 1 punktis c ja määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punktis d, käib toetamise kohta, mis võib olla rahaline, logistiline või materiaalne (vt selle kohta kohtuotsus, 1.3.2016, National Iranian Oil Company vs. nõukogu,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, punkt
).
Kõnealuse kriteeriumi lisamise eesmärk oli asjaomase isiku või üksusega seotud tegevuste silmaspidamine, kes võivad – isegi kui neil ei ole otsest ega kaudset seost tuumarelva levitamisega – levitamist siiski soodustada, toetades Iraani valitsust materiaalselt, rahaliselt ja logistiliselt ressursside või vahenditega, mis võimaldab Iraani valitsusel jätkata tuumarelva levikuga seotud tegevust (vt selle kohta kohtuotsus, 1.3.2016, National Iranian Oil Company vs. nõukogu,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, punktid
ja
).
Nagu märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 108, osutab apellant Iraani valitsusele finantsteenuseid, mis võivad nende kvantitatiivse ja kvalitatiivse tähtsuse tõttu tuumarelva levikut soodustada, sest apellant toetab Iraani valitsust materiaalselt, rahaliselt ja logistiliselt ressursside või vahenditega, mis võimaldab Iraani valitsusel jätkata tuumarelva levikuga seotud tegevust (vt analoogia alusel kohtuotsus, 1.3.2016, National Iranian Oil Company vs. nõukogu,
C‑440/14 P
,
EU:C:2016:128
, punkt
). Niisugused teenused nagu kontode pidamine, finantstehingute täitmine ja sõlmimine või võlakirjade ostmine ja müümine kujutavad endast selle riigi nii materiaalset, rahalist kui ka logistilist toetamist ning sellest tulenevalt selle riigi valitsuse toetamist.
Seega, nagu Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 109 õigusega märkinud, ei ole tähtis, et apellant eitas Iraani valitsuse käsutusse oma finantsressursside andmist, kui ta möönis siiski, et ta osutas valitsusele samamoodi finantsteenuseid, nagu iga riigi keskpank osutab oma riigi valitsusele.
Seega sai Üldkohus ilma viga tegemata vaidlustatud kohtuotsuse punktis 110 otsustada, et nõukogu leidis põhjendatult, et apellant „an[dis] finantstoetust Iraani valitsusele“, mistõttu otsuse 2010/413, mida on muudetud otsusega 2012/635, artikli 20 lõike 1 punktis c ja määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punktis d sätestatud kriteerium oli käesoleval juhul täidetud.
Järelikult ei ole apellatsioonkaebuse esimene väide põhjendatud.
Neljas väide, mille kohaselt on rikutud apellandi põhiõigusi, sealhulgas õigust omandi ja maine kaitsele
Vaidlustatud kohtuotsus
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119, et apellandile vaidlusaluste aktidega tekitatud ebamugavused ei ole siiski ebaproportsionaalsed, arvestades seda, kui tähtis on nendega taotletav eesmärk säilitada rahvusvaheline rahu ja julgeolek. Lisaks rõhutas ta samas punktis, et vaidlusalused aktid puudutavad ainult osa apellandi varast, et teatavate asjaolude esinemisel on võimalik apellandi külmutatud rahaliste vahendite vabastamine ja et nõukogu ei väida, et apellant osaleb ise tuumarelva levitamises.
Poolte argumendid
Oma neljandas väites leiab Central Bank of Iran, et Üldkohus tegi vea, kui ta ei nõustunud apellandi väitega, mille kohaselt nõukogu rikkus põhjendamatult või ebaproportsionaalselt apellandi põhiõigusi, sealhulgas õigust oma omandi ja maine kaitsele. Ta väidab, et Üldkohus ei hinnanud nõuetekohaselt küsimust, kas Central Bank of Iranile piiravate meetmete rakendamine kujutab endast ebaseaduslikku ja ebaproportsionaalset sekkumist apellandi põhiõigustesse, nimelt õigusse oma omandi ja maine kaitsele. Üldkohus oleks pidanud leidma, et meetmed olid taotletavate eesmärkidega ebaproportsionaalsed.
Central Bank of Iran kritiseerib eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punkti 119. Ta rõhutab, et Üldkohus ei ole piisavalt arvestanud piiravate meetmete negatiivset mõju riigi majanduselule ja Iraani rahvale. Ta väidab lisaks, et tema osutatavatel teenustel puudub igasugune seos Iraani valitsuse võimekusega jätkata tuumaprogrammi ning et Üldkohtu lähenemine võimaldab piiravaid meetmeid vastu võtta tuhandete maksumaksjate või teenuseosutajate suhtes. Lõpetuseks on nõukogu otsus kanda ja jätta apellant nende üksuste nimekirja, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, vastuolus Euroopa institutsioonide erinevate avalike teadaannetega, eelkõige nõukogu järeldustega Iraani kohta, mille nõukogu võttis vastu 23. jaanuaril 2012 ja milles on märgitud, et „täna kokku lepitud piiravate meetmete eesmärk on mõjutada Iraani tuumaprogrammi rahastamist Iraani režiimi poolt ning need ei ole suunatud Iraani rahva vastu“.
Nõukogu vaidleb apellandi argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb tõdeda, et kontrollimaks, kas proportsionaalsuse põhimõtet on rikutud, võttis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 117 arvesse vaidlusaluste aktide üldise huvi eesmärki. Sama kohtuotsuse punktis 118 tunnistas Üldkohus, et nende aktidega tekitatakse apellandile kahju, kuna riivatakse tema omandiõigust ja mainet. Samas võttis Üldkohus oma otsuse punktis 119 arvesse rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise eesmärki, rõhutades ka, et vaidlusalused aktid puudutavad ainult osa apellandi varast, et teatavatel tingimustel on võimalus külmutatud rahalisi vahendeid vabastada, ja et nõukogu ei väida, et apellant osaleb ise tuumarelva levikus.
Neil asjaoludel on õige, et Üldkohus lükkas tagasi neljanda väite, mille kohaselt on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet ja apellandi põhiõigusi, eelkõige õigust tema omandi ja maine kaitsele.
Seetõttu tuleb neljas väide tagasi lükata.
Kuna apellatsioonkaebuse neli väidet on põhjendamata, siis tuleb apellatsioonkaebus rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse.
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna nõukogu on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Central Bank of Iran on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb Central Bank of Irani kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja ka nõukogu kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1)
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2)
Jätta Central Bank of Irani kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.