CELEX: 62016TJ0603
Avalik teenistus
Katseajal olev ametnik
Katseaeg
Katseaja pikendamine
Teenistusest vabastamine katseaja lõpus
Personalieeskirjade artikkel 34
Võimu kuritarvitamine
Põhjendamiskohustus
Personalieeskirjade artikli 25 lõige 2
Õigus olla ära kuulatud
Personalieeskirjade artikli 90 lõige 2
Vastutus
Vorminõuded
Hagi ja kaebuse vastavuse põhimõte
Vastuvõetavus
Varaline kahju
Mittevaraline kahju
Põhjuslik seos

)
[…]
III.

Õiguslik käsitlus
A.

Tühistamisnõue
[…]
8.

Esimene väide, mis puudutab katseaja maksimaalset pikkust reguleeriva personalieeskirjade artikli 34 rikkumist
Hageja väidab, et tema katseaeg oli pikem kui personalieeskirjade artikli 34 kohaselt maksimaalselt lubatud 15 kuud ning et see toob kaasa ametisse kinnitamata jätmise otsuse tühistamise ning tema ametisse kinnitamise. Hageja hinnangul ei mõjuta need 7 kuud, mil ta haiguspuhkusel oli, katseaja pikkuse arvestust, mistõttu tema katseaeg kestis 16,5 kuud personalieeskirjade artiklis 34 lubatud maksimaalse 15 kuu asemel.
Lisaks leiab hageja, et nii ametisse kinnitamata jätmise otsus kui ka katseaja esimene aruanne võeti vastu pärast katseaja lõppu, mis on personalieeskirjade artikliga 34 vastuolus. Hageja hinnangul saab ta nõuda enda ametisse kinnitamist, kuna Euroopa Liidu Kohus ei väljendanud enne katseaja lõppu kavatsust teda teenistusest vabastada. Lisaks leiab hageja, et tegelikult pikendati tema katseaega kuni 5. maini 2015, mil koostati katseaja teine aruanne, mistõttu katseaeg kestis kauem kui 17 kuud. Neil põhjustel oli tegu ka personalieeskirjade artikli 34 lõike 4 rikkumisega, mille tõttu tuleb ametisse kinnitamata jätmise otsus tühistada.
Euroopa Liidu Kohus vaidleb personalieeskirjade artikli 34 rikkumisele vastu. Ta leiab, et personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teise lõigu viimase lause tõlgendamisel tuleb arvesse võtta mitte üksnes sätte sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa see säte on. Selle sätte kontekstist tuleneb aga, et katseaeg peab olema vähemalt 9 kuud. Lisaks on selle sätte eesmärk võimaldada hinnata katseajal oleva ametniku suutlikkust ja käitumist, et töölevõtmisega tagada, et institutsiooni teenistusse saadakse võimalikult võimekad, tulemuslikud ja sõltumatud ametnikud.
Euroopa Liidu Kohtu hinnangul on käesoleval juhul tegu sellise erilise olukorraga, mida liidu seadusandja personalieeskirjade artikli 34 vastuvõtmisel ette ei näinud. Kuna hageja oli esialgse katseaja jooksul väga pikalt, seitse kuud, haiguspuhkusel, ei oleks tema suhtes olnud võimalik kohaldada minimaalset üheksakuulist katseaega, kui katseaega oleks pikendatud üksnes kuue kuu võrra ehk kokku viieteistkümne kuuni. Euroopa Liidu Kohtu hinnangul oleks juhul, kui katseaega oleks pikendatud kuni 28. veebruarini 2015 ehk 15 kuuni hageja katseaja algusest arvates, teda hinnatud vaid kaheksakuulise perioodi pinnalt. Hageja teesiga nõustumise korral toodaks ohvriks minimaalse katseaja kehtestamise eesmärk, mis on personalieeskirjade artikli 27 kohaselt tagada, et ametisse kinnitatakse ametnik, kes on näidanud, et tal on parimad omadused. Teiseks võib see tees sellisel juhul nagu käesolev, viia selleni, et ametisse nimetav asutus või ametiisik on kohustatud katseajal oleva ametniku vabastama, sest ta ei ole saanud näidata, et tal sellised omadused on, samas kui tal olnuks vajaduse korral võimalik seda teha, kui tema tegeliku katseaja pikkus oleks olnud üheksa kuud. Selline tagajärg oleks selgelt vastuolus selliste katseajal olevate ametnike huvidega, kelle katseaeg enda tahtest sõltumatutel ja personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teises lõigus nimetatud põhjustel katkes, ning diskrimineeriks selliseid ametnikke võrreldes nendega, kes said kasutada üheksakuulist või lausa kuni 15‑kuulist katseaega. Lisaks rõhutab Euroopa Liidu Kohus, et katseaja esimese aruande kohta esitatud seisukohas tunnistas hageja, et on huvitatud sellest, et tema katseaega pikendataks üle maksimaalse 15 kuu ning et ta ei vaidlustanud 1. oktoobril 2014 tehtud katseaja pikendamise otsust.
Igal juhul leiab Euroopa Liidu Kohus, et isegi kui eeldada, et hageja katseaja pikkus ei olnud personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teise lõiguga kooskõlas, ei saa see iseenesest kaasa tuua hageja ametisse kinnitamist või ametisse kinnitamata jätmise otsuse tühistamist tema ametialaseid omadusi arvesse võtmata.
Seonduvalt hageja väitega, et tegelikku katseaega pikendati isegi kuni 5. maini 2015, leiab Euroopa Liidu Kohus, et katseaja teises aruandes hinnatakse hageja tegevust kuni 15. aprillini 2015, lähtudes otsusest pikendada katseaega selle kuupäevani. Lisaks on ta seisukohal, et viivitus katseaja lõpparuande koostamisel ei saa mõjutada selle aruande või konkreetsel juhul asjaomase ametniku ametisse kinnitamata jätmise otsuse kehtivust.
Neid poolte argumente silmas pidades tuleb välja tuua, et hageja katseaeg algas 1. detsembril 2013, et haiguspuhkusel oli ta 13. jaanuarist 2014 kuni 17. augustini 2014 ning et 1. oktoobri 2014. aasta otsusega pikendati tema katseaega seoses tema haiguspuhkusega kuni 15. aprillini 2015. Hageja järeldab neist asjaoludest, et tema katseaeg kestis 1. detsembrist 2013 kuni 15. aprillini 2015 ehk selle pikkus oli niisiis 16,5 kuud.
Personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teises lõigus sätestatu kohaselt ei või katseaja pikkus ühelgi juhul ületada 15 kuud. Selle sätte grammatilise tõlgenduse kohaselt ei õigusta ükski asjaolu, mis takistab katseajal oleval ametnikul katseaja jooksul oma kohustuste täitmist, tema katseaja pikendamist üle 15 kuu katseaja algusest arvates.
Ei kontekst ega personalieeskirjade eesmärgid, mida samuti personalieeskirjade ühe sätte tõlgendamisel arvesse võtta tuleb (vt selle kohta 18. novembri 1999. aasta kohtuotsus Pharos vs. komisjon,
C‑151/98 P
,
EU:C:1999:563
, punkt
, ja 14. juuli 2016. aasta kohtuotsus Läti vs. komisjon,
T‑661/14
,
EU:T:2016:412
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika), ei lükka ümber personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teise lõigu sellist tõlgendust.
Mis puudutab personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teise lõigu eesmärki, on kohtupraktikas asutud seisukohale, et katseaja maksimaalse pikkuse kehtestamise eesmärk on esiteks piirata nii administratsiooni kui ka katseajal oleva ametniku huvides aega, mil töösuhet mõjutab teatav ebakindlus, ning teiseks määrata kindlaks see aeg, mille pinnalt peab ametisse nimetav asutus või ametiisik ametniku tegevust hindama (14. veebruari 2007. aasta kohtuotsus Fernández Ortiz vs. komisjon,
F‑1/06
,
EU:F:2007:25
, punkt
).
See eesmärk kinnitab personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teise lõigu eespool nimetatud tõlgendust. Kehtestades katseajal oleval ametnikul esinevatest takistustest sõltumata tema katseaja maksimaalseks pikkuseks 15 kuud – selle algusest arvates – seatakse personalieeskirjadega õiguskindluse huvides katseajal oleva ametniku ja administratsiooni vahelisele ebakindlale töösuhtele absoluutsed ajalised piirid ja määratletakse maksimaalne aeg, mida ametisse nimetav asutus või ametiisik ametniku tegevuse hindamisel arvesse võtta saab.
Personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teise lõigu ülaltoodud tõlgendust ei sea kahtluse alla ka katseaja kahetine eesmärk, mis on esiteks võimaldada institutsioonidel katseaja jooksul kontrollida, kas nad võtavad tööle võimalikult võimekad, tulemuslikud ja sõltumatud ametnikud vastavalt personalieeskirjade artikli 27 nõuetele (vt selle kohta 6. novembri 2014. aasta kohtuotsus DH vs. parlament,
F‑4/14
,
EU:F:2014:241
, punkt
), ja teiseks võimaldada katseajal olevatel ametnikel näidata oma suutlikkust täita oma töökohustusi ning oma võimekust ja käitumist teenistuses (vt selle kohta 5. märtsi 1997. aasta kohtuotsus Rozand‑Lambiotte vs. komisjon,
T‑96/95
,
EU:T:1997:25
, punkt
, ja 18. oktoobri 2007. aasta kohtuotsus Krcova vs. Euroopa Kohus,
F‑112/06
,
EU:F:2007:178
, punkt
). Need ametniku suutlikkuse kontrolli ja näitamise eesmärgid ei välista seda, et nende eesmärkide saavutamiseks ette nähtud aeg on piiratud. Isegi kui ametnikul ei ole katseaja jooksul haiguse, rasedus‑ ja sünnituspuhkuse või õnnetuse tõttu võimalik oma kohustusi täita, ei saa ametniku suutlikkuse näitamise ja kontrolli eesmärkidega õigustada katseaja maksimaalse pikkuse puudumist, sest nende eesmärkide puhul tuleb arvestada ka õigustatud huvi õiguskindluse vastu. Selle huviga on põhjendatav seadusandja poolt sõnaselgelt katseaja maksimaalse pikkuse kehtestamine.
Mis puudutab konteksti, siis ei ole personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teise lõigu eespool punktis 189 esitatud tõlgendus vastuolus personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 esimese lõiguga.
Personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 esimeses lõigus on sätestatud, et ametnikud peavad enne ametisse kinnitamist läbima üheksakuulise katseaja.
Kuigi on tõsi, et selles sättes on ette nähtud, et katseaja pikkus on põhimõtteliselt 9 kuud, ei saa sellest järeldada, nagu Euroopa Liidu Kohus seda siiski teeb, et aeg, mille jooksul peab katseajal olev ametnik saama näidata oma suutlikkust ja administratsioon seda hinnata, peab olema minimaalselt 9 kuu pikkune.
Personalieeskirjade artikli 34 lõike 3 kohaselt tuleb ametniku suutlikkuse kohta koostada aruanne vähemalt üks kuu enne katseaja lõppu. Selles aruandes, mille alusel otsustatakse katseajal oleva ametniku ametisse kinnitamine või tema teenistusest vabastamine, käsitletakse niisiis igal juhul nimetatud ametniku suutlikkust vähem kui üheksa kuu pinnalt. Asjaolu, et arvesse ei ole võetud ametniku suutlikkust katseajal pärast katseaja aruande koostamist, ei ole põhimõtteliselt piisavalt kaalukas, et saaks mõjutada ametniku ametisse kinnitamise või tema teenistusest vabastamise otsuse kehtivust.
Samuti on ametisse nimetaval asutusel või ametiisikul personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teise lõigu kohaselt õigus (võib) sama lõike esimeses lõigus sätestatud üheksakuulist katseaega pikendada, kui ametnik ei saa selle aja jooksul haiguse, rasedus‑ ja sünnituspuhkuse või õnnetuse tõttu oma kohustusi järjest vähemalt ühe kuu jooksul täita. Sellest järeldub, et juhul kui ametisse nimetav asutus või ametiisik keeldub oma laia kaalutlusõigust teostades ning katseajal oleva ametniku suutlikkuse, võimekuse ja teenistuses käitumise seisukohast asjakohastel põhjustel katseaja pikendamisest, sõltumata asjaolust, et katseajal olev ametnik ei saanud vähemalt ühe kuu jooksul oma ülesandeid täita, peab selle ametniku suutlikkuse näitamine ja selle hindamine toimuma üheksast kuust lühema aja pinnalt.
Lisaks ei või ametisse nimetav asutus või ametiisik nimetatud personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teise lõigu kohaselt sõltumata sellisest takistusest üheksakuulist katseaega pikendada, kui katseajal oleval ametnikul ei olnud võimalik oma kohustusi täita vähem kui ühe kuu jooksul või kui tegu ei olnud järjest vähemalt ühe kuu pikkuse ajaga. Sellisel juhul peab kõnealuse ametniku suutlikkuse näitamine ja selle hindamine toimuma samuti üheksast kuust lühema aja pinnalt.
Viimaks on personalieeskirjade artikli 34 lõikega 2 lubatud koostada katseaja aruanne mis tahes ajal enne katseaja lõppu katseajal oleva ametniku ilmselge ebapädevuse korral, mistõttu sellisel juhul hinnatakse katseajal oleva ametniku suutlikkust üheksast kuust lühema katseaja jooksul.
Niisiis peab katseajal olev ametnik läbima üheksakuulise katseaja, et teda saaks ametisse kinnitada, ent ei ole nõutav, et ta kogu selle üheksakuulise perioodi jooksul tegelikult oma kohustusi täidaks ning et tema suutlikkuse näitamine ja hindamine peaks seisnema reaalses kohustuste täitmises vähemalt üheksa kuu jooksul. Katseajal oleval ametnikul ei ole õigust sellele, et ta saaks ennast tõestada kogu selle üheksa kuu hulka jääva aja jooksul (kohtujurist Warneri ettepanek kohtuasjas van de Roy vs. komisjon,
92/75
,
EU:C:1976:19
, punkt
). Tal on õigus nõuda vaid seda, et talle antaks võimalus oma suutlikkust näidata (vt selle kohta 1. aprilli 1992. aasta kohtuotsus Kupka‑Floridi vs. Majandus‑ ja Sotsiaalkomitee,
T‑26/91
,
EU:T:1992:53
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Sellest tuleneb, et personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 esimese lõiguga ei ole vastuolus sama lõike teise lõigu tõlgendus, mis on esitatud eespool punktis 189.
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et hageja katseaeg algas 1. detsembril 2013 ning personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teise lõigu kohaselt pidi see lõppema hiljemalt 28. veebruaril 2015. Euroopa Liidu Kohus ei ole väitnud, et tal ei olnud võimalik selle aja jooksul hageja suutlikkust hinnata ega seadnud kahtluse alla personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teise lõigu seaduslikkust. Seetõttu rikkus Euroopa Liidu Kohus personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teist lõiku, kui ta pikendas hageja katseaega 15. aprillini 2015 seoses sellega, et viimane oli katseaja jooksul seitsme kuu vältel haiguse tõttu töölt eemal.
Seda hinnangut ei sea kahtluse alla Euroopa Liidu Kohtu poolt esile toodud asjaolu, et hageja ei vaidlustanud 1. oktoobri 2014. aasta otsust, millega pikendati tema katseaega kuni 15. aprillini 2015 seoses sellega, et ta oli esialgse katseaja jooksul haiguse tõttu töölt eemal. Vaheakti ei saa vaidlustada, kui on tõendatud, et selle akti õigusvastasusele võib viidata hagis, mis esitatakse selle lõpliku otsuse peale, mille koostamise etapp see akt on (vt 14. mai 2012. aasta kohtumäärus Sepracor Pharmaceuticals (Ireland) vs. komisjon,
C‑477/11 P
, ei avaldata,
EU:C:2012:292
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). 1. oktoobri 2014. aasta otsus on aga ametisse kinnitamata jätmise otsuse koostamise etapp ning personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teise lõigu rikkumisele saab tugineda hagis, mis esitatakse viimati nimetatud lõpliku ja hageja õigusi rikkuva otsuse peale ning käesoleval juhul ongi see otsus vaidlustatud.
Sellest, et katseaja teine aruanne võeti vastu ning ametisse kinnitamata jätmise otsus tehti pärast katseaja maksimaalseks pikkuseks oleva 15 kuu möödumist, järeldab hageja ekslikult, et tema katseaeg pikenes automaatselt kuni nende otsuste tegemiseni. Selline tõlgendus on vastuolus personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teises lõigus sätestatud katseaja maksimaalse kestusega. Kuigi põhimõtteliselt võetakse katseaja aruanne vastu kuu aega enne katseaja lõppu, et katseajal oleva ametniku ametisse kinnitamise või teenistusest vabastamise otsuse tegemine langeks võimalikult täpselt kokku katseaja või pikendatud katseaja lõpuga, ei mõjuta nende aktide vastuvõtmine pärast katseaja lõppu nende kehtivust ega too kaasa kaudselt katseaja pikenemist kuni nende vastuvõtmiseni. Kohtupraktikas on ka leitud, et katseaja lõpparuande koostamisega viivitamine, mis on küll käsitatav personalieeskirjade nõuete rikkumisena, ei saa, nii kahetsusväärne kui see ka ei ole, seada kahtluse alla selle aruande või vastaval juhul katseajal oleva ametniku teenistusest vabastamise kohta või tema katseaja pikendamise kohta tehtava institutsiooni otsuse kehtivust (12. juuli 1973. aasta kohtuotsus di Pillo vs. komisjon,
10/72 ja 47/72
,
EU:C:1973:84
, punkt
; 8. oktoobri 1981. aasta kohtuotsus Tither vs. komisjon,
175/80
,
EU:C:1981:221
, punkt
, ja 11. detsembri 2014. aasta kohtuotsus CZ vs. ESMA,
F‑80/13
,
EU:F:2014:266
, punkt
). Kõnealune ühekuuline tähtaeg ei ole käsitatav etteteatamistähtajana, vaid selle eesmärk on tagada, et katseajal olev ametnik saaks esitada oma seisukohad enne, kui institutsioon teeb otsuse tema teenistusse jätmise või vabastamise kohta, mis peaks nii täpselt kui võimalik kokku langema tema katseaja lõpukuupäevaga (vt selle kohta 11. detsembri 2014. aasta kohtuotsus CZ vs. ESMA,
F‑80/13
,
EU:F:2014:266
, punkt
).
Eeltoodud põhjendustel tuleb nõustuda esimese väitega, mis puudutab personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teise lõigu rikkumist.
Sellest tulenevalt tuleb hageja ametisse kinnitamata jätmise otsus tühistada. Selle otsuse alus on asjaolud, mis leidsid aset pärast 28. veebruari 2015 ehk päeva, mil hageja katseaeg oleks personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teise lõigu kohaselt pidanud lõppema. Selles sättes on aga kehtestatud ametisse kinnitamise põhitingimus, kuna selles määratakse kindlaks ajavahemik, mille pinnalt peab administratsioon katseajal oleva ametniku ametisse kinnitamise või kinnitamata jätmise otsustamiseks selle ametniku tegevust hindama. Niisiis on pärast 28. veebruari 2015 aset leidnud asjaolud, mida ametisse nimetav asutus või ametiisik arvesse võttis, tingimata faktiliseks aluseks, mille pinnalt ta oma laia kaalutlusõigust kasutades hageja ametisse kinnitamata jätmise otsustas.
Liiati nähtub ametisse kinnitamata jätmise otsuse aluseks olevast katseaja teisest aruandest, et näitena hageja otsustusvõime ja tervemõistuslikkuse puudumise ning raskuste kohta kohanemisel rutiinist erinevate olukordadega on arvesse võetud hageja käitumist 18. märtsi 2015. aasta kohtuistungi korraldamisel. Sellesama käitumisega on katseaja teises aruandes ilmestatud negatiivset mõju, mida tema osalemine tema talituse töötingimustele avaldas. Hageja seletamatut puudumist inglise keele tunnist 24. märtsil 2015 ning hageja kohta ajavahemikul 1. jaanuarist kuni 17. aprillini 2015 tööajaarvestussüsteemis tehtud muutmiskannete hulka on katseaja teises aruandes arvesse võetud, et näidata hageja probleeme oma tegevuse korraldamisel ning selle mõju järelevalvele. Hageja tööpanuse kvantitatiivsel hindamisel on katseaja teises aruandes arvesse võetud, millises rütmis koostas ta kohtuistungite stenogramme 27. märtsi ja 27. aprilli 2015 vahelisel ajal, tema puudumist kontorist 17. aprillil 2015 ning 10. ja 17. märtsi 2015. aasta kohtuistungeid, millest ta osa võttis. Lisaks on hageja käitumist teenistuses ja iseäranis seda, et ta ei äratanud oma ülemustes usaldust, katseaja teises aruandes hinnatud, lähtudes 1. jaanuari ja 17. aprilli 2015 vahelisel ajal tööajaarvestussüsteemis tehtud muutmiskannete hulgast, hageja probleemidest tööaja registreerimisel 24. märtsil ja 14. aprillil 2015 ning puhkuse taotlemisest 20. aprilli 2015. aasta nädalaks ilma oma ülemusele sellest teatamata. Viimaks on katseaja teises aruandes näitena kaebaja raskustest meeskonnas töötamisel ja tema kohatust suhtumisest inimestevahelistes suhetes võetud aluseks hageja käitumine 18. märtsi 2015. aasta kohtuistungi ettevalmistamisel.
Sellest järelduvalt tuleb tühistada ka kaebuse rahuldamata jätmise otsus, kuivõrd kaebuste lahendamise komitee leidis, et tegemist ei olnud personalieeskirjade artikli 34 lõike 1 teise lõigu rikkumisega.
Kuna ametisse nimetaval asutusel või ametiisikul ning kaebuste läbivaatamise komiteel on lai kaalutlusõigus, et hinnata katseajal oleva ametniku suutlikkust ja tööpanust teenistuse huvidest lähtuvalt, ei saa Üldkohus administratsiooni hinnangut asendada enda omaga osas, mis puudutab katseaja tulemusi ja seda, kas kandidaadi suutlikkus on piisav selleks, et ta lõplikult liidu avalikku teenistusse võtta, ning ta kontrollib vaid seda, et hindamisel ei oleks tehtud ilmseid hindamisvigu ega võimu kuritarvitatud (vt selle kohta 25. märtsi 1982. aasta kohtuotsus Munk vs. komisjon,
98/81
,
EU:C:1982:111
, punkt
; 5. aprilli 1984. aasta kohtuotsus Alvarez vs. parlament,
347/82
,
EU:C:1984:147
, punkt
, ja 5. märtsi 1997. aasta kohtuotsus Rozand‑Lambiotte vs. komisjon,
T‑96/95
,
EU:T:1997:25
, punkt
).
Liiati tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et ELTL artiklis 263 sätestatud seaduslikkuse kontrolli raames ei saa Üldkohus asendada vaidlustatud õigusakti vastu võtnud organi põhjendusi enda omadega (vt selle kohta 24. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Frucona Košice vs. komisjon,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Samamoodi on see ka Üldkohtu poolt ELTL artikli 270 alusel teostatava seaduslikkuse kontrolli puhul (vt selle kohta 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsus Stols vs. nõukogu,
T‑95/12 P
,
EU:T:2014:3
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Sellest järeldub, et Üldkohus ei saa otsustada, kas need ametisse kinnitamata jätmise otsuses sisalduvad hinnangud, mis puudutavad katseaega 1. detsembrist 2013 kuni 28. veebruarini 2015, on hageja teenistusse kinnitamata jätmise põhjendamiseks piisavad.
Seetõttu tuleb ametisse kinnitamata jätmise ja kaebuse rahuldamata jätmise otsused eeltoodud põhjustel tühistada.
Erinevalt hageja väidetust ei kaasne nende otsuste tühistamisega siiski tema ametisse kinnitamine. Ametniku ametisse kinnitamine saab toimuda üksnes personalieeskirjades sätestatud vormis ja tingimustel (vt selle kohta 13. mai 1970. aasta kohtuotsus Fournier vs. komisjon,
18/69
,
EU:C:1970:37
, punkt
). Personalieeskirjade mitte üheski sättes ei ole aga sellise tähtaja ületamise tagajärjena ette nähtud ametisse kinnitamist ilma hindamiseta. Niisiis ei saa katseajal olevat ametnikku ametisse kinnitada ainuüksi tema katseaja lõppemise tõttu (vt selle kohta 14. veebruari 2007. aasta kohtuotsus Fernández Ortiz vs. komisjon,
F‑1/06
,
EU:F:2007:25
, punkt
).
[…].

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kolmas koda)
otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Kohtu kohtusekretäri kui ametisse nimetava ametiisiku 17. juuli 2015. aasta otsus vabastada Zoher Brahma katseaja lõpus teenistusest alates 31. juulist 2015.

2.
Tühistada kaebuste läbivaatamise komitee 16. märtsi 2016. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata kaebus Euroopa Liidu Kohtu kohtusekretäri kui ametisse nimetava ametiisiku 17. juuli 2015. aasta otsuse peale vabastada Z. Brahma katseaja lõpus teenistusest alates 31. juulist 2015.

3.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

4.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Kohtult.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Półtorak
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 22. novembril 2018 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.
(
)	Esitatud on üksnes käesoleva kohtuotsuse punktid, mille avaldamist peab Üldkohus otstarbekaks.