CELEX: 62017CJ0236
Apelācija
Dempings
Ķīnas izcelsmes vai no Ķīnas nosūtītu kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu) imports
Galīgais antidempinga maksājums
Regula (EK) Nr. 1225/2009
3. panta 7. punkts
9. panta 4. punkts
Regulas (ES) Nr. 1168/2012 piemērojamība laikā

Ar savu apelācijas sūdzību
Canadian Solar Emea GmbH
,
Canadian Solar Manufacturing
(
Changshu
)
Inc
.,
Canadian Solar Manufacturing
(
Luoyang
)
Inc
.,
Csi Cells Co. Ltd
un
Csi Solar Power Group Co. Ltd
, iepriekš –
Csi Solar Power
(
China
)
Inc
. (turpmāk tekstā – “
Csi Solar Power
”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 28. februāra spriedumu
Canadian Solar Emea
u.c./Padome (T‑162/14, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2017:124
), jo ar šo spriedumu Vispārējā tiesa ir noraidījusi to prasību atcelt Padomes Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1238/2013 (2013. gada 2. decembris), ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē noteikto pagaidu maksājumu par Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes vai no tās nosūtīta kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un galveno sastāvdaļu (proti, elementu) importu (
OV 2013, L 325, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”), ciktāl tā attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējām.
Ar savu pretapelācijas sūdzību Eiropas Komisija lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl ar to, pirmkārt, Vispārējā tiesa ir noraidījusi tās izvirzīto iebildi par nepieņemamību un, otrkārt, pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot Padomes Regulu (EK) Nr. 1225/2009 (2009. gada 30. novembris), par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (
OV 2009, L 343, 51. lpp.
; turpmāk tekstā – “Pamatregula”).
Atbilstošās tiesību normas
Pamatregula
Pamatregulas 1. panta 2. un 3. punktā ir noteikts:
“2.   Preci uzskata par dempinga preci, ja to eksportē uz Kopienu par cenu, kas parastās tirdzniecības operācijās eksportētājvalstī ir zemāka, salīdzinot ar līdzīgas preces cenu.
3.   Eksportētājvalsts parasti ir preces izcelsmes valsts. Tā tomēr var būt arī starpniekvalsts, izņemot gadījumus, kad, piemēram, preces tiek tikai sūtītas caur šo valsti vai arī attiecīgās preces šajā valstī netiek ražotas, vai arī šajā valstī nav, ar ko salīdzināt šo preču cenu.”
Šīs regulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:
“Importējot preces no valstīm, kuras nav tirgus ekonomikas valstis, parasto vērtību nosaka, pamatojoties uz cenu vai salikto vērtību kādā trešā valstī ar tirgus ekonomiku vai pamatojoties uz cenu, importējot preces no šīs trešās valsts uz citām valstīm, ietverot Kopienu, vai, ja tas nav iespējams, izmantojot jebkuru citu pieņemamu pamatojumu, ietverot cenu, kāda Kopienā ir faktiski samaksāta vai maksājama par līdzīgu preci un kuru nepieciešamības gadījumā attiecīgi koriģē, ietverot pieņemamu peļņas procentu.
Attiecīgu trešo valsti ar tirgus ekonomiku izvēlas saprātīgā veidā, jo īpaši ņemot vērā to visu drošo informāciju, kas ir pieejama izvēles izdarīšanas laikā. Tāpat ņem vērā arī termiņus; attiecīgā gadījumā izmanto trešo valsti ar tirgus ekonomiku, kurā veic tādu pašu izmeklēšanu.
Īsi pēc izmeklēšanas uzsākšanas tajā iesaistītās puses tiek informētas par izvēlēto trešo valsti ar tirgus ekonomiku, un tām atvēl 10 dienas piezīmju izteikšanai.”
Atbilstoši minētās regulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunktam “saskaņā ar šīs normas b) apakšpunktu pieprasījums ir jāiesniedz rakstveidā, un tajā ir jābūt pietiekamiem pierādījumiem par to, ka ražotājs darbojas tirgus ekonomikas apstākļos” un ka tas šajā ziņā atbilst konkrēti uzskaitītiem kritērijiem. Šajā normā ir piebilsts:
“To, vai ražotājs atbilst [minētajiem] kritērijiem, konstatē trīs mēnešu laikā pēc izmeklēšanas uzsākšanas pēc īpašām konsultācijām ar Padomdevēju komiteju un pēc tam, kad Kopienas nozarei ir bijusi iespēja izteikt savas piezīmes. Šis konstatējums paliek spēkā visu izmeklēšanas laiku.”
Šīs pašas regulas 3. panta “Zaudējumu noteikšana” 6. un 7. punkts ir formulēti šādi:
“6.   Pamatojoties uz visiem būtiskajiem pierādījumiem, kas iesniegti saistībā ar 2. [punktu], jāp[ie]rāda, ka imports par dempinga cenām rada zaudējumus šīs regulas nozīmē. Tas jo īpaši parāda, ka apjoma un/vai cenas līmeņi, kas noteikti, ievērojot 3. [punktu], ir ietekmējuši Kopienas ražošanas nozari, kā paredzēts 5. punktā, un ka šī ietekme ir vērojama tādā pakāpē, ka to var dēvēt par būtisku ietekmi.
7.   Tāpat arī pārbauda citus zināmos faktorus, ne tikai importu par dempinga cenām, kas vienlaikus rada zaudējumus Kopienas ražošanas nozarei, lai nodrošinātu to, ka saskaņā ar 6. punktu šādu pārējo faktoru radītie zaudējumi netiek saistīti ar importu par dempinga cenām. Šajā sakarā apskatāmie faktori ietver [cita starpā] to importēto ražojumu apjomu un cenu, kas nav preces par dempinga cenām, pieprasījuma samazināšanos vai izmaiņas patēriņa modelī, tirdzniecības ierobežojumus un konkurenci starp trešo valsti un ražotājiem Kopienā [trešās valsts un Kopienas ražotāju īstenoto ierobežojošu komercpraksi un konkurenci starp šiem ražotājiem], tehnoloģiju attīstību un Kopienas ražošanas nozares eksporta rezultātus un ražīgumu.”
Pamatregulas 9. panta par galīgo maksājumu uzlikšanu 4. punktā ir noteikts:
“Ja fakti galīgi pierāda dempinga un tā radīto zaudējumu esamību un Kopienas interesēs ir iejaukties saskaņā ar 21. pantu, tad [Eiropas Savienības] Padome pēc Komisijas iesniegta priekšlikuma un konsultācijām ar Padomdevēju komiteju nosaka galīgo antidempinga maksājumu. Padome priekšlikumu pieņem viena mēneša laikā pēc tam, kad Komisija to ir iesniegusi, ja vien Padome ar vienkāršu balsu vairākumu priekšlikumu nenoraida. [..] Antidempinga maksājumu apmērs nepārsniedz konstatēto dempinga starpību, bet tam vajadzētu būt mazākam par dempinga starpību, ja ar to pietiek, lai novērstu zaudējumus Kopienas ražošanas nozarei.”
Pamatregulas 17. pantā ir noteikts:
“1.   Gadījumos, kad ir daudz sūdzību iesniedzēju, eksportētāju vai importētāju, preču vai darījumu veidu, izmeklēšanu var ierobežot ar pieņemamu pušu, produktu vai darījumu skaitu, ko nosaka, veicot statistiski derīgu atlasi, pamatojoties uz atlases laikā pieejamo informāciju, vai ar vislielāko pārstāvēto preču, pārdošanas vai eksporta apjomu, kādu ir iespējams pieņemami izpētīt atvēlētajā laikā.
[..]”
2012. gada 12. decembrī tika pieņemta Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1168/2012, ar ko groza Regulu Nr. 1225/2009 (
OV 2012, L 344, 1. lpp.
). Regulas Nr. 1168/2012 1. pantā ir noteikts:
“[Pamatregulu] groza šādi:
1)
regulas 2. panta 7. punktu groza šādi:
a)
minētā punkta c) apakšpunkta priekšpēdējā teikumā frāzi “trīs mēnešu laikā pēc izmeklēšanas uzsākšanas” aizstāj ar frāzi: “parasti septiņu mēnešu laikā, tomēr jebkurā gadījumā ne ilgāk kā astoņu mēnešu laikā pēc izmeklēšanas uzsākšanas”;
b)
pievieno šādu apakšpunktu:
“d)
Ja Komisija ir ierobežojusi pārbaudi saskaņā ar 17. pantu, konstatēšanu atbilstīgi šā punkta b) un c) apakšpunktam veic tikai attiecībā uz pārbaudē iekļautajām personām un visiem ražotājiem, uz kuriem atbilstīgi 17. panta 3. punktam attiecas individuālie noteikumi.”
2)
regulas 9. panta 6. punkta pirmo teikumu aizstāj ar šādu:
“Ja Komisija ir ierobežojusi pārbaudi saskaņā ar 17. pantu, antidempinga maksājums, ko piemēro precēm, kuras tiek importētas no tādiem eksportētājiem vai ražotājiem, kas tika informējuši par sevi saskaņā ar 17. pantu, bet kas netika iekļauti pārbaudē, nepārsniedz vidējo svērto dempinga starpību, kura konstatēta attiecībā uz atlasē iekļautajām personām, neatkarīgi no tā, vai normālā vērtība šādām personām noteikta, pamatojoties uz 2. panta 1. līdz 6. punktu vai 7. punkta a) apakšpunktu.””
Atbilstoši Regulas Nr. 1168/2012 2. un 3. pantam tā no 2012. gada 15. decembra attiecas uz visām jaunām un visām jau notiekošām izmeklēšanām un tā stājas spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
. Tā tika publicēta 2012. gada 14. decembrī.
Apstrīdētā regula
Atbilstoši apstrīdētās regulas 1. panta 1. punktam tiek noteikts galīgs antidempinga maksājums Ķīnas izcelsmes vai no tās nosūtītu kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu vai paneļu un tāda veida elementu importam, kurus izmanto kristāliskā silīcija fotoelektriskajos moduļos vai paneļos, uz kuriem attiecas kombinētās nomenklatūras kodi, kas ir iekļauti Padomes Regulas (EEK) Nr. 2658/87 (1987. gada 23. jūlijs) par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (
OV 1987, L 256, 1. lpp.
) I pielikumā, redakcijā, kas bija piemērojama apstrīdētās regulas pieņemšanas laikā. Ar šā panta 2. punktu ir noteikta galīgā antidempinga maksājuma likme, kas piemērojama neto cenai ar piegādi līdz Eiropas Savienības robežai pirms muitošanas minētā panta 1. punktā aprakstītajiem produktiem, kurus ražo šajā 2. punktā uzskaitītās sabiedrības.
Atbilstoši apstrīdētās regulas, kas ir piemērojama atsevišķām precēm, kuru specifikācija ir noteikta atbilstoši šai kombinētajai nomenklatūrai un par kurām rēķinus izraksta sabiedrības, kuru saistībām ir piekritusi Komisija un kuru nosaukumi ir norādīti pielikumā Komisijas Īstenošanas lēmumam 2013/707/ES (2013. gada 4. decembris), ar ko apstiprina tādu saistību pieņemšanu, kuras piedāvātas saistībā ar antidempinga un antisubsidēšanas procedūru attiecībā uz Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes vai no Ķīnas Tautas Republikas nosūtītu kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu) importu galīgo pasākumu piemērošanas periodā (
OV 2013, L 325, 214. lpp.
), 3. panta 1. punktam preču, kas deklarētas laišanai brīvā apgrozībā, imports ir atbrīvojams no antidempinga maksājuma, kas noteikts ar apstrīdētās regulas 1. pantu, ja ir izpildīti zināmi nosacījumi.
Apstrīdētās regulas 3. panta 2. punktā ir paredzēts, ka, pieņemot deklarāciju ražojuma laišanai brīvā apgrozībā, muitas parāds rodas, ja tiek konstatēts, ka nav izpildīts viens vai vairāki šā panta 1. punktā norādītie nosacījumi, vai ja Komisija atsauc savu piekrišanu saistībām.
Tiesvedības priekšvēsture
Apelācijas sūdzības iesniedzējas ietilpst
Canadian Solar
grupā.
Canadian Solar Manufacturing
(
Changshu
),
Canadian Solar Manufacturing
(
Luoyang
),
Csi Cells Co
. un
Csi Solar Power
ir kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un elementu ražotājas eksportētājas.
Canadian Solar Emea
ir norādīta kā to Savienībā reģistrēta saistītā importētāja.
Komisija 2012. gada 6. septembrī
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
publicēja Paziņojumu par antidempinga procedūras sākšanu attiecībā uz Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu un plāksnīšu) importu (
OV 2012, C 269, 5. lpp.
).
Canadian Solar
grupa šajā procedūrā sadarbojās.
2012. gada 21. septembrī apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniedza pieteikumu nolūkā tās izvēlēt atlasei, kas paredzēta Pamatregulas 17. pantā. Taču šis pieteikums netika apmierināts.
Tajā pat laikā Komisija 2012. gada 8. novembrī
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
publicēja Paziņojumu par antisubsidēšanas procedūras sākšanu attiecībā uz Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu un plāksnīšu) importu (
OV 2012, C 340, 13. lpp.
).
2012. gada 13. novembrī apelācijas sūdzības iesniedzējas, kurām ir ražotāju eksportētāju statuss, saskaņā ar Pamatregulas 2. panta 7. punkta b) apakšpunktu iesniedza pieteikumus tām piešķirt sabiedrības, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos (turpmāk tekstā – “STE”), statusu.
Komisija 2013. gada 3. janvārī apelācijas sūdzības iesniedzējām paziņoja, ka šie iesniegumi netiks izskatīti.
Komisija 2013. gada 1. martā pieņēma Regulu (ES) Nr. 182/2013, ar ko nosaka, ka jāreģistrē Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes vai no tās nosūtītu kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu un plāksnīšu) imports (
OV 2013, L 61, 2. lpp.
).
Komisija 2013. gada 4. jūnijā pieņēma Regulu (ES) Nr. 513/2013, ar ko nosaka pagaidu antidempinga maksājumu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes vai no Ķīnas Tautas Republikas nosūtītu kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu un plāksnīšu) importam un groza Regulu Nr. 182/2013 (
OV 2013, L 152, 5. lpp.
; turpmāk tekstā – “pagaidu regula”).
Komisija 2013. gada 2. augustā pieņēma Lēmumu 2013/423/ES, ar ko pieņem saistības, kuras piedāvātas saistībā ar antidempinga procedūru attiecībā uz Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes vai no Ķīnas Tautas Republikas nosūtītu kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu un plāksnīšu) importu (
OV 2013, L 209, 26. lpp.
), ko uzņēmās Ķīnas ražotāji eksportētāji, kas sadarbojās un kas ir uzskaitīti šī lēmuma pielikumā, tostarp
Canadian Solar Manufacturing
(
Changshu
),
Canadian Solar Manufacturing
(
Luoyang
),
Csi Cells Co
. un
Csi Solar Power
, kopā ar Ķīnas Iekārtu un elektronisko ražojumu importa un eksporta tirdzniecības palātu (turpmāk tekstā – “
CCCME
”).
Tajā pašā dienā Komisija, lai ievērotu Lēmumu 2013/423, pieņēma Regulu (ES) Nr. 748/2013, ar kuru groza Regulu Nr. 513/2013 (
OV 2013, L 209, 1. lpp.
). Tātad būtībā Regulas Nr. 513/2013, kas grozīta ar Regulu Nr. 748/2013, 6. pantā it īpaši ir paredzēts, ka, ja ir izpildīti zināmi nosacījumi, tādu ražojumu imports, kas ir deklarēti laišanai brīvā apgrozībā un par ko rēķinus ir izrakstījuši uzņēmumi, kuru saistības ir pieņēmusi Komisija un kuri ir uzskaitīti Lēmuma 2013/423 pielikumā, ir atbrīvots no pagaidu antidempinga maksājuma, kas ir noteikts ar minētās regulas 1. pantu.
2013. gada 27. augustā Komisija paziņoja faktus un būtiskos apsvērumus, uz kuru pamata tā bija iecerējusi piedāvāt uzlikt antidempinga maksājumus Ķīnas izcelsmes vai no tās nosūtītu moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu) importam.
Pēc tam, kad tika paziņota galīgā informācija par antidempinga un antisubsidēšanas konstatējumiem, ražotāji eksportētāji kopā ar
CCCME
iesniedza paziņojumu par to, ka tie vēlas grozīt sākotnējo saistību piedāvājumu.
2013. gada 2. decembrī Padome pieņēma apstrīdēto regulu. Tā kā
Canadian Solar
grupas ražotāji eksportētāji bija sadarbojušies antidempinga izmeklēšanā, bet tie nebija iekļauti Pamatregulas 17. pantā paredzētajā atlasē, tie tika ietverti apstrīdētās regulas I pielikumā. Šajā sarakstā ietvertajām sabiedrībām saskaņā ar šīs regulas 1. pantu ir piemērojams antidempinga maksājums 41,3 % apmērā. Ar zināmiem nosacījumiem saskaņā ar minētās regulas 3. pantu no tās 1. pantā paredzētā maksājuma ir atbrīvots imports, kuru deklarējušas sabiedrības, kuru saistības Komisija ir pieņēmusi un kuras ir uzskaitītas Īstenošanas lēmuma 2013/707 pielikumā, kuru starpā bija arī šie ražotāji eksportētāji.
2013. gada 2. decembrī paralēlā antisubsidēšanas procedūrā Padome pieņēma arī Regulu (ES) Nr. 1239/2013, ar ko nosaka galīgo kompensācijas maksājumu tādu kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu) importam, kuru izcelsme ir Ķīnas Tautas Republikā vai kurus nosūta no Ķīnas Tautas Republikas (
OV 2013, L 325, 66. lpp.
).
2013. gada 4. decembrī Komisija pieņēma Īstenošanas lēmumu 2013/707, ar ko tā uz galīgo pasākumu piemērošanas laiku apstiprināja grozītās saistības, ko antidempinga un antidempinga un antisubsidēšanas procedūrās attiecībā uz kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu), kuru izcelsme ir Ķīnā vai kurus nosūta no Ķīnas, importu piedāvājuši tā pielikumā uzskaitītie ražotāji eksportētāji kopā ar
CCCME
.
Pēc prasības pieteikuma par tiesību akta atcelšanu iesniegšanas lietā, kurā tika pasludināts pārsūdzētais spriedums, Komisija pieņēma Īstenošanas regulu (ES) 2015/866 (2015. gada 4. jūnijs), ar ko atsauc triju ražotāju eksportētāju saistību pieņemšanu, kura izdarīta saskaņā ar Īstenošanas lēmumu 2013/707 (
OV 2015, L 139, 30. lpp.
). Saskaņā ar šīs īstenošanas regulas 1. pantu tika atsaukta saistību pieņemšana attiecībā tostarp uz
Canadian Solar Manufacturing
(
Changshu
),
Canadian Solar Manufacturing
(
Luoyang
),
Csi Cells Co
. un
Csi Solar Power
. Minētā īstenošanas regula stājās spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
, proti, 2015. gada 6. jūnijā.
Tad Komisija pieņēma Īstenošanas regulu (ES) 2017/367 (2017. gada 1. marts), ar kuru nosaka galīgo antidempinga maksājumu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes vai no Ķīnas Tautas Republikas nosūtītu kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu) importam pēc termiņbeigu pārskatīšanas, kas veikta saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/1036 11. panta 2. punktu, un izbeidz daļējas starpposma pārskatīšanas izmeklēšanu, kas veikta saskaņā ar Regulas (ES) 2016/1036 11. panta 3. punktu (
OV 2017, L 56, 131. lpp.
).
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Prasības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas bija izvirzījušas sešus pamatus, no kuriem pirmais bija saistīts ar Pamatregulas 5. panta 10. un 11. punkta pārkāpumu, otrais – ar šīs regulas 1. un 17. panta pārkāpumu, trešais – ar minētās regulas 2. panta pārkāpumu, ceturtais – ar šīs pašas regulas 1. panta 4. punkta pārkāpumu, piektais – ar Pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu un sestais – ar šīs regulas 3. panta un 9. panta 4. punkta pārkāpumu.
Vispārējā tiesa vispirms noraidīja Padomes un Komisijas celto iebildi par nepieņemamību, cita starpā secinot, ka saistību piedāvājuma pieņemšana neietekmē nedz prasības par akta, ar ko paredz antidempinga maksājumu, atcelšanu pieņemamību, nedz tās pamatojumam izvirzīto pamatu izvērtējumu un ka apelācijas sūdzības iesniedzējām ir saglabājusies interese atcelt apstrīdēto regulu.
Pēc tam Vispārējā tiesa pārbaudīja apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītos pamatus prasības atbalstam. Tā noraidīja trīs pirmos pamatus kā nepieņemamus un pārējos trīs kā nepamatotus. Tādēļ Vispārējā tiesa noraidīja visu prasību kopumā.
Lietas dalībnieču prasījumi
Apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
apmierināt pirmajā instancē celto prasību un atcelt apstrīdēto regulu, ciktāl tā attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējām;
–
piespriest atbildētājai pirmajā instancē atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesāšanās izdevumus, kā arī segt savus tiesāšanās izdevumus gan pirmajā, gan apelācijas instancē;
–
piespriest visām pārējām apelācijas tiesvedībā iesaistītajām lietas dalībniecēm segt savus tiesāšanās izdevumus, vai, pakārtoti,
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā;
–
atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pirmajā un apelācijas instancē pieņemšanu līdz Vispārējās tiesas galīgajam spriedumam, un
–
piespriest visām pārējām apelācijas procesā iesaistītajām lietas dalībniecēm pašām segt savus tiesāšanās izdevumus.
Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt ar apelāciju un tiesvedību Vispārējā tiesā saistītos tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Savā pretapelācijas sūdzībā Komisija, kuru atbalsta Padome, lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
atzīt par nepieņemamu pirmajā instancē celto prasību, vai
–
pakārtoti, atzīt, ka pirmajā instancē celtajai prasībai nav priekšmeta, vai
–
sekundāri pakārtoti, atzīt pirmajā instancē celto prasību par nepamatotu un apstiprināt cēloņsakarības Pamatregulas 3. panta izpratnē interpretāciju, ko Vispārējā tiesa sniegusi saistībā ar prasības pirmajā instancē sesto pamatu, un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
–
pretapelācijas sūdzību pilnībā noraidīt;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesāšanās izdevumus un segt savus tiesāšanās izdevumus kā saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē, tā arī saistībā ar pretapelācijas sūdzību, un
–
piespriest Padomei segt savus tiesāšanās izdevumus pašai.
Par pretapelācijas sūdzību
Komisijas celtā pretapelācijas sūdzība galvenokārt ir vērsta uz prasības pirmajā instancē pieņemamības apstrīdēšanu, kas ir jautājums, kurš jānoskaidro, pirms izlemt galvenajā apelācijas sūdzībā izvirzītos jautājumus pēc būtības. Tātad tā ir jāizskata vispirms.
Lai pamatotu savu pretapelācijas sūdzību, Komisija, kuru atbalsta Padome, izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats, kas izvirzīts kā galvenais, ir saistīts ar kļūdu tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, uzskatīdama, ka apstrīdētajai regulai pašai var būt tiesiskas sekas attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējām. Otrais, pakārtoti izvirzītais pamats ir saistīts ar pamatojuma trūkumu un kļūdu tiesību piemērošanā, jo Vispārējā tiesa nosprieda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju interese atcelt apstrīdēto regulu pārsūdzētā sprieduma pasludināšanas dienā joprojām pastāvēja. Trešais, sekundāri pakārtoti izvirzītais pamats attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, jo Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Pamatregulas 3. pantā un 9. panta 4. punktā ir paredzēta divu posmu analīze, kas ietver, pirmkārt, cēloņsakarības starp dempingu un radītajiem zaudējumiem sarāvuma pierādīšanu un, otrkārt, dempinga starpības un tādējādi arī, iespējams, maksājuma likmes modulēšanu, pamatojoties uz dažādu zaudējumu faktoru attiecināšanu.
Par pretapelācijas sūdzības pirmo pamatu
Lietas dalībnieču argumenti
Pirmajam pretapelācijas sūdzības pamatam, kas izvirzīts kā galvenais, ir divas daļas.
Šī pamata pirmajā daļā, kas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 41.–47. punktu, Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa nav pietiekami pamatojusi savu secinājumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesisko situāciju ietekmē apstrīdētā regula, nevis Īstenošanas lēmums 2013/707, un ka katrā ziņā, formulējot šo secinājumu, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Savienības tiesību vispārējo institucionālā līdzsvara principu, kā arī Pamatregulas 8. un 9. pantu.
Komisija uzskata, pirmkārt, ka Vispārējās tiesas secinājumā, ka nolūkā apstrīdēt apgalvojumus par dempinga, zaudējumu un cēloņsakarības pastāvēšanu ir adekvāti lūgt atcelt apstrīdēto regulu, pilnībā tiek ignorēts fakts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām, ja tās vēlējās vērsties pret šādiem apgalvojumiem, bija jāapstrīd Īstenošanas lēmums 2013/707. Taču Vispārējās tiesas vērtējumā bija ietverts tikai secinājums par to, ka var tikt celta prasība vai nu par apstrīdēto regulu, vai par Īstenošanas lēmumu 2013/707. No tā izriet pamatojuma trūkums, jo no pārsūdzētā sprieduma nav iespējams izsecināt, kāpēc obligāti vai parasti būtu jāapstrīd apstrīdētā regula, nevis Īstenošanas lēmums 2013/707, jo no tā patiesībā izriet attiecīgā importētāja tiesības un/vai pienākumi.
Otrkārt, Komisija uzskata, ka, nolemjot, ka prasība ir jāceļ par apstrīdēto regulu, nevis par Īstenošanas lēmumu 2013/707, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi vispārējo institucionālā līdzsvara principu, kā arī principu par kompetenču sadalījumu starp Padomi un Komisiju, kas noteikts Pamatregulas 8. un 9. pantā. Proti, Vispārējās tiesas secinājums nozīmējot, ka ar šo īstenošanas lēmumu vien nav pietiekami, bet tas ir jāapstiprina ar neatkarīgām tiesībām un pienākumiem, ko Padome noteikusi, pieņemot apstrīdēto regulu.
Komisija turklāt norāda, ka šīs kļūdas tiesību piemērošanā nevarot tikt labotas ar pārsūdzētā sprieduma 42. punktā ietverto formulējumu, ka Savienības tiesas “netieši, bet noteikti” ir apstiprinājušas tādu prasību pieņemamību, kuras par regulām, kurās noteikti galīgie maksājumi, cēlušas ieinteresētās personas, kuru piedāvātās saistības ir tikušas pieņemtas. Pirmkārt, šis jautājums nemaz neesot aplūkots minētajā punktā norādītajā judikatūrā un, otrkārt, minētā judikatūra nonākot tiešā pretrunā 1979. gada 29. marta spriedumam NTN Toyo Bearing u.c./Padome (
113/77
,
EU:C:1979:91
).
Pretapelācijas sūdzības pirmā pamata otrajā daļā Komisija norāda, ka saistību pieņemšana ir labvēlīgs akts, kura pieņemšanu ir lūgušas apelācijas sūdzības iesniedzējas, un tas neietekmējot to tiesisko situāciju. Pārsūdzētā sprieduma 46. punktā ietvertais Vispārējās tiesas secinājums par pretējo, pieņemot, ka tas ir pareizs, pierādot tikai interesi prasīt Īstenošanas lēmuma 2013/707 atcelšanu, bet ne apstrīdētās regulas atcelšanu. Pārsūdzētā sprieduma 46. punktā esot pieļautas divas kļūdas tiesību piemērošanā.
Pirmkārt, minētajā 46. punktā neesot nekāda pamatojuma, kas izskaidrotu, kāpēc Komisijas pieņemtas saistības ir atšķirīgas no Komisijas lēmuma, ar ko tai paziņota koncentrācija tiek atzīta par saderīgu ar iekšējo tirgu, Komisijas paziņojuma, ar ko konstatē, ka vienošanās nav pretrunā LESD 101. panta 1. punktam, vai lēmuma, ar ko paziņots valsts atbalsts tiek atzīts par saderīgu ar iekšējo tirgu.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka Pamatregulas 8. pantā nav paredzēta atsevišķa akta pieņemšana, kad Komisija ir pabeigusi izmeklēšanu par dempingu un zaudējumiem. Taču no Vispārējās tiesas secinājuma izrietot, ka sabiedrībai, kas piedāvā saistības, lēmums par saistību pieņemšanu ir jāapstrīd iepriekš, pirms vēl pēc vairākiem mēnešiem ir pabeigta antidempinga izmeklēšana.
Komisija pilnības labad norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 47. punktā ir pieļautas divas kļūdas tiesību piemērošanā. Pirmkārt, Vispārējās tiesas apgalvojums, ka ar apstrīdēto regulu ir grozīta apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesiskā situācija saistībā ar “antidempinga maksājumiem precēm, uz kurām neattiecas saistības”, esot balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā, kas izriet no saistību piedāvājuma, vai Vispārējās tiesas sagrozītiem pierādījumiem, ja šis piedāvājums būtu kvalificējams kā “faktu elements”. Proti, Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām bija tiesības pārdot attiecīgās preces tikai atbilstoši saistību noteikumiem, kā tas skaidri un nepārprotami izriet no saistību piedāvājuma teksta. Tādēļ maksājumi varēja būt attiecināmi tikai uz precēm, kas pārsniedz gada līmeni, bet ne uz “precēm, uz kurām neattiecas saistības”.
Otrkārt, tā kā maksājumi par “precēm [..], kas pārsniedz gada līmeni,” jau bija ietverti saistību piedāvājumā, nebija runas par jaunu maksājumu vai jaunu no apstrīdētās regulas izrietošu pienākumu.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka pretapelācijas sūdzības pirmais pamats ir jānoraida.
Tiesas vērtējums
Ar pretapelācijas sūdzības pirmo pamatu Komisija būtībā norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 41.–47. punktā, uzskatīdama, ka apstrīdētajai regulai pašai ir juridiskas sekas attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējām, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Šī pamata pirmā daļa būtībā ir saistīta ar to, ka Vispārējā tiesa nav pietiekami pamatojusi secinājumu, ka apstrīdētā regula, nevis Īstenošanas lēmums 2013/707, ar kuru Komisija ir pieņēmusi tā pielikumā minēto ražotāju eksportētāju, kuru vidū ir arī
Canadian Solar
grupa, saistības, ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesisko situāciju, un ka katrā ziņā, formulējot šo secinājumu, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi institucionālā līdzsvara principu.
Pirmkārt, ir jānorāda, ka, atšķirībā no Komisijas argumentiem, pārsūdzētā sprieduma 41.–47. punktā Vispārējā tiesa nav apstiprinājusi nedz to, ka apstrīdētajai regulai obligāti vai parasti būtu jābūt apstrīdētajam aktam, nedz arī to, ka prasība atcelt tiesību aktu būtu jāvērš pret šo regulu, nevis pret Īstenošanas lēmumu 2013/707. Tādēļ ir jākonstatē, ka Komisijas arguments izriet no kļūdainas pārsūdzētā sprieduma interpretācijas. Šādos apstākļos Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā nav pamatojusi kaut ko, ko tā nav apgalvojusi.
Otrkārt, vispirms ir jākonstatē, ka, ja Komisijas nostāja būtu atbalstāma, tā rezultātā uzņēmumiem, kuru saistības par minimālo importa cenu (turpmāk tekstā – “MIC”) Komisija ir pieņēmusi, tiktu radīts šķērslis apstrīdēt regulu, ar ko tiem piemērots galīgais antidempinga maksājums. Kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 42. punktā, nedz Vispārējā tiesa, nedz Tiesa savos šajā punktā minētajos spriedumos nav atzinušas par nepieņemamu prasību atcelt tiesību aktu, ko cēlis uzņēmums par tam piemērotu galīgu antidempinga maksājumu, jo Komisija ir pieņēmusi šī uzņēmuma piedāvātās saistības par MIC.
Turpinot ir jānorāda, ka apstrīdētā regula noteikti ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesisko situāciju, jo, ja šī regula tiktu atcelta, saistību piedāvājums zaudētu jēgu. Tieši to pārsūdzētā sprieduma 45. punktā ir norādījusi Vispārējā tiesa.
Turklāt ir jāatgādina, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 44. un 45. punkta, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām attiecībā uz importu, kas pārsniedz MIC saistībās paredzēto gada līmeni, joprojām ir piemērojami antidempinga maksājumi saskaņā ar apstrīdētās regulas 1. un 3. pantu.
Šajā kontekstā Komisija nevar pamatoti norādīt, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi institucionālā līdzsvara principu. Tieši pretēji, Komisijas nostāja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām, ja tās vēlējās apstrīdēt secinājumus par dempinga esamību, bija jāapstrīd Īstenošanas lēmums 2013/707, būtu atbalstāma tikai tad, ja Padomei, kad Komisija ir pieņēmusi uzņēmuma piedāvātas saistības par MIC, būtu pienākums pieņemt regulu par galīgajiem antidempinga pasākumiem. Taču Padomei šajā ziņā, kā izriet no Pamatregulas 9. panta 4. punkta, atbilstoši kuram Padome pieņem Komisijas priekšlikumu, ja vien tā to nenoraida, nav saistītās kompetences.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Komisijas loma ietilpst Padomes lēmumu pieņemšanas procesā. Kā izriet no Pamatregulas, Komisijas uzdevums ir veikt izmeklēšanu un, pamatojoties uz to, izlemt procedūru noslēgt vai, tieši pretēji, to turpināt, nosakot pagaidu pasākumus un piedāvājot Padomei noteikt galīgos pasākumus. Šī iemesla dēļ galīgais lēmums ir jāpieņem Padomei (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1990. gada 14. marts, Nashua Corporation u.c./Komisija un Padome,
C‑133/87 un C‑150/87
,
EU:C:1990:115
,
8.
punkts).
Tādēļ pretapelācijas sūdzības pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Attiecībā uz pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz to, ka saistību par MIC pieņemšana ir apelācijas sūdzības iesniedzējām labvēlīgs akts, kas, pretēji tam, kas norādīts pārsūdzētā sprieduma 46. punktā, to tiesisko situāciju neietekmē, pietiek norādīt, ka šim jautājumam nav nozīmes, jo akts, uz kuru attiecās Vispārējās tiesas par pieņemamu atzītā prasība, bija apstrīdētā regula, nevis Īstenošanas lēmums 2013/707, ar kuru Komisija pieņēma saistību piedāvājumu.
Par kļūdām tiesību piemērošanā, kas esot pieļautas pārsūdzētā sprieduma 47. punktā, uz kurām Komisija norāda tikai pilnības labad, ņemot vērā šī sprieduma 53.–60. punktā minēto, ir jānorāda, ka tās nekādi neietekmē Vispārējās tiesas secinājumu, ka Padomes un Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida, jo apstrīdētā regula ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesisko situāciju.
Jāpiebilst, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka Savienības likumdevējs, pieņemot šo regulu, ir veicis tirdzniecības aizsardzības pasākumus, kas veido kopumu vai “paketi”, kā mērķis ir sasniegt kopēju rezultātu, proti, novērst Ķīnas dempinga radītus zaudējumus Savienības ražošanas nozarei konkrēto preču jomā, tajā pat laikā aizsargājot šīs nozares intereses, un ka minētās regulas 3. pants nav nodalāms no pārējiem šīs pašas regulas noteikumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 9. novembris, SolarWorld/Padome,
C‑204/16 P
,
EU:C:2017:838
,
44.
un
55.
punkts).
No tā izriet, ka pirmais pretapelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
Par pretapelācijas sūdzības otro pamatu
Lietas dalībnieču argumenti
Ar pretapelācijas sūdzības otro pamatu, kas izvirzīts pakārtoti, Komisija, kuru atbalsta Padome, norāda, ka, pieņemot, ka Vispārējai tiesai bija pamats pārsūdzētā sprieduma 47. punktā uzskatīt, ka ar apstrīdēto regulu tiek mainīta apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesiskā situācija, jo vienīgi saskaņā ar šo regulu apelācijas sūdzības iesniedzējām ir jāveic dempinga maksājumi par attiecīgajiem saules enerģijas paneļiem, pārsniedzot gada līmeni, Vispārējā tiesā celtā prasība atcelt tiesību aktu zaudēja priekšmetu dienā, kad stājās spēkā Īstenošanas regula 2015/866, ar kuru tika atsaukta apelācijas sūdzības iesniedzēju piedāvāto saistību pieņemšana.
Komisija konstatē, ka attiecīgo preču importa līmenis gadā, kas paredzēts apelācijas sūdzības iesniedzēju piedāvāto saistību pieņemšanā, pirms šīs īstenošanas regulas stāšanās spēkā vispār netika sasniegts. Pat ja apelācijas sūdzības iesniedzējām interese celt prasību izrietēja no saistībām, kurās bija paredzēts maksājums par precēm, pārsniedzot šo importa līmeni gadā, šī interese katrā ziņā vairs neesot pastāvējusi datumā, kad stājās spēkā minētā īstenošanas regula, kā rezultātā bija jāatzīst, ka šajā datumā prasība atcelt tiesību aktu bija zaudējusi priekšmetu. Vispārējā tiesa neesot sniegusi atbildi uz šo tiesas sēdē Vispārējā tiesā Komisijas izvirzīto argumentu.
Komisija piebilst, ka, pat pieņemot, ka Vispārējā tiesa uz šo argumentu būtu atbildējusi pārsūdzētā sprieduma 47. punktā, tās atbilde neattiecoties uz Komisijas uzdoto jautājumu. Proti, tieši tādēļ, ka Komisija atsauca saistību pieņemšanu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējām pēc tam, kad tās netika ievērotas, šīs pieņemšanas juridiskās sekas apelācijas sūdzības iesniedzējām vairs neesot varējušas radīt interesi celt prasību.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka šis pamats ir jānoraida, jo tas nav saprotams un katrā ziņā ir neefektīvs.
Tiesas vērtējums
Jānorāda, ka pretapelācijas sūdzības pirmā pamata noraidīšana nozīmē arī tās otrā pamata noraidīšanu. Proti, no vērtējuma, kura rezultātā tika noraidīts minētais pirmais pamats, izriet, ka apstrīdētā regula ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesisko situāciju neatkarīgi no Īstenošanas lēmuma 2013/707 pastāvēšanas.
Tādējādi apstāklis, ka ar Īstenošanas regulu 2015/866 tika atsaukta apelācijas sūdzības iesniedzēju piedāvāto saistību, kas bija paredzētas minētajā Īstenošanas lēmumā 2013/707, pieņemšana, lai gan šajās saistībās paredzētais attiecīgo preču importa līmenis gadā vispār netika sasniegts, nekādi neietekmē konstatējumu, ka apstrīdētā regula ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesisko situāciju un ka līdz ar to tās varēja Vispārējā tiesā celt prasību par pēdējās minētās regulas atcelšanu.
Līdz ar to pretapelācijas sūdzības otrais pamats ir jānoraida.
Par pretapelācijas sūdzības trešo pamatu
Ar pretapelācijas sūdzības trešo pamatu, kas izvirzīts sekundāri pakārtoti, Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa, izskatot apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzīto sesto pamatu, ir pieļāvusi kļūdu, interpretējot Pamatregulas 3. pantu, kā arī šīs regulas 9. panta 4. punktu, jo tā atzina, ka atbilstoši šīm normām attiecināšanas analīze ir jāveic, lai “Savienības ražošanas nozarei nepiešķirtu tādu aizsardzību, kas pārsniedz to, kas ir nepieciešams”.
Šajā ziņā atliek norādīt, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 169. panta 1. punktu un 178. panta 1. punktu jebkuras apelācijas sūdzības – gan galvenās, gan pretapelācijas – mērķis ir vienīgi pilnīga vai daļēja Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšana.
Tā kā šajā lietā attiecīgais pamats ir noraidīts, Komisija atbilstoši saviem šajā prasībā izvirzītajiem prasījumiem Vispārējā tiesā ir panākusi prasības par apstrīdētās regulas atcelšanu noraidīšanu. Tādēļ pretapelācijas sūdzības trešais pamats, kura mērķis faktiski ir tikai panākt pamatojuma saistībā ar Pamatregulas 3. panta, kā arī šīs regulas 9. panta 4. punkta interpretāciju aizstāšanu, arī nav pieņemams (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 13. janvāris, Padome u.c./Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, no
C‑401/12 P līdz C‑403/12 P
,
EU:C:2015:4
,
33.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka pretapelācijas sūdzības trešais pamats ir jānoraida kā nepieņemams.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, pretapelācijas sūdzība ir pilnībā jānoraida.
Par apelācijas sūdzību
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza četrus pamatus.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieču argumenti
Pirmais pamats ir saistīts ar kļūdu tiesību piemērošanā, jo Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 64.–74. punktā ir izvirzījusi prasību apelācijas sūdzības iesniedzējām, ka tām ir jāpierāda sava interese izvirzīt pirmo un otro prasības atcelt tiesību aktu pamatu, un katrā ziņā ar kļūdu faktu juridiskajā kvalifikācijā, jo apelācijas sūdzības iesniedzējām šāda interese esot.
Tās, pirmām kārtām, norāda, ka, pēc analoģijas katram pamatam atsevišķi piemērojot Tiesas judikatūru, atbilstoši kurai ikvienam prasītājam ir jāpierāda, ka tam ir interese celt prasību, proti, interese atcelt apstrīdēto aktu, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā četru iemeslu dēļ.
Pirmkārt, Vispārējās tiesas vērtējums esot pretrunā Tiesas judikatūrai, kurā prasītājiem ir uzdots pierādīt tikai interesi panākt apstrīdētā akta atcelšanu.
Turklāt Vispārējā tiesa neesot nošķīrusi pirmo un otro prasības atcelt tiesību aktu pamatu no situācijām, kurās pamats ir nepieņemams, jo prasītājam nav
locus standi
. Šajās Tiesas judikatūrā aplūkotajās situācijās, no vienas puses, ir aplūkoti gadījumi, kad pamats neattiecas uz prasītāju, bet ir vērsts uz vispārējām interesēm vai likuma interesēm, un, no otras puses, gadījumi, kad pamats attiecas uz noteikumiem, kuri, kā, piemēram, iestādes iekšējie noteikumi, nav paredzēti privātpersonu tiesību aizsardzībai. Taču prasības atcelt tiesību aktu pirmais un otrais pamats neesot saistīti ar šādu situāciju, un Vispārējā tiesa arī neesot norādījusi, ka tas tā ir.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka ir pārkāptas to tiesības uz aizstāvību, jo Vispārējā tiesa neesot tām ļāvusi izvirzīt pamatus, kurus tās uzskatīja par vajadzīgiem, tādējādi pārkāpdama Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu.
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka pat tad, ja būtu jāatzīst, ka tām bija jāpierāda sava interese izvirzīt prasības atcelt tiesību aktu pirmo un otro pamatu, Vispārējās tiesa secinājums, ka šie pamati nav pieņemami, esot pretrunā viņu tiesībām uz tiesību efektīvu aizsardzību, kas paredzētas Hartas 47. pantā. Proti, apelācijas sūdzības iesniedzējām prasība atcelt tiesību aktu, lai to tiesībām neiestātos noilgums, bija jāceļ LESD 263. panta sestajā daļā paredzētajā termiņā, jo pretējā gadījumā, ņemot vērā judikatūru, kas izriet no 1994. gada 9. marta sprieduma Textilwerke Deggendorf (
C‑188/92
,
EU:C:1994:90
), tās riskētu, ka tām tiek liegta iespēja apšaubīt apstrīdētās regulas spēkā esamību dalībvalsts tiesā, tai lūdzot sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas atgādina, ka Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka viņu interese izvirzīt prasības atcelt tiesību aktu abus pamatus esot hipotētiska, kas nozīmējot, ka, ja to interese izvirzīt šos pamatus rastos pēc LESD 263. panta sestajā daļā noteiktā divu mēnešu termiņa, tās zaudētu iespēju īstenot savas tiesības tiesas ceļā. Šāda situācija būtu vēl jo vairāk problemātiska, jo viena no apelācijas sūdzības iesniedzējām – importētāja sabiedrība
Canadian Solar Emea
–, ja tā nebūtu saistīta ar pārējām apelācijas sūdzības iesniedzējām, kuras savukārt ir sabiedrības eksportētājas, apstrīdētās regulas spēkā esamību valsts tiesā varētu apšaubīt jebkurā laikā.
Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi to tiesības tikt uzklausītām, jo prasības atcelt tiesību aktu divi pirmie pamati Vispārējā tiesā netika pilnībā apspriesti. Proti, Komisija un Padome uz šo jautājumu rakstveida procedūrā neesot atsaukušās, un tas arī neesot izskatīts tiesas sēdē Vispārējā tiesā, kā rezultātā apelācijas sūdzības iesniedzējas neesot varējušas pierādīt, ka tās ražo un eksportē uz Savienību un importē Savienībā trešo valstu izcelsmes moduļus, kuru nosūtīšanas valsts ir Ķīna, un Savienībā importē Ķīnas izcelsmes moduļus, kuri nosūtīti no trešajām valstīm.
Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 69.–73. punktā secinot, ka tām nav intereses izvirzīt prasības atcelt tiesību aktu pirmo un otro pamatu, ir pieļāvusi kļūdu faktu juridiskajā kvalifikācijā.
Pirmkārt, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka prasītājam ir tiesības celt prasību, lai izvairītos no tā, ka iestādes atkārto kļūdas, kuru pamatā ir Pamatregulas normu kļūdaina interpretācija, kas tomēr tā ir noticis šajā lietā, jo Komisija ir pieņēmusi jaunu regulu, proti, Īstenošanas regulu 2017/367, ar ko apstrīdētās regulas spēkā esamība ir pagarināta par papildu astoņpadsmit mēnešiem un kurā ir pieļautas tādas pašas kļūdas.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītie pamati attiecās uz antidempinga izmeklēšanas apmēru, kura pēc tam ietekmēja dempingu, zaudējumus un cēloņsakarību, un Savienības interešu izvērtējumu, kuru rezultātā Padome pieņēma apstrīdēto regulu.
Padome un Komisija lūdz noraidīt pirmo pamatu kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu un katrā ziņā kā kopumā nepamatotu.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatzīmē, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 64. punktā pamatoti ir norādījusi, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru prasība atcelt tiesību aktu, ko ir cēlusi fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tad, ja šādai personai ir interese, lai apstrīdētais akts tiktu atcelts. Šāda interese nozīmē, ka pārsūdzētā akta atcelšanai pašai par sevi var būt tiesiskas sekas un tādējādi prasības celšana var radīt labumu lietas dalībniekam, kurš to ir cēlis. Pierādījums par šādu interesi, kas ir jāizvērtē dienā, kad prasība tiek celta, un kas ir jebkuras prasības tiesā galvenais un pirmais nosacījums, ir jāiesniedz prasītājam (spriedums, 2018. gada 18. oktobris, Gul Ahmed Textile Mills/Padome,
C‑100/17 P
,
EU:C:2018:842
,
37.
punkts).
Kā pārsūdzētā sprieduma 65. un 66. punktā norādījusi arī Vispārējā tiesa, prasītāja interesei celt prasību jābūt tādai, kas ir jau radusies, un tai ir jāpastāv. Tā nevar attiekties uz hipotētisku situāciju nākotnē. Šai interesei, ņemot vērā prasības priekšmetu, ir jāpastāv prasības celšanas brīdī, jo pretējā gadījumā prasība ir nepieņemama, un tai ir jāsaglabājas līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai, pretējā gadījumā tiesvedība ir jāizbeidz pirms sprieduma pasludināšanas (spriedums, 2015. gada 17. septembris, Mory u.c./Komisija,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
56.
un
57.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Tiesa, kura izskata lietu, pēc savas ierosmes jebkurā tiesvedības brīdī var izvirzīt iebildi par lietas dalībnieka intereses uzturēt prasību neesamību tāda fakta dēļ, kas ir iestājies pēc dienas, kad iesniegts dokuments par lietas ierosināšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 18. oktobris, Gul Ahmed Textile Mills/Padome,
C‑100/17 P
,
EU:C:2018:842
,
38.
punkts).
Attiecībā uz apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa ir nepamatoti pieprasījusi apelācijas sūdzības iesniedzējām pierādīt interesi izvirzīt savas prasības atcelt tiesību aktu pirmo un otro pamatu, pirmkārt, ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka pamats par atcelšanu ir nepieņemams, jo intereses celt prasību nav, ja – pat ja pieņem, ka tas būtu pamatots, – apstrīdētā akta atcelšana, pamatojoties uz šo pamatu, nevar apmierināt prasītāju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 9. jūnijs, Evropaïki Dynamiki/ECB,
C‑401/09 P
,
EU:C:2011:370
,
49.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Runājot par apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu faktu juridiskajā kvalifikācijā, ir jānorāda, ka no Tiesas judikatūras, protams, izriet, ka zināmos apstākļos prasītājs var saglabāt interesi lūgt atcelt tiesvedības laikā atceltu aktu, lai pārsūdzētā akta autoram liktu nākotnē izdarīt atbilstošus grozījumus, un tādējādi novērstu risku, ka atkārtosies pārkāpums, kas ir pieļauts šajā aktā (spriedums, 2018. gada 6. septembris, Bank Mellat/Padome,
C‑430/16 P
,
EU:C:2018:668
,
64.
punkts).
Taču situācijā, kad prasītāja interese celt prasību vispār nav pastāvējusi, šādas intereses iespējamā nezušana, lai izvairītos no tā, ka iestādes atkārto Savienības tiesību normu nepareizā interpretācijā balstītas kļūdas, nav atbalstāma.
Tātad, tā kā prasības atcelt tiesību aktu celšanas datumā apelācijas sūdzības iesniedzējas nebija pierādījušas interesi izvirzīt divus pirmos pamatus, šī interese atbilstoši šī sprieduma 91. un 92. punktā minētajai judikatūrai ir jāizvērtē, ņemot vērā prasības celšanas dienu, un tā nevar attiekties uz hipotētisku situāciju nākotnē, tās nevar pamatot šo interesi, atsaucoties uz nepieciešamību izvairīties no tā, ka iestādes atkārto Savienības tiesību normu nepareizā interpretācijā balstītas kļūdas.
Arguments, ka, tā kā prasības atcelt tiesību aktu pirmais un otrais pamats attiecās uz antidempinga izmeklēšanas apmēru, šie pamati ir jāatzīst par pieņemamiem, tomēr nav atbalstāms. Proti, apstāklis, ka pēc būtības šie pamati ir vērsti uz šīs izmeklēšanas elementiem, kā tostarp dempingu, zaudējumiem un cēloņsakarību, vien nav pietiekams, lai šie pamati būtu pieņemami situācijā, kad apelācijas sūdzības iesniedzējas nav pierādījušas savu interesi šos pamatus izvirzīt.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa pamatoti, balstīdamās uz šī sprieduma 91. un 92. punktā minēto Tiesas judikatūru, pārsūdzētā sprieduma 74. punktā ir secinājusi, ka šie divi pirmie prasības atcelt tiesību aktu pamati ir jānoraida kā nepieņemami.
Otrkārt, attiecībā uz argumentu, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Hartas 47. pantu, ir jāatgādina, ka, ņemot vērā šajā pantā paredzēto aizsardzību, tā mērķis nav grozīt Līgumā paredzēto pārbaudes tiesā sistēmu, it īpaši noteikumus par Savienības tiesā celto tiešo prasību pieņemamību, kā tas izriet arī no paskaidrojumiem saistībā ar šo 47. pantu, kas atbilstoši LES 6. panta 1. punkta trešajai daļai un Hartas 52. panta 7. punktam ir jāņem vērā, to interpretējot (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
97.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to ir jākonstatē, ka Hartas 47. pantā paredzētā aizsardzība nepieprasa, lai attiecīgajai personai attiecībā uz Savienības leģislatīvajiem aktiem būtu beznosacījuma tiesības celt prasību atcelt tiesību aktu tieši Savienības tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
105.
punkts).
Šādos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar pamatoti apgalvot, ka prasība pierādīt intereses izvirzīt atcelšanas pamatu esot pretrunā to tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas paredzētas Hartas 47. pantā.
Turklāt, runājot par apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesības tikt uzklausītām, kuras izriet no šī Hartas panta, ir jākonstatē, ka tās neapstrīd, ka tiesas sēdē Vispārējā tiesā personas, kas iestājušās lietā, apsprieda Padomes izvirzīto iebildi par nepieņemamību attiecībā uz prasības atcelt tiesību aktu pirmajiem diviem pamatiem. Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar pamatoti apgalvot, ka Vispārējā tiesa tām nav ļāvusi apspriest visus tiesību elementus, kuriem bija izšķiroša nozīme tiesvedības iznākumā, nedz arī sniegt nepieciešamos pierādījumus savas nostājas atbalstam.
Treškārt, attiecībā uz argumentu, ka, ņemot vērā judikatūru, kura izriet no 1994. gada 9. marta sprieduma TWD Textilwerke Deggendorf (
C‑188/92
,
EU:C:1994:90
), Vispārējās tiesas secinājums apelācijas sūdzības iesniedzējām esot liedzis vērsties tiesā, ja to interese izvirzīt pirmo un otro pamatu rodas pēc LESD 263. panta sestajā daļā paredzētā divu mēnešu termiņa, atliek norādīt, ka šādā gadījumā attiecīgā judikatūra principā nerada šķērsli šādu pamatu izvirzīšanai valsts tiesā.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzības pirmais pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu
Otrais pamats ir saistīts ar kļūdu tiesību piemērošanā jo, pirmkārt, Vispārējā tiesa ir pieprasījusi apelācijas sūdzības iesniedzējām pierādīt interesi izvirzīt prasības atcelt tiesību aktu trešo pamatu un, otrkārt, tā esot kļūdaini interpretējusi Pamatregulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunktu, lasot to kopā ar šīs regulas 1. panta 3. punktu.
Pirmkārt, šī sprieduma 91.–98. punktā norādīto iemeslu dēļ ir jānoraida apgalvojums, ka Vispārējā tiesa, pieprasot apelācijas sūdzības iesniedzējām pierādīt interesi izvirzīt prasības atcelt tiesību aktu trešo pamatu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Otrkārt, attiecībā uz apgalvojumu par Vispārējās tiesas iespējamo kļūdu, interpretējot Pamatregulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunktu, lasot to kopā ar šīs regulas 1. panta 3. punktu, atliek konstatēt, ka pārsūdzētā sprieduma 90.–95. punkts, uz kuriem attiecas šis apgalvojums, ir daļa no Vispārējās tiesas pakārtoti veiktā vērtējuma. No tā izriet, ka šis arguments ir neefektīvs.
Attiecīgi otrais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
Par trešo pamatu
Trešais pamats ir saistīts ar to, ka Vispārējā tiesa, atzīdama, pirmkārt, ka Regula Nr. 1168/2012 ir piemērojama antidempinga izmeklēšanai, kuras noslēgumā tika pieņemta apstrīdētā regula, un, otrkārt, ka pēdējā minētajā nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, lai gan Komisija nav lēmusi par apelācijas sūdzības iesniedzēju pieteikumu piešķirt STE statusu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Lietas dalībnieču argumenti
Pirmām kārtām, runājot par Regulas Nr. 1168/2012 piemērošanu, apelācijas sūdzības iesniedzējas atgādina, ka šī regula, ar kuru tika grozīta Pamatregula, tika pieņemta pēc 2012. gada 2. februāra sprieduma Brosmann Footwear (HK) u.c./Padome,
C‑249/10 P
,
EU:C:2012:53
) pasludināšanas, kurā Tiesa atzina, ka apstāklis, ka Komisija nav lēmusi par STE statusa pieteikumu, ir Pamatregulas pārkāpums, kurš tādējādi pārsveras arī uz minētajā lietā aplūkojamo regulu, kurā noteikti antidempinga maksājumi.
Tās uzskata, ka šajā lietā ar Regulu Nr. 1168/2012 veiktie grozījumi tiesības pieprasīt STE statusu ir aprobežojuši tikai ar attiecīgās antidempinga izmeklēšanas atlasē iekļautajiem ražotājiem eksportētājiem. Katrā ziņā Vispārējā tiesa kļūdaini esot atzinusi, ka šis grozījums bija piemērojams aplūkojamajai antidempinga izmeklēšanai un ka nebija runas par tiesību akta piemērošanu ar atpakaļejošu spēku, jo STE statusa pieteikuma izlemšanai paredzētā termiņa pārsniegšana neradīja apelācijas sūdzības iesniedzējām galīgu situāciju.
Tās uzskata, ka ar šādu Vispārējās tiesas secinājumu tām tiekot liegtas tiesības lūgt izskatīt to STE statusa pieteikumu un Komisijai tiekot ļauts nepamatoti izvairīties no pienākuma lemt par šo pieteikumu. Tā kā gadījumā, ja tiktu piešķirts STE statuss, nosakot piemērojamo parasto vērtību, tiktu izmantotas apelācijas sūdzības iesniedzēju cenas un izmaksas, nevis analogas valsts ražotāja cenas, fakts, ka Komisija nelēma par šo pieteikumu, radīja būtiskas izmaiņas, kas negatīvi un neatgriezeniski ietekmēja apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesības.
Tās uzskata, ka Pamatregulas 2. panta 7. punkta teksts pirms un pēc grozījumiem, kas tika veikti ar Regulu Nr. 1168/2012, neradot nekādas šaubas. Proti, pirms šiem grozījumiem minētajā normā bija precizēts, ka atlasē neiekļautajiem ražotājiem eksportētājiem, kā, piemēram, apelācijas sūdzības iesniedzējām, ir tiesības pieprasīt STE statusu un ka Komisijai ir pienākums lemt par tā piešķiršanu vai nepiešķiršanu.
Pēc minētajiem grozījumiem Pamatregulas 2. panta 7. punkts esot bijis piemērojams visām izmeklēšanām, kas tiks uzsāktas pēc 2012. gada 15. decembra vai kuras šajā datumā jau notika. Šajā lietā Komisijai noteiktais termiņš lēmumam par STE statusu esot beidzies 2012. gada 6. decembrī, proti, pirms Regulā Nr. 1168/2012 ietvertā grozījuma stāšanās spēkā. Posma, kurā jālemj par STE statusa piešķiršanu, izlaišana nevarot tikt labota, pēdējo minēto regulu piemērojot ar atpakaļejošu spēku.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzsver, ka no pārejas noteikuma par Regulā Nr. 1168/2012 paredzētā grozījuma ieviešanu teksta izriet, ka šis grozījums neattiecas uz minēto posmu šajā antidempinga izmeklēšanā, jo Komisijas pienākums lemt par STE statusa piešķiršanu ir materiāls, nevis procesuāls noteikums. Tāpēc Tiesas judikatūra par procesuālu noteikumu piemērošanu laikā, uz ko Vispārējā tiesa balstījusies pārsūdzētā sprieduma 157., 159. un 160. punktā, neesot attiecināma uz šo lietu.
Lēmumam par STE statusu noteiktā termiņa izbeigšanās, pretēji Vispārējās tiesas nostājai, pavisam noteikti esot radījusi galīgu situāciju apelācijas sūdzības iesniedzējām, jo Komisija, pretēji tai uzliktajam pienākumam, neesot ievērojusi posmu, kurā jālemj par STE statusa piešķiršanu vai nepiešķiršanu.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, ja Komisija būtu par to lēmusi, tās lēmums antidempinga izmeklēšanas vēlākā stadijā nevarētu tikt grozīts apelācijas sūdzības iesniedzējām nelabvēlīgi, ja vien neparādītos jauna informācija, kura nebija pieejama datumā, kad tika pieņemts lēmums par STE statusa piešķiršanu. Regulas Nr. 1168/2012 piemērošana apelācijas sūdzības iesniedzēju iesniegtajam STE statusa pieteikumam tādējādi tām
ex post
liedzot izmantot tiesības uz to, lai šis pieteikums tiktu izskatīts, lai gan nav ticis apstrīdēts, ka tām šīs tiesības bija datumā, kad Komisijai bija jālemj par minēto pieteikumu.
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēju interpretācija par Regulas Nr. 1168/2012 piemērošanu nebūtu pretrunā šīs regulas normām, un, pieņemot, ka tas tā būtu, ar minēto regulu veiktie grozījumi, ciktāl tie attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējām, būtu prettiesiski, jo tie neatbilstu tiesiskās drošības un atpakaļejoša spēka aizlieguma principiem.
Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, pārsūdzētā sprieduma 162.–165. punktā atzīdama, ka fakts, ka Komisija nav lēmusi par apelācijas sūdzības iesniedzēju pieteikumu par STE statusa piešķiršanu, nav pamats apstrīdētās regulas atcelšanai, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Proti, tā kā ar Regulu Nr. 1168/2012 ieviestie grozījumi šai antidempinga izmeklēšanai nebija piemērojami, Komisijai esot bijis jālemj par apelācijas sūdzības iesniedzēju STE statusa pieteikumu.
Padome un Komisija uzskata, ka trešais pamats ir daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
Attiecībā uz šī pamata pieņemamību tās būtībā uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojums, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā faktu, ka Komisijai lēmuma par STE statusa pieteikumu pieņemšanai paredzētais termiņš šo grozījumu stāšanās spēkā brīdī bija beidzies, nav pieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas atkārto tos pašus argumentus, kurus tās bija izvirzījušas jau Vispārējā tiesā. Turklāt arguments, ka minētie grozījumi varētu būt prettiesiski, ciktāl tie attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējām, ir jauns un tādēļ nepieņemams pamats. Proti, apelācijas sūdzības iesniedzējas Vispārējā tiesā neesot izvirzījušas nevienu iebildi par prettiesiskumu saskaņā ar LESD 277. pantu, kas būtu vērsta pret Pamatregulas 2. pantu, kas tika pārformulēts pēc Regulā Nr. 1168/2012 ietvertajiem grozījumiem.
Tiesas vērtējums
–
Par pieņemamību
Padomes un Komisijas izvirzītie nepieņemamības pamati nav atbalstāmi.
Proti, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojums, ka Vispārējā tiesa, neņemdama vērā faktu, ka Komisijai paredzētais termiņš lēmuma par apelācijas sūdzības iesniedzēju STE statusa pieteikumu pieņemšanai bija beidzies pirms Regulas Nr. 1168/2012 stāšanās spēkā, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kā secinājumu 43. punktā norādījis arī ģenerāladvokāts, ir vērsts uz to, lai apšaubītu Vispārējās tiesas veikto šīs regulas 2. pantā ietvertā pārejas noteikuma piemērošanu un, it īpaši, pārsūdzētā sprieduma 152. punktu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Vispārējās tiesas veiktu Savienības tiesību interpretāciju vai piemērošanu, apelācijas procesā var no jauna tikt izskatīti pirmajā instancē pārbaudītie tiesību jautājumi. Proti, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarētu pamatot savu apelācijas sūdzību ar Vispārējā tiesā jau izvirzītiem pamatiem un argumentiem, tad zustu daļa no apelācijas tiesvedības jēgas (spriedums, 2017. gada 9. novembris, SolarWorld/Padome,
C‑204/16 P
,
EU:C:2017:838
,
23.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādēļ nevar atzīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas vēlas panākt, lai to Vispārējā tiesā iesniegtā prasība tiktu izskatīta atkārtoti.
Otrkārt, turklāt, neesot nepieciešamībai lemt par Padomes un Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojums par Regulas Nr. 1168/2012 prettiesiskumu esot jauns pamats, ir jākonstatē, ka šis apgalvojums katrā ziņā nav pieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas tikai apgalvo, ka šī regula ir prettiesiska, jo tā neatbilst tiesiskās drošības un atpakaļejoša spēka aizlieguma principiem, nesniedzot nekādus pierādījumus šāda apgalvojuma pamatošanai.
Proti, apelācijas sūdzības elementi, kuros nav nekādu argumentu, kas konkrēti identificētu pārsūdzētajā spriedumā pieļautu kļūdu tiesību piemērošanā, ir jānoraida kā nepieņemami (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2018. gada 18. oktobris, Alex/Komisija,
C‑696/17 P
, nav publicēts,
EU:C:2018:848
,
23.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka, izņemot apgalvojumu par Regulas Nr. 1168/2012 prettiesiskumu, apelācijas sūdzības trešais pamats ir pieņemams.
–
Par lietas būtību
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka Vispārējā tiesa, atzīdama, pirmkārt, ka Regula Nr. 1168/2012 bija piemērojama antidempinga izmeklēšanai, kuras noslēgumā tika pieņemta apstrīdētā regula, un, otrkārt, uzskatīdama, ka pēdējā minētajā regulā nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, lai gan Komisija nav lēmusi par apelācijas sūdzības iesniedzēju pieteikumu piešķirt STE statusu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Pirmkārt, ir jānorāda, kā pārsūdzētā sprieduma 153. punktā to pamatoti ir konstatējusi Vispārējā tiesa, ka Regulas Nr. 1168/2012 2. panta teksts ir pretrunā apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītajai šīs regulas piemērošanas jomas interpretācijai. Proti, šajā pantā ir skaidri precizēts, ka no 2012. gada 15. decembra šī regula attiecas uz visām jaunām un visām jau notiekošām izmeklēšanām. Apelācijas sūdzības iesniedzējas arī neapstrīd, ka šajā datumā antidempinga izmeklēšana, kuras noslēgumā tika pieņemta apstrīdētā regula, vēl notika. Proti, minētajā datumā Padome nebija noteikusi nedz galīgos pasākumus, pamatojoties uz Pamatregulas 9. panta 4. punktu, nedz arī lēmumu atbilstoši šīs regulas 9. panta 2. punktam.
Turklāt, tā kā minētajā Regulas Nr. 1168/2012 2. pantā bez papildu norādēm ir atsauce uz “visām jau notiekošām izmeklēšanām”, apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar pamatoti uzskatīt, ka šis pants attiecas tikai uz jau notiekošām izmeklēšanām, kurās lēmuma par STE statusu pieņemšanai paredzētais termiņš vēl nav beidzies.
Otrkārt, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotajam, ir jānorāda, ka atbilstoši Pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunktam, redakcijā, kas bija spēkā pirms Regulas Nr. 1168/2012, piemērojamā termiņa lēmuma par STE statusa pieteikumu pieņemšanai, ja Komisija nav pieņēmusi lēmumu par šo pieteikumu, apelācijas sūdzības iesniedzējām neradīja galīgu situāciju.
Pirmām kārtām, kā secinājumu 74. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, Komisija varēja likumīgi lemt par STE statusa pieteikumu pēc Pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunktā, redakcijā, kas bija spēkā pirms Regulas Nr. 1168/2012, noteiktā trīs mēnešu termiņa beigām.
Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka, pat ja Komisija ir pieņēmusi lēmumu par STE statusa pieteikumu saskaņā ar minēto 2. panta 7. punkta c) apakšpunktu, tā savu lēmumu var grozīt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 1. oktobris, Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Padome,
C‑141/08 P
,
EU:C:2009:598
,
111.
–
113.
punkts).
Otrām kārtām, kā Vispārējā tiesa pamatoti norādījusi arī pārsūdzētā sprieduma 160. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzēju situācija pēc apstrīdētās regulas stāšanās spēkā netika noteikta galīgi un līdz tās pieņemšanai apelācijas sūdzības iesniedzējām nebija nekādas noteiktības par to iespējamajām tiesībām un pienākumiem, kas izriet no Pamatregulas piemērošanas.
Šajā ziņā ir jāatgādina, kā norādīts šī sprieduma 60. punktā, ka Komisijas loma ietilpst Padomes lēmumu pieņemšanas procesā, jo tās uzdevums, kā tas izriet turklāt no Pamatregulas normām, ir veikt izmeklēšanu un, pamatojoties uz to, izlemt procedūru noslēgt vai, tieši pretēji, to turpināt, nosakot pagaidu pasākumus un piedāvājot Padomei noteikt galīgos pasākumus. Šī iemesla dēļ galīgais lēmums ir jāpieņem Padomei.
Tādēļ ir jākonstatē, ka datumā, kad stājās spēkā Regula Nr. 1168/2012, apelācijas sūdzības iesniedzēju situācija vēl nebija kļuvusi galīga.
No tā izriet, ka atbilstoši Pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunktam, redakcijā, kas bija spēkā pirms Regulas Nr. 1168/2012, piemērojamā termiņa lēmuma par STE statusa pieteikumu pieņemšanai, ja Komisija nav pieņēmusi lēmumu par šo pieteikumu, pārsniegšana nekādi neietekmē pēdējās minētās piemērojamību antidempinga izmeklēšanai, kuras noslēgumā tika pieņemta apstrīdētā regula.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Vispārējā tiesa, būtībā uzskatīdama, ka tas, ka Komisija nav lēmusi par apelācijas sūdzības iesniedzēju pieteikumu nolūkā saņemt STE statusu, nav pamats apstrīdētās regulas atcelšanai, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Līdz ar to no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka trešais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
Par ceturto pamatu
Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 202. un 205.–216. punktā, atļaujot Padomei noteikt antidempinga maksājumu apmērā, kas kompensētu zaudējumus, ko radījuši citi faktori, nevis imports par dempinga cenām, un nepamatoti pārnesot pierādīšanas pienākumu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Lietas dalībnieču argumenti
Vispirms apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējās tiesas izmantotais kritērijs, atbilstoši kuram citu faktoru zaudējumus radošā ietekme ir jāņem vērā tikai tad, ja šī ietekme ir tik nozīmīga, ka tiek sarauta cēloņsakarība starp radītajiem zaudējumiem un importu par dempinga cenām, esot balstīts uz kļūdainu Pamatregulas 3. panta 7. punkta, lasot to kopā ar tās 9. panta 4. punktu, interpretāciju.
Proti, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, lai aprēķinātu zaudējumu apmēru un atbilstoši tam noteiktu antidempinga maksājumu saskaņā ar Pamatregulas 9. panta 4. punktu, Padome nedrīkst ņemt vērā jebkādus zaudējumus, ko radījuši citi faktori, izņemot importu par dempinga cenām. Šim Padomes pienākumam esot nozīme divās dažādās procesuālās stadijās, proti, nosakot zaudējumu esamību un antidempinga maksājuma apmēru atbilstoši Pamatregulas 9. panta 4. punktam. Šo pienākumu mērķis esot līdzsvarot importētāju, ražošanas nozares un Savienības patērētāju intereses, kā arī Savienības ražotāju eksportētāju intereses, un Savienības tirdzniecības aizsardzības pasākumu jomā tas paužot vispārējo samērīguma principu.
Pirmām kārtām, Padomei un Komisijai, lai noteiktu zaudējumu esamību Pamatregulas 3. panta 7. punkta izpratnē, esot jāpārliecinās, ka importa par dempinga cenām radītie zaudējumi, kad izslēgti citu faktoru radītie zaudējumi, joprojām ir “būtiski” un ka šie pārējie faktori nav pārrāvuši cēloņsakarību starp minēto importu un zaudējumiem.
Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka pat tad, ja cēloņsakarība nav pārrauta, antidempinga maksājumi var atlīdzināt Savienības ražošanas nozarei tikai ar importu par dempinga cenām radītos zaudējumus, bet ne “autonomus zaudējumus”, ko radījuši citi faktori. Pretējs lēmums nozīmētu, ka Savienības ražošanas nozarei tiek piešķirta aizsardzība, kura pārsniedz to, kas ir nepieciešams. Tādēļ Padomei, lai noteiktu antidempinga maksājumu saskaņā ar Pamatregulas 9. panta 4. punktu, ir jāveic korekcijas atbilstoši citu faktoru radītajiem zaudējumiem.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas vispirms piebilst, ka, lai arī Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka Savienības ražošanas nozarei nodarīto zaudējumu pamatā ir vēl vismaz trīs citi faktori un ka Padome ir piekritusi, ka nedz tā, nedz Komisija nav ignorējušas minēto faktoru radītos zaudējumus, Vispārējā tiesa tomēr nav izklāstījusi iemeslus, kāpēc šo citu trīs faktoru ietekme nebija būtiska, un tādējādi tā nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu LESD 296. panta izpratnē. Turpinot, ņemot vērā Vispārējās tiesas secinājumus par šo trīs faktoru nozīmi Savienības ražošanas nozarei radītajos zaudējumos, Vispārējai tiesai bija jāuzdod Padomei samazināt antidempinga maksājumu līdz šo pārējo faktoru kopējās ietekmes apmēram. Visbeidzot, atzīdama, ka minētajiem faktoriem bija ietekme, un pēc tam, neizvirzot nevienu pierādītu faktu, secinādama, ka šī ietekme nebija nozīmīga, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu faktu kvalificēšanā.
Turpinot – attiecībā uz apgalvoto pārkāpumu attiecībā uz pierādīšanas pienākumu apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir uzdevusi viņām aprēķināt triju pārējo faktoru, kas radījuši zaudējumus Savienības ražošanas nozarei, ietekmi, sniedzot par to pierādījumus.
Komisijai un Padomei to noteiktais zaudējumu apmērs esot bijis jāpamato ar pozitīviem pierādījumu elementiem, kā arī ar objektīvu visu to rīcībā esošo faktu novērtējumu. Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka pierādījumi par korekcijām, kas veicamas saistībā ar citu faktoru radītajiem zaudējumiem, bija jāsniedz šīm iestādēm. Proti, neesot bijis pamata šo pienākumu uzlikt ražotājiem eksportētājiem, īpaši tad, ja šī pierādīšanas pienākuma pārnešanas pamatojums ir saistīts vienīgi ar to, ka minētajām iestādēm veicamais vērtējums ir pārlieku sarežģīts.
Tādējādi Vispārējā tiesa apelācijas sūdzības iesniedzējām esot uzlikusi pierādīšanas pienākumu, kuru tām nebija iespējams izpildīt. Tās norāda, ka tām nav pieejas informācijai, kas nepieciešama citu faktoru ietekmes aprēķināšanai.
Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka atbilstoši labas pārvaldības principam Hartas 41. panta izpratnē Vispārējā tiesa neesot drīkstējusi ļaut Padomei un Komisijai atsaukties uz novērtējuma sarežģītību, lai neveiktu likumā paredzētu vērtējumu, it īpaši, ja, šādi rīkojoties, tiek kaitēts tirgus dalībniekiem.
Padome un Komisija lūdz šo ceturto pamatu noraidīt, lūdzot Tiesu arī aizstāt pamatojumu.
Šīs iestādes būtībā apgalvo, ka Vispārējās tiesas apsvērumi pārsūdzētā sprieduma 185. un 191.–193. punktā liekot kļūdaini uzskatīt, ka antidempinga maksājuma apmērs ir jāsamazina citu tādu faktoru, kas nav imports par dempinga cenām, dēļ, kuri var ietekmēt zaudējumu apmēru.
Tās norāda, ka, pirmkārt, zaudējumu apmēra aprēķināšana atbilstoši Pamatregulas 9. panta 4. punktam un, otrkārt, zaudējumu esamības noteikšana atbilstoši šīs regulas 3. pantam ir divi dažādi posmi. Lai noteiktu zaudējumu apmēru, Padome un Komisija savus aprēķinus veic, balstoties uz Savienības ražošanas nozares ražošanas cenām, peļņu un izmaksām, neņemot vērā “citus zināmos faktorus, izņemot importu par dempinga cenām”, kuri varētu būt ietekmējuši Savienības ražošanas nozarei radītos zaudējumus, jo šie faktori attiecas tikai uz cēloņsakarības pārrāvuma pārbaudi saskaņā ar Pamatregulas 3. pantu.
Atbilstoši Tiesas judikatūrai attiecināšanas analīze nav jāveic, nosakot zaudējumu apmēru saskaņā ar Pamatregulas 9. panta 4. punktu. Šajā judikatūrā Tiesa ir nospriedusi, ka, pat ja Padome un Komisija attiecināšanas analīzē atbilstoši Pamatregulas 3. panta 7. punktam nav ņēmušas vērā faktoru, kas varētu ietekmēt zaudējumus, šādas kļūdas dēļ attiecīgajās procedūrās apstrīdētās regulas nav jāatceļ, jo šīs iestādes ir pierādījušas, ka šis cits faktors nevarēja pārraut cēloņsakarību. No tā izriet, ka Tiesa atzīst, ka var tikt veikta tikai viena attiecināšanas analīze, kura jāveic cēloņsakarības noteikšanas posmā.
Līdz ar to Pamatregulas 9. panta 4. punkts nevar tikt interpretēts tādējādi, ka antidempinga maksājums ir jāsamazina, lai ņemtu vērā citus faktorus. Šāda veida pienākums nepastāv nedz Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) sistēmā, nedz Savienības galveno tirdzniecības partneru praksē, kuru Savienība ņem vērā saskaņā ar Pamatregulas 4. apsvērumu.
Pakārtoti Padome apgalvo, ka šis ceturtais apelācijas sūdzības pamats ir nepieņemams un katrā ziņā nepamatots. Komisija pakārtoti uzskata, ka šis pamats nav efektīvs un katrā ziņā tas ir nepamatots.
Tiesas vērtējums
Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 205.–216. punktā, ļaujot Padomei noteikt antidempinga maksājumu apmērā, kas kompensē zaudējumus, ko radījuši citi faktori, nevis imports par dempinga cenām, tādējādi pārkāpjot Pamatregulas 3. panta 7. punktu, lasot to kopā ar tās 9. panta 4. punktu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Tās arī uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 202. un 205. punktā Vispārējā tiesa nepamatoti ir pārnesusi pierādīšanas pienākumu.
Padome un Komisija lūdz aizstāt pamatojumu, norādot, ka Vispārējās tiesas vērtējums pārsūdzētā sprieduma 185. un 191.–193. punktā ietver kļūdainu Pamatregulas 9. panta 4. punkta interpretāciju, jo no tās iespējams saprast, ka antidempinga maksājuma apmērs ir jāsamazina citu tādu faktoru, kas nav imports par dempinga cenām, dēļ, kuri var ietekmēt zaudējumu apmēru.
Vispirms ir jānorāda, ka šis lūgums aizstāt pamatojumu ir pieņemams, jo tas ir izvirzīts kā aizstāvība pret apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītu pamatu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Ziegler/Komisija,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
,
42.
punkts) un šis lūgums attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 185. un 191.–193. punktu, kuros, kā izriet arī no minētā sprieduma 196. punkta, ir ietverti pamatprincipi, uz kuriem balstoties Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus saistībā ar atcelšanas sesto pamatu un kura vērtējums tiek apšaubīts šī ceturtā pamata ietvaros.
Tādēļ minētā ceturtā pamata analīzes ietvaros vispirms ir jāpārbauda minētā lūguma aizstāt pamatojumu pamatotība.
Pārsūdzētā sprieduma 191. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka, lai gan Pamatregulas 9. panta 4. punktā Savienības iestādēm, lai nodrošinātu, ka antidempinga maksājums nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, nav noteikts pienākums ievērot konkrētu metodoloģiju, šīm iestādēm, lai novērstu importa par dempinga cenām kaitējumu radošās sekas, tomēr ir jāņem vērā secinājumi, ko tās ir izdarījušas šīs regulas 3. panta 6. un 7. punktā paredzētās analīzes ietvaros.
Pārsūdzētā sprieduma 192. punktā Vispārējā tiesa ir piebildusi, ka pretējā gadījumā pastāvētu risks, ka attiecīgie tirdzniecības aizsardzības pasākumi, ņemot vērā to mērķi, proti, novērst dempinga zaudējumus radošo ietekmi, pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, un tādējādi ar tiem varētu tikt piešķirta aizsardzība arī pret citu faktoru, kas nav imports par dempinga cenām, negatīvajām sekām.
Tomēr šajā argumentācijā nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatregulas 3. panta 7. punktu citi zināmie faktori, kuri nav imports par dempinga cenām, kas vienlaikus rada zaudējumus Savienības ražošanas nozarei, ir jāpārbauda tā, lai nodrošinātu, ka šādu pārējo faktoru radītie zaudējumi netiek saistīti ar sekām, kādas rada imports par dempinga cenām 3. panta 6. punkta izpratnē. Šajā pēdējā minētajā punktā ir precizēts, ka, pamatojoties uz visiem būtiskajiem pierādījumiem, ir jāpierāda, ka imports par dempinga cenām rada ievērojamus zaudējumus Savienības ražošanas nozarei.
Šo zaudējumu noteikšanas ietvaros Savienības iestādēm ir jāizvērtē jautājums par to, vai zaudējumi, uz kuriem tās plāno balstīt savu secinājumu, patiešām izriet no importa par dempinga cenām, un jāignorē jebkādi zaudējumi, kuri izriet no citiem faktoriem, it īpaši no pašu Savienības ražotāju rīcības (spriedums, 2015. gada 16. aprīlis, TMK Europe,
C‑143/14
,
EU:C:2015:236
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā Padomei un Komisijai ir jāpārbauda, vai šo citu faktoru ietekme nevarēja izjaukt cēloņsakarību starp attiecīgo importu, no vienas puses, un Savienības ražošanas nozarei nodarītajiem zaudējumiem, no otras puses. Tām, kā Vispārējā tiesa pamatoti atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 185. punktā, ir arī jāpārbauda, vai zaudējumi, ko radījuši šie citi faktori, ietekmē zaudējumu noteikšanu Pamatregulas 3. panta 7. punkta izpratnē un vai līdz ar to noteiktā kompensācija nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai atlīdzinātu importa par dempinga cenām radītos zaudējumus (spriedums, 2015. gada 16. aprīlis, TMK Europe,
C‑143/14
,
EU:C:2015:236
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šī pēdējā minētā prasība ir balstīta uz Pamatregulas 3. panta 6. un 7. punktā ietverto noteikumu mērķi, atbilstoši kuram Savienības ražošanas nozarei nav jāpiešķir aizsardzība, kura pārsniegtu to, kas nepieciešams, lai novērstu zaudējumus, kurus rada preču imports par dempinga cenām (šajā nozīmē subsīdiju jomā skat. spriedumu, 2009. gada 3. septembris, Moser Baer India/Padome,
C‑535/06 P
,
EU:C:2009:498
,
90.
punkts, kā arī antidempinga pasākumu jomā skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris,
Transnational Company
“
Kazchrome
” un ENRC Marketing/Padome,
C‑10/12 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:865
,
39.
punkts).
Šajā kontekstā ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa pamatoti ir arī norādījusi, ka Pamatregulas 9. panta 4. punkts ir vērsts uz šī mērķa sasniegšanu. Proti, saskaņā ar šo normu, ja fakti galīgi pierāda dempinga un tā radīto zaudējumu esamību un Savienības interesēs ir iejaukties, tad Padome nosaka galīgo antidempinga maksājumu, kura apmērs nedrīkst pārsniegt konstatēto dempinga starpību, proti, tam būtu jābūt mazākam par šo starpību, ja ar to pietiek, lai novērstu zaudējumus Savienības ražošanas nozarei.
Lai saskaņā ar Pamatregulas 9. panta 4. punktu piemērotais antidempinga maksājums nepārsniegtu to, kas nepieciešams, lai novērstu sekas, kādas rada preces imports par dempinga cenām, ir nepieciešams, lai šajā maksājumā nebūtu ņemtas vērā sekas, kuras radījuši citi faktori, izņemot importu par dempinga cenām. Citiem vārdiem, kā būtībā izriet no pārsūdzētā sprieduma 191. un 192. punkta, Padomei un Komisijai, nosakot šī maksājuma apmēru, ir jāņem vērā secinājumi, kurus šīs iestādes ir izdarījušas pēc pārbaudes par zaudējumu esamību šīs regulas 3. panta 6. un 7. punkta izpratnē.
Šo konstatējumu turklāt apstiprina Pamatregulas 9. panta 4. punkta teksts, kura pirmajā teikumā ir minēts “dempings un tā radītie zaudējumi”. Kā pārsūdzētā sprieduma 189. punktā pamatoti norādījusi Vispārējā tiesa, šī paša punkta pēdējā teikumā lietotais jēdziens “zaudējumi” ir jāsaprot tāpat, proti, ka tas attiecas uz dempinga radītiem zaudējumiem, proti, kā zaudējumi, kurus radījis tikai imports par dempinga cenām.
Šo konstatējumu apstiprina arī Pamatregulas 9. panta 5. punkts, no kura izriet, ka preču importam no visiem avotiem, par kuru konstatēts, ka tas ir imports par dempinga cenām un rada zaudējumus, dempinga maksājumi ir jānosaka katram gadījumam atbilstošā apmērā un nepieļaujot diskrimināciju.
Tādējādi Padomes un Komisijas lūgums aizstāt pamatojumu ir jānoraida.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzīto pamatu, pirmkārt, ir jāatgādina, kā izriet no šī sprieduma 164.–172. punkta, ka Vispārējā tiesa Pamatregulas 9. panta 4. punktu nav interpretējusi tādējādi, ka ar to Padomei būtu ļauts noteikt antidempinga maksājumu apmērā, kas kompensē zaudējumus, ko radījuši citi faktori, nevis tikai imports par dempinga cenām.
Turklāt jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 206. punktā ir apstiprinājusi, ka katrā ziņā no pagaidu regulas un apstrīdētās regulas attiecīgo daļu pārbaudes neizriet, ka zaudējumu noteikšanā būtu tikuši izmantoti citi faktori kā vien imports par dempinga cenām. Vispārējā tiesa ir piebildusi, ka vēl jo vairāk tas tā ir tādēļ, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav norādījušas nevienu acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar minēto faktoru analīzi.
Savienības tirdzniecības politikas jomā un, it īpaši, tirdzniecības aizsardzības pasākumu jomā Savienības iestādēm ir plaša novērtējuma brīvība pārbaudāmo ekonomisko, politisko un tiesisko situāciju sarežģītības dēļ (spriedums, 2009. gada 3. septembris, Moser Baer India/Padome,
C‑535/06 P
,
EU:C:2009:498
,
85.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas pamatoti un konkrēti nav apstrīdējušas pārsūdzētā sprieduma 206. punktā ietverto Vispārējās tiesas apgalvojumu par to, ka tās nav norādījušas nevienu iestāžu acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar citu faktoru ņemšanu vērā zaudējumu noteikšanā, izņemot importu par dempinga cenām.
Šādos apstākļos nav atbalstāms apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojums, ka Vispārējā tiesa Padomei un Komisijai ir ļāvusi noteikt antidempinga maksājumu apmēru, ar ko tiek kompensēti kā zaudējumi, ko radījis imports par dempinga cenām, tā arī zaudējumi, ko radījuši citi faktori.
Otrkārt, attiecībā uz apgalvojumu par pierādīšanas pienākuma pāreju svarīgi ir atgādināt, ka Padomei un Komisijai, protams, ir pienākums pārbaudīt, vai zaudējumi, uz kuru pamata tās ir iecerējušas veikt antidempinga pasākumus, patiešām izriet no importa par dempinga cenām, un neņemt vērā zaudējumus, ko radījuši citi faktori. Taču, kā pārsūdzētā sprieduma 188. punktā pamatoti atgādinājusi Vispārējā tiesa, lietas dalībniekam, kas apgalvo antidempinga regulas prettiesiskumu, ir jāsniedz pierādījumi, kas apliecina, ka nozīme varētu būt citiem, ar importu nesaistītiem faktoriem, un kas varētu likt apšaubīt cēloņsakarības starp Savienības ražošanas nozarei radītajiem zaudējumiem un importu par dempinga cenām pastāvēšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. aprīlis, TMK Europe,
C‑143/14
,
EU:C:2015:236
,
41.
un
42.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 205. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav iesniegušas Vispārējai tiesai nevienu argumentu, nedz arī jebkādus pierādījumus tam, ka faktori, uz kuriem tās atsaukušās, varētu būt bijuši tik nozīmīgi, ka Savienības ražošanas nozarei radītie zaudējumi, kā arī cēloņsakarība starp šiem zaudējumiem un importu par dempinga cenām vairs nebija uzticami elementi saistībā ar Padomes un Komisijas pienākumu neņemt vērā zaudējumus, ko radījuši citi faktori. Šis apgalvojums turklāt nav ticis apstrīdēts Tiesā.
Vispārējā tiesa turklāt pārsūdzētā sprieduma 202. punktā ir atzinusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav nedz apstrīdējušas, nedz pierādījušas, ka būtu kļūdains Padomes apgalvojums, ka citu faktoru zaudējumu radošo ietekmi nebija iespējams aprēķināt. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apelācijas sūdzībā šo Vispārējās tiesas apgalvojumu par Padomes argumentu apšaubīšanu pirmajā instancē nav apstrīdējušas.
Tādēļ, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotajam, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar pierādījumu iegūšanas kritēriju piemērošanu.
No tā izriet, ka ceturtais pamats ir jānoraida.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, apelācijas sūdzība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā saskaņā ar minētā reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā
Canadian Solar Emea
,
Canadian Solar Manufacturing
(
Changshu
),
Canadian Solar Manufacturing
(
Luoyang
),
Csi Cells Co
., kā arī
Csi Solar Power
galvenā apelācijas sūdzība ir noraidīta, un Padome, kā arī Komisija ir lūgušas tām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, šīm sabiedrībām ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar minēto apelācijas sūdzību.
Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, kas piemērojams arī apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, Komisija, kas iestājusies tiesvedībā saistībā ar galveno apelācijas sūdzību, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Tā kā Komisijas pretapelācijas sūdzība ir noraidīta un
Canadian Solar Emea
,
Canadian Solar Manufacturing
(
Changshu
),
Canadian Solar Manufacturing
(
Luoyang
),
Csi Cells Co
., kā arī
Csi Solar Power
ir lūgušas piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ir jāpiespriež tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar pretapelācijas sūdzību.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 140. panta 1. punktam, kurš saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, Padome, kas ir iestājusies tiesvedībā saistībā ar pretapelācijas sūdzību, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
Canadian Solar Emea GmbH
,
Canadian Solar Manufacturing
(
Changshu
)
Inc
.,
Canadian Solar Manufacturing
(Luoyang) Inc
.,
Csi Cells Co. Ltd
un
Csi Solar Power Group Co. Ltd
atlīdzina tiesāšanās izdevumus saistībā ar galveno apelācijas sūdzību
.

3)
Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar galveno apelācijas sūdzību sedz pati.

4)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus saistībā ar pretapelācijas sūdzību.

5)
Eiropas Savienības Padome savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar pretapelācijas sūdzību sedz pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.