CELEX: 62019CJ0699
Apelācija
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Optiskie diskdziņi
Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 101. panta un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 53. panta pārkāpums
Vienots un turpināts pārkāpums
Jēdziens
Koluzīvi nolīgumi attiecībā uz klēpjdatoru un galddatoru optisko diskdziņu iepirkumu procedūrām, ko organizējuši divi datoru ražotāji

Apelācijas sūdzībā
Quanta Storage Inc
. (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2019. gada 12. jūlija spriedumu
Quanta Storage
/Komisija (T‑772/15, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2019:519
), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību galvenokārt daļēji atcelt Komisijas Lēmumu C(2015) 7135
final
(2015. gada 21. oktobris) par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta AT.39639 – Optiskie diskdziņi) (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), ciktāl tas attiecas uz to, un pakārtoti – samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru.
Atbilstošās tiesību normas
Saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101.] un [102.] pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 23. panta 2. un 3. punktu:
“2.   [Eiropas] Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās tīši vai nolaidības dēļ:
a)
pārkāpj [LESD 101.] vai [102.] pantu vai
b)
pārkāpj lēmumu, kas nosaka pagaidu pasākumus saskaņā ar 8. pantu; vai
c)
tās nepilda saistības, kas uzliktas ar lēmumu saskaņā ar 9. pantu.
[..]
Ja apvienības pārkāpums ir saistīts ar tās dalībnieku darbībām, soda nauda nepārsniedz 10 % no kopējā katra tā dalībnieka apgrozījuma summas, kas darbojas tirgū, kuru skāris apvienības pārkāpums.
3.   Nosakot soda naudas apmēru, ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu.”
Šīs regulas 27. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Pirms lēmumu pieņemšanas, kas paredzēta 7., 8., 23. pantā un 24. panta 2. punktā, Komisija uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, uz kurām attiecas Komisijas vadītie tiesas procesi, sniedz iespēju izteikties par jautājumiem, par kuriem Komisija izteikusi iebildumus. Komisija savu lēmumu balsta vienīgi uz iebildumiem, kurus attiecīgajām pusēm bija iespēja komentēt. Sūdzību iesniedzējus cieši iesaista tiesas procesos.
2.   [Procesos] pilnībā respektē attiecīgo pušu aizstāvības tiesības. Tās ir tiesīgas piekļūt Komisijas lietas materiāliem, uz ko attiecas uzņēmumu likumīgās intereses savu komercnoslēpumu aizsargāšanā. Tiesības piekļūt lietas materiāliem neattiecas uz Komisijas vai dalībvalstu konkurences iestāžu slepenu informāciju un iekšējiem dokumentiem. Piekļuves tiesības jo īpaši neattiecas uz saraksti starp Komisiju un dalībvalstu konkurences iestādēm vai uz savstarpējo saraksti starp dalībvalstu konkurences iestādēm, tajā skaitā dokumentiem, kas sagatavoti atbilstoši 11. un 14. pantam. Šajā punktā nekas neliedz Komisijai atklāt un izmantot informāciju, kas vajadzīga, lai pierādītu pārkāpumu.”
Minētās regulas 31. pants ir formulēts šādi:
“Eiropas [Savienības] Tiesai ir neierobežota jurisdikcija pārskatīt lēmumus, ar kuriem Komisija noteikusi soda naudu vai periodiska soda naudu [kavējuma naudu]. Tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto soda naudu vai periodiska soda naudu [kavējuma naudu].”
Par naudas sodu apmēra aprēķināšanu Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (
OV 2006, C 210, 2. lpp.
), 6. un 13. punktā ir noteikts:
“6.   [..] Pārkāpumā iesaistīto preču vai pakalpojumu pārdošanas apjomu saistībā ar pārkāpuma izdarīšanas ilgumu uzskata par piemērotu kompensācijas vērtību, kur parādās gan pārkāpuma ekonomiskais nozīmīgums, gan katra pārkāpumā iesaistītā uzņēmuma vainas īpatsvars. Šie rādītāji sniedz labu priekšstatu par naudas soda mērogu, un tos nevajadzētu uzskatīt tikai par automatizētas un aritmētiskas aprēķinu metodes pamatu.
[..]
13.   Lai noteiktu naudas soda pamatsummu, Komisija izmanto pārkāpumā tieši vai netieši iesaistīto uzņēmuma preču vai pakalpojumu pārdošanas apjomu atbilstošajā [Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ)] teritorijā. [..]”
Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgais lēmums
Tiesvedības priekšvēsture ir atspoguļota pārsūdzētā sprieduma 1.–32. punktā, un šīs tiesvedības vajadzībām to var rezumēt šādi.
Quanta Storage
darbojas datu nesēju jomā un veic optisko diskdziņu pētniecības un attīstības darbības, to projektēšanu, ražošanu un piegādi. Tā tika dibināta 1999. gada februārī. Tā ir akciju sabiedrība, kas iekļauta Taibejas biržas Taivānā sarakstā (Ķīnas Tautas Republika).
Konkrētais pārkāpums attiecas uz optiskajiem diskdziņiem, kas tostarp tiek izmantoti personālajos datoros (galddatoros un klēpjdatoros), ko ražo
Dell Inc
. un
Hewlett Packard
(turpmāk tekstā – “
HP
”).
Dell
un
HP
ir divi galvenie personālo datoru oriģinālā aprīkojuma ražotāji pasaules tirgū. Šīs divas sabiedrības izmanto klasiskās iepirkuma procedūras, kuras tiek rīkotas pasaules mērogā un kuras ir saistītas tostarp ar ik ceturkšņa sarunām par cenu pasaules mērogā un par kopējo iegādes apjomu no neliela skaita iepriekš atlasītu optisko diskdziņu piegādātāju.
Iepirkuma procedūras ietver lūgumus iesniegt piedāvājumus, lūgumus iesniegt elektroniskus piedāvājumus, sarunas tiešsaistē, elektroniskās izsoles un divpusējas sarunas (bezsaistē). Iepirkuma procedūras beigās klienti piešķir apjomu optisko diskdziņu piegādātājiem – dalībniekiem atbilstoši to piedāvātajām cenām.
2009. gada 14. janvārī Komisija no
Koninklijke Philips NV
(turpmāk tekstā – “
Philips
”) saņēma pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu karteļu gadījumos (
OV 2006, C 298, 17. lpp.
). 2009. gada 29. janvārī un 2. martā šis pieteikums tika papildināts, lai papildus minētajai sabiedrībai tajā iekļautu
Lite‑On IT Corporation
un to kopīgo uzņēmumu
Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation
(turpmāk tekstā – “
PLDS
”).
2009. gada 30. jūnijā Komisija piešķīra
Philips
,
Lite‑On IT
un
PLDS
nosacītu atbrīvojumu.
2012. gada 18. jūlijā Komisija trīspadsmit optisko diskdziņu piegādātājiem, tostarp apelācijas sūdzības iesniedzējai, nosūtīja paziņojumu par iebildumiem (turpmāk tekstā – “paziņojums par iebildumiem”), kurā tā norādīja, ka tie ir pārkāpuši LESD 101. pantu un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (
OV 1994, L 1, 3. lpp.
; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. pantu, no 2004. gada 5. februāra līdz 2009. gada 29. jūnijam piedaloties aizliegtās vienošanās īstenošanā attiecībā uz optiskajiem diskdziņiem, un tas ietvēris to rīcības saskaņošanu attiecībā uz iepirkumu procedūrām, ko organizē divi datoru ražotāji, proti,
Dell
un
HP
.
2012. gada 26. oktobrī, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza rakstveida apsvērumus. 2012. gada 29. un 30. novembrī notika mutiska uzklausīšana, kurā piedalījās visi paziņojuma par iebildumiem adresāti.
2015. gada 21. oktobrī Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu.
Strīdīgajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki bija saskaņojuši savu rīcību konkurences ziņā vismaz no 2004. gada 23. jūnija līdz 2008. gada 25. novembrim. Tā paskaidroja, ka šī saskaņošana tikusi īstenota, izmantojot divpusēju paralēlu saziņas tīklu. Komisija norādīja, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki ir centušies pielāgot savu tirgus apjomu un garantēt, ka cenas saglabājas augstākas nekā tās, kādas tās būtu bijušas, ja šāda divpusēja saziņa nebūtu notikusi.
Komisija strīdīgajā lēmumā precizēja, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku īstenotā saskaņošana attiecas uz
Dell
un
HP
klientu kontiem. Komisija uzskata, ka papildus divpusējām sarunām ar saviem optisko diskdziņu piegādātājiem
Dell
un
HP
piemērojušas standartizētas iepirkumu procedūras, kas notikušas vismaz reizi katrā ceturksnī. Tā norādīja, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki izmantojuši savu divpusējo saziņas tīklu, lai manipulētu ar konkrētajām iepirkumu procedūrām, radot šķēršļus klientu centieniem veicināt cenu konkurenci.
Komisija uzskatīja, ka regulāra informācijas apmaiņa it īpaši ir ļāvusi aizliegtās vienošanās dalībniekiem iegūt precīzu informāciju par savu konkurentu nodomiem pat pirms iesaistīšanās iepirkuma procedūrā un tādējādi paredzēt to konkurences stratēģiju.
Komisija piebilda, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki regulāri apmainījušies ar informāciju par cenām attiecībā uz konkrētu klientu kontiem, kā arī ar informāciju, kas nav saistīta ar cenām, kā, piemēram, ražošanas jauda un piegādes kapacitāte, krājumu stāvoklis, situācija attiecībā uz kvalifikāciju, jaunu izstrādājumu ieviešanas brīdis vai uzlabojumi. Tā norādīja, ka turklāt optisko diskdziņu piegādātāji uzraudzījuši pabeigto iepirkuma procedūru galarezultātus, proti, klasifikāciju, cenu un iegūto apjomu.
Komisija arī norādīja, ka, labi zinot, ka tiem sava saziņa attiecībās ar klientiem ir jāpatur noslēpumā, optisko diskdziņu piegādātāji, lai cits ar citu sazinātos, izmantojuši līdzekļus, kurus viņi uzskatīja par pietiekami piemērotiem, lai sasniegtu vēlamo rezultātu. Tā turklāt precizēja, ka mēģinājums sasaukt sanāksmi, lai organizētu regulāras daudzpusējas sanāksmes starp piegādātājiem, 2003. gadā nav izdevies pēc tam, kad tas tika atklāts kādam klientam. Komisija uzskata, ka šo sanāksmju vietā esot pastāvējusi divpusēja saziņa galvenokārt tālruņa zvanu veidā un dažkārt – izmantojot elektronisko saraksti, tostarp uz privātām elektroniskā pasta adresēm un izmantojot tūlītējās ziņapmaiņas pakalpojumus, vai sanāksmēs galvenokārt pasaules mēroga kontu operatoru līmenī.
Komisija konstatēja, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki regulāri ir sazinājušies un ka šī saziņa, galvenokārt pa tālruni, kļuvusi biežāka iepirkuma procedūru laikā, kad starp noteiktiem aizliegtās vienošanās dalībnieku pāriem bija iespējams uzskaitīt vairākus zvanus dienā. Tā precizēja, ka parasti saziņa starp noteiktiem aizliegtās vienošanās dalībnieku pāriem bijusi ievērojami biežāka nekā starp atsevišķiem citiem.
Aprēķinot apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda apmēru, Komisija pamatojās uz Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
Vispirms, nosakot naudas soda pamatsummu, Komisija uzskatīja, ka, ievērojot nozīmīgās atšķirības optisko diskdziņu piegādātāju dalības aizliegtajā vienošanās ilgumā un lai labāk atspoguļotu tās reālo ietekmi, ir lietderīgi izmantot vidējo gada lielumu, kas tiek aprēķināts, pamatojoties uz tā pārdotā apjoma faktisko vērtību, kuru konkrētie uzņēmumi ir realizējuši attiecīgās dalības pārkāpumā pilnos kalendārajos mēnešos.
Tādējādi Komisija paskaidroja, ka pārdošanas apjoma vērtība aprēķināta, pamatojoties uz to optisko diskdziņu pārdošanas apjomu, kuri bija paredzēti personālajiem datoriem, par ko rēķini tika izrakstīti
HP
un
Dell
vienībām, kuras atrodas EEZ.
Komisija precizēja, ka attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju vērā ņemtais gada pārdošanas apjoms ir ietvēris arī
Sony Optiarc Inc
. pārdotos optiskos diskdziņus, kas bija paredzēti
HP
un
Dell
klēpjdatoriem un galddatoriem.
Komisija arī uzskatīja, ka, tā kā pretkonkurences rīcība saistībā ar
HP
sākusies vēlāk un lai ņemtu vērā aizliegtās vienošanās attīstību, tā
HP
un
Dell
esot atsevišķi aprēķinājusi attiecīgo pārdotā apjoma vērtību un esot piemērojusi divus uz ilgumu balstītus reizināšanas koeficientus.
Turpinājumā Komisija nolēma – tā kā nolīgumi par cenu saskaņošanu sava rakstura dēļ bija vieni no LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta smagākajiem pārkāpumiem un tā kā aizliegtā vienošanās attiecās vismaz uz EEZ, smaguma dēļ piemērotā procentuālā daļa šajā gadījumā esot bijusi 16 % visiem strīdīgā lēmuma adresātiem.
Visbeidzot Komisija norādīja, ka, ievērojot lietas apstākļus, tā preventīvā nolūkā ir nolēmusi pieskaitīt vēl 16 %.
Strīdīgā lēmuma rezolutīvā daļa, ciktāl tā attiecas uz prasītāju, ir izteikta šādi:
“1. pants
Turpmāk minētie uzņēmumi ir pārkāpuši LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu, jo norādītajos laikposmos tie ir piedalījušies vienotā un turpinātā pārkāpumā, ko veidoja dažādi atsevišķi pārkāpumi [optisko diskdziņu] nozarē visā EEZ, kuri sastāvēja no nolīgumiem par cenu saskaņošanu:
[..]
h)
[apelācijas sūdzības iesniedzēja] no 2008. gada 14. februāra līdz 2008. gada 28. oktobrim par saskaņošanu attiecībā uz
Dell
un
HP
.
2. pants
Par 1. pantā minēto pārkāpumu tiek noteikti šādi naudas sodi:
[..]
h)
[apelācijas sūdzības iesniedzējai]: 7146000 EUR.”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 29. decembrī, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību galvenokārt atcelt strīdīgo lēmumu, ciktāl tas attiecas uz to, un pakārtoti – samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru.
Prasības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja piecus pamatus. Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka esot noticis tiesību uz aizstāvību, pienākuma norādīt pamatojumu un tiesību uz labu pārvaldību pārkāpums, ar otro – ka esot pieļauta acīmredzama tiesību kļūda un noticis pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums, jo strīdīgā lēmuma rezolutīvā daļa un Komisijas argumentācija saistībā ar pārkāpuma ilgumu attiecībā uz
HP
esot atšķirīga, ar trešo – ka pastāvot pierādījumu trūkums un nepietiekams pamatojums attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas dalību vienotā un turpinātā pārkāpumā, ar ceturto – Komisijas kompetences neesamība LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanai un ar piekto – ka esot pieļautas kļūdas faktos un tiesību kļūdas, aprēķinot naudas soda apmēru, un ka neesot izpildīts pienākums norādīt pamatojumu.
Vispārējā tiesa ar pārsūdzēto spriedumu noraidīja šos pamatus un attiecīgi noraidīja arī prasību kopumā.
Lietas dalībnieku prasījumi
Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
atcelt strīdīgo lēmumu, ciktāl tas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju;
–
pakārtoti – samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru;
–
pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai; un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza piecus pamatus, kuri būtībā attiecas uz Vispārējās tiesas vērtējumu, pirmkārt, par Komisijas konstatējumu, saskaņā ar kuru vienoto un turpināto pārkāpumu, kas tiek pārmests apelācijas sūdzības iesniedzējai, veidoja vairāki atsevišķi pārkāpumi, otrkārt, par atsevišķiem pierādījumiem, kas esot sagrozīti, treškārt, par tās dalības šajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā ilgumu, ceturtkārt, par apgalvoto informētību par minēto pārkāpumu un, piektkārt, par tai uzliktā naudas soda apmēru.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 58.–72. punktā nav piemērojusi atbilstošo juridisko kritēriju un sagrozījusi pierādījumus, noraidot apelācijas sūdzības iesniedzējas atcelšanas pamatu par tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kuras Komisija neesot ņēmusi vērā, jo Vispārējā tiesa strīdīgajā lēmumā papildus vienotam un turpinātam pārkāpumam konstatēja vairākus atsevišķus pārkāpumus, kurus tā nebija kvalificējusi kā tādus paziņojumā par iebildumiem.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja atgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošanas principam, kas piemērojams visās procedūrās, kuru rezultātā var uzlikt sankcijas, it īpaši naudas sodus vai kavējuma naudu, ir fundamentāls raksturs. Konkurences jomā šis princips tostarp prasa, lai paziņojumā par iebildumiem, ko Komisija adresē uzņēmumam, kuram tā plāno piemērot sodu, būtu noteikts skaits būtisko faktu, piemēram, fakti, par kuriem pausti pārmetumi, to juridiskā kvalifikācija un pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, lai šis uzņēmums varētu lietderīgi paust savus argumentus pret to uzsāktajā administratīvajā procesā.
Vispārējās tiesas minētā judikatūra pārsūdzētā sprieduma 62. un 63. punktā nevarot būt savienojama nedz ar Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. pantu, nedz ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 1. un 2. punktu, kā arī 48. panta 1. un 2. punktu. Tādējādi Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriežot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību ir tikušas ievērotas, lai gan paziņojumā par iebildumiem Komisija nebija kvalificējusi kā atsevišķus pārkāpumus tos elementus, kurus tā kā tādus kvalificēja strīdīgā lēmuma rezolutīvajā daļā. Dažādās šajā paziņojumā par iebildumiem apgalvotās pretkonkurences saziņas kombinācijas varētu būt pamats lielam skaitam pārkāpumu.
Tā tas būtu arī gadījumā, ja Komisija strīdīgo lēmumu būtu pamatojusi tikai ar pieciem saziņas gadījumiem. Piemēram, par saziņas gadījumu Nr. 5 apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tas pats par sevi nevarot būt LESD 101. panta pārkāpums. Taču to varētu kvalificēt kā tādu kombinācijā ar citiem saziņas gadījumiem. Tas pats attiecoties uz visām pretkonkurences saziņas gadījumu kombinācijām, ietverot minēto saziņas gadījumu.
Tādējādi, lai gan paziņojumā par iebildumiem tika izklāstīti fakti un pierādījumi, tajā neesot veikta šo pierādījumu kvalifikācija. Šādas kvalifikācijas neesamības paziņojumā par iebildumiem rezultātā esot pārkāptas apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību, bet to Vispārējā tiesa neesot atzinusi.
Tāpat Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, attiecinot tās pārbaudi tikai uz strīdīgajā lēmumā minētajiem saziņas gadījumiem. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka pat tad, ja paziņojumā par iebildumiem būtu norādīts, ka katra saziņas gadījumu kombinācija veido pārkāpumu, Vispārējai tiesai nebūtu bijis iespējams izskatīt katru no šīm kombinācijām, nezinot Komisijas izmantoto precīzo kvalifikāciju. Turklāt Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka paziņojumā par iebildumiem apelācijas sūdzības iesniedzējai bija norādīts, ka Komisija visas divpusējās saziņas gadījumu kombinācijas ir uzskatījusi par atsevišķiem pārkāpumiem.
Par faktu sagrozīšanu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka paziņojuma par iebildumiem 301., 308., 353. un 354. apsvērumā ir atsauce uz nolīgumu un saskaņotu darbību virkni un ka līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja bija informēta par Komisijas nodomu konstatēt atsevišķus pārkāpumus. Tomēr Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā paziņojuma par iebildumiem 353. apsvēruma pirmo teikumu, kurā esot skaidri precizēts, ka Komisija ir uzskatījusi, ka noticis tikai viens vienots un turpināts pārkāpums.
Komisija vispirms uzskata, ka šis pamats ir neefektīvs. Tā uzsver, ka Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi tās konstatējumu, ka laikposmā no 2008. gada 14. februāra līdz 2008. gada 28. oktobrim apelācijas sūdzības iesniedzēja bija piedalījusies vienotā un turpinātā pārkāpumā. Tāpēc apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti par Komisijas netiešo konstatējumu, saskaņā ar kuru šo vienoto un turpināto pārkāpumu veido vairāki atsevišķi pārkāpumi, neesot efektīvi, jo tie nevar ietekmēt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvo daļu.
Katrā ziņā Komisija apgalvo, ka šie argumenti nav pamatoti.
Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja esot sagrozījusi pārsūdzēto spriedumu, apgalvojot, ka Vispārējā tiesa tajā esot uzskatījusi, ka no judikatūras izriet, ka lietas dalībnieka procesuālās tiesības nav piemērojamas, ja tas ir izteicis apsvērumus par to, kas tam ticis iesniegts. Gluži pretēji, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 60.–63. punktā esot pareizi izklāstījusi principus, kuri piemērojami attiecībā uz tiesībām tikt uzklausītam.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments par acīmredzamu paziņojuma par iebildumiem sagrozīšanu pārsūdzētā sprieduma 65. punktā esot jānoraida. Administratīvā procesa laikā tā esot uzklausīta par apgalvojumu, ka tās rīcība veidojusi ne tikai vienotu un turpinātu pārkāpumu, bet arī virkni atsevišķu pārkāpumu. Pirmām kārtām, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 66. un 67. punktā esot pamatoti uzskatījusi, ka pretkonkurences saziņas gadījumi vienlaikus var veidot gan atsevišķus pārkāpumus, gan, aplūkojot tos kopā, tos var kvalificēt kā vienotu un turpinātu pārkāpumu. Šis secinājums esot saskaņā ar Tiesas judikatūru. Otrām kārtām, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, paziņojumā par iebildumiem esot vairākkārt minēta pārkāpumu virkne.
Treškārt, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumiem Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 68.–70. punktā esot atbildējusi uz tās argumentu, ka paziņojumā par iebildumiem apgalvotās dažādās saziņas gadījumu kombinācijas esot radījušas lielu skaitu iespējamo pārkāpumu. Pirmām kārtām, tā esot konstatējusi, ka saziņas gadījumu skaits, kuros bija iesaistīta apelācijas sūdzības iesniedzēja, bija ierobežots. Šo faktiska rakstura konstatējumu nevar apstrīdēt apelācijas stadijā. Otrām kārtām, Vispārējā tiesa esot arī konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja katrā ziņā varēja aizstāvēties attiecībā uz visiem apgalvotajiem divpusējās saziņas gadījumiem un ka tā šo iespēju esot izmantojusi, tāpēc apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar apgalvot, ka tās tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas.
Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja esot sagrozījusi strīdīgo lēmumu, apgalvojot, ka saziņas gadījuma Nr. 5 pretkonkurences raksturs esot bijis atkarīgs tikai no saziņas gadījuma Nr. 1. Papildus tam, ka šādā interpretācijā neesot ņemta vērā šī lēmuma 257.–259. apsvēruma būtība, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 68.–70. punktā esot pamatoti secinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija iespēja apstrīdēt gan saziņas gadījuma Nr. 1, gan saziņas gadījuma Nr. 5 pretkonkurences raksturu.
Piektkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja esot kļūdaini interpretējusi pārsūdzētā sprieduma 70. un 71. punktu. Vispārējā tiesa tajā neesot apgalvojusi, ka tiesības uz aizstāvību būtu piemērojamas tikai tad, ja uzņēmums būtu bijis iesaistīts tikai ierobežotā skaitā divpusējas saziņas gadījumu. Tā minētā sprieduma 71. punktā tikai pakārtoti esot vienīgi norādījusi, ka Komisija nevar tikt atzīta par atbildīgu par, iespējams, lielo divpusējās saziņas gadījumu skaitu, kuru īstenotāja bija apelācijas sūdzības iesniedzēja.
Tiesas vērtējums
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 58.–72. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu un sagrozījusi pierādījumus, nospriežot, ka Komisija nav pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību, jo tā strīdīgajā lēmumā papildus vienotam un turpinātam pārkāpumam ir konstatējusi vairākus atsevišķus pārkāpumus, kurus tā nebija kvalificējusi kā tādus paziņojumā par iebildumiem.
Šajā ziņā jānorāda, ka strīdīgā lēmuma 1. panta h) punktā Komisija būtībā ir konstatējusi, pirmkārt, ka pastāv vienots un turpināts pārkāpums un, otrkārt, ka pastāv “vairāki atsevišķi pārkāpumi”, kas veido minēto pārkāpumu.
Šajā kontekstā ir arī jānorāda, ka pirmā pamata mērķis ir apstrīdēt vienīgi Vispārējās tiesas veikto šī otrā konstatējuma vērtējumu par vairāku atsevišķu pārkāpumu esamību. Turpretim šis pamats neattiecas uz tās vērtējumu par šajā tiesību normā ietverto secinājumu, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja ir piedalījusies vienotā un turpinātā pārkāpumā.
No tā izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, tā kā šajā gadījumā tā strīdīgo lēmumu ir balstījusi uz diviem atsevišķiem pārkāpuma konstatējumiem, minēto pamatu nevar uzreiz noraidīt kā neefektīvu.
Lai izvērtētu šo pašu pamatu, vispirms jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums var izrietēt ne tikai no atsevišķas darbības, bet arī no virknes darbību vai turpinātas rīcības, pat ja viens vai vairāki šīs darbību virknes vai turpinātās rīcības elementi paši, aplūkojot atsevišķi, arī var būt minētās normas pārkāpums. Ja dažādas rīcības ietilpst “kopējā plānā” to identiskā mērķa dēļ, kas izkropļo konkurenci iekšējā tirgū, Komisijai ir tiesības uzlikt atbildību par šīm rīcībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Uzņēmums, kas ir piedalījies šādā vienotā un turpinātā pārkāpumā pats ar savu rīcību, kura ietilpst “nolīguma” vai “saskaņotu darbību”, kam ir pretkonkurences mērķis, jēdzienos LESD 101. panta 1. punkta izpratnē un kura ir vērsta uz pārkāpuma īstenošanu kopumā, var būt atbildīgs arī par citu uzņēmumu rīcību šī paša pārkāpuma ietvaros visā laikposmā, kurā tas ir piedalījies minētajā pārkāpumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
42.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 59. punktā, uzņēmuma dalība vienotā un turpinātā pārkāpumā neprasa tā tiešu dalību visās pretkonkurences rīcībās, kuras veido šo pārkāpumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Silver Plastics un Johannes Reifenhäuser/Komisija,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
,
82.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Pirmais pamats ir jāizvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 58.–72. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidot tās argumentu, ka Komisija ir pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību, jo tā strīdīgajā lēmumā papildus dalībai vienotā un turpinātā pārkāpumā pirmo reizi tai pārmeta dalību vairākos atsevišķos pārkāpumos, kas veido šo vienoto un turpināto pārkāpumu.
Jāatgādina, ka jēdziens “vienots un turpināts pārkāpums” nozīmē tādu rīcību kopumu, kas pašas par sevi arī var būt LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums. Lai gan rīcību kopums, ievērojot šī sprieduma 54. un 55. punktā minētos nosacījumus, var tikt kvalificēts kā vienots un turpināts pārkāpums, no tā nevar secināt, ka katra no šīm rīcībām pati par sevi, aplūkojot to atsevišķi, noteikti būtu jākvalificē kā šīs tiesību normas atsevišķs pārkāpums. Lai šādi rīkotos, Komisijai vēl kā tāda ir jāidentificē un jākvalificē katra minētā rīcība un pēc tam jāsniedz pierādījumi par attiecīgā uzņēmuma, kurš tajā tiek vainots, iesaisti.
Šajā ziņā tiesa ir jau nospriedusi, ka Komisijas lēmumu, ar ko vispārēju aizliegtu vienošanos kvalificē par kopēju un turpinātu pārkāpumu, varētu sadalīt tikai tad, ja, pirmkārt, minētajam uzņēmumam administratīvajā procesā ir bijusi iespēja saprast, ka tas tiek vainots arī katrā vienošanos veidojošajā rīcībā, un tādējādi šajā ziņā aizstāvēties un, otrkārt, minētais lēmums šajā aspektā ir pietiekami skaidrs (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
46.
punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošana visās procedūrās, kuru rezultātā var noteikt sankcijas, it īpaši naudas sodus vai kavējuma naudu, ir Savienības tiesību pamatprincips, kas Komisijai ir pilnībā jāievēro (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 5. marts, Komisija u.c./Versalis u.c.,
C‑93/13 P un C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
,
94.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā, kā Vispārējā tiesa pareizi atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 60. punktā, Regulā Nr. 1/2003 ir paredzēts nosūtīt lietas dalībniekiem paziņojumu par iebildumiem, kurā skaidri jānorāda visi būtiskie fakti, uz kuriem Komisija balstās šajā procesa stadijā. Šāds paziņojums par iebildumiem ir procesuālā garantija, ar ko tiek piemērots Savienības tiesību pamatprincips, kas prasa, lai tiesības uz aizstāvību tiktu ievērotas visās procedūrās, kuru rezultātā var noteikt sodu. Šis princips tostarp prasa, lai paziņojumā par iebildumiem, ko Komisija adresē uzņēmumam, kuram tā paredz uzlikt sodu par konkurences tiesību normu pārkāpumu, būtu ietverti visi norādītie būtiskie fakti par šo uzņēmumu, piemēram, fakti, par kuriem pausti pārmetumi, šo faktu kvalifikācija un pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, lai šis uzņēmums varētu lietderīgi paust savus argumentus pret to uzsāktajā administratīvajā procesā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 3. septembris, Papierfabrik August Koehler u.c./Komisija,
C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
,
35.
un
36.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Protams, kā secinājumu 88. punktā atgādinājis ģenerāladvokāts, Komisija savā galīgajā lēmumā var precizēt to faktu juridisko kvalifikāciju, kurus tā provizoriski ir izmantojusi paziņojumā par iebildumiem, ņemot vērā no administratīvā procesa izrietošos apstākļus, vai nu atsakoties no iebildumiem, kuri izrādījušies nepamatoti, vai nu faktiski un juridiski pielāgojot un papildinot savu argumentāciju, lai pamatotu savus iebildumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 5. decembris, SNIA/Komisija,
C‑448/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:801
,
42.
–
44.
punkts). Tomēr tas nozīmē, ka Komisijai paziņojumā par iebildumiem ir jānorāda visa to faktu juridiskā kvalifikācija, kurus tā plāno iekļaut savā galīgajā lēmumā.
No tā izriet, ka attiecīgā uzņēmuma tiesības uz aizstāvību pretrunu dēļ starp paziņojumu par iebildumiem un galīgo lēmumu tiek pārkāptas tikai tad, ja lēmumā minētais iebildums nav izklāstīts paziņojumā par iebildumiem vai ja tas nav izklāstīts pietiekami, lai šī paziņojuma adresāti varētu lietderīgi izvirzīt savus argumentus pret tiem sāktajā procesā.
No tā izriet, ka tad, ja Komisijai ir nodoms pārmest paziņojuma par iebildumiem adresātiem ne tikai vienotu un turpinātu pārkāpumu, bet arī katru no rīcībām, kas veido šo pārkāpumu, atsevišķi kā atsevišķus pārkāpumus, šo adresātu tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai Komisija šajā paziņojumā izklāstītu nepieciešamos elementus, kas ļautu tiem saprast, ka Komisija tos sauc pie atbildības gan par minēto vienoto un turpināto pārkāpumu, gan par katru no šiem atsevišķajiem pārkāpumiem.
Pārsūdzētā sprieduma 60.–63. punktā Vispārējā tiesa ir pamatoti atgādinājusi principus par tiesību uz aizstāvību ievērošanu procedūrā, kuras mērķis ir konstatēt LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumu. Tāpat minētā sprieduma 62. punktā tā pamatoti ir precizējusi, ka tikai tad, ja galīgajā lēmumā attiecīgie uzņēmumi tiek saukti pie atbildības par pārkāpumiem, kas atšķiras no tiem, kuri norādīti paziņojumā par iebildumiem, vai tiek ņemti vērā citi fakti, ir jākonstatē tiesību uz aizstāvību pārkāpums.
Savukārt apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar atsaukties uz faktu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 63. punktā, atsaucoties uz 2002. gada 15. oktobra spriedumu Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
), ir uzskatījusi, ka nav konstatējams tiesību uz aizstāvību pārkāpums, ja apgalvotās atšķirības starp paziņojumu par iebildumiem un galīgo lēmumu neattiecas ne uz vienu citu rīcību kā vien to, par kuru attiecīgie uzņēmumi jau ir iesnieguši savus paskaidrojumus, un līdz ar to uz to neattiecas neviens cits iebildums.
Šāds apsvērums ir balstīts uz pieņēmumu, ka Komisija ir skaidri norādījusi, pirmkārt, savu nodomu kvalificēt par atsevišķu pārkāpumu katru no attiecīgajām rīcībām vai rīcību kombinācijām, skatot tās atsevišķi, un, otrkārt, to, kuru uzņēmumu tā tajās ir vainojusi.
Pārsūdzētā sprieduma 65. punktā Vispārējā tiesa, protams, ir konstatējusi, ka vairāki paziņojumā par iebildumiem izklāstītie apstākļi norāda, ka Komisija ir uzskatījusi, ka aizliegto vienošanos veidojuši dažādi nolīgumi. Tomēr Vispārējā tiesa no šiem vispārīgajiem apsvērumiem un pat no šajā paziņojumā par iebildumiem identificētajiem un šī sprieduma 69. punktā minētajiem divpusējās saziņas gadījumiem nevarēja secināt, ka Komisija tajos ir skaidri izklāstījusi elementus, kas nepieciešami, lai apelācijas sūdzības iesniedzēja varētu saprast, ka Komisijai papildus vienotam un turpinātam pārkāpumam bija arī nodoms inkriminēt tai kā atsevišķus pārkāpumus katru no tām rīcībām vai rīcību kombinācijām, skatot tās atsevišķi, kurās apelācijas sūdzības iesniedzēja bija tieši piedalījusies.
Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu. Turklāt, tā kā netieši ir sajaukti jēdzieni “rīcība” un “pārkāpums”, apelācijas sūdzības iesniedzēja, nepastāvot nekādām skaidrām norādēm paziņojumā par iebildumiem, nevarēja saprast, ka Komisija plānoja to saukt pie atbildības ne tikai par šajā paziņojumā apgalvoto vienoto un turpināto pārkāpumu, bet arī par vairākiem atsevišķiem pārkāpumiem, kurus veidoja tajā minētie dažādie divpusējās saziņas gadījumi.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nevarēja, nepieļaujot tiesību kļūdu, nospriest, ka Komisija nav pārkāpusi apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību, jo paziņojumā par iebildumiem nebija ietverti būtiski tai pārmestie fakti par atsevišķiem pārkāpumiem, it īpaši tai pārmestās rīcības vai rīcību kombinācijas paredzētā kvalifikācija.
Tāpēc pirmais pamats ir jāapmierina.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Otrajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 104.–107. un 113.–115. punktā esot sagrozījusi pierādījumus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja bija iesniegusi atcelšanas prasības pirmā pamata otrajā daļā, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību un tiesību uz labu pārvaldību ievērošanu. Konkrētāk, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot sagrozījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 13. punkta skaidro jēgu, kurā bija norādīti tikai saziņas gadījumi starp to un
Philips
, kā arī
Sony
Optiarc
, kuru piegādātāja bija apelācijas sūdzības iesniedzēja, secinot, ka šie saziņas gadījumi pierāda, ka pēdējā minētā bija tieši sazinājusies ar saviem konkurentiem.
Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 104.–107. punktā konstatējot, ka Komisija nav pārkāpusi apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību, Vispārējā tiesa esot apvērsusi pierādīšanas pienākumu.
Otrkārt, attiecībā uz tiesību uz labu pārvaldību pārkāpumu Vispārējā tiesa esot nepamatoti uzskatījusi, ka, atsakoties pieprasīt
HP
un
Dell
sniegt informāciju par tirgus pārskatāmību, Komisija nav pārkāpusi šīs tiesības.
Šajā ziņā no pārsūdzētā sprieduma 113. un 114. punkta izrietot, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas paziņojumus kā tādus, kas atzīst, ka ir bijusi prettiesiska saziņa ar konkurentiem, lai gan runa bija tikai par saziņu starp piegādātāju un tā klientiem. Šo paziņojumu skaidrās jēgas sagrozīšana esot likusi Vispārējai tiesai kļūdaini secināt, ka nebija nepieciešams, lai Komisija lūgtu
HP
un
Dell
iesniegt noteiktus dokumentus.
Komisija uzskata, ka otrais pamats ir neefektīvs un nepamatots.
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesa principā noraida iebildumus, kas ir vērsti pret Vispārējās tiesas sprieduma pilnības labad norādītajiem pamatiem, jo tie nevar būt iemesls sprieduma atcelšanai (spriedums, 2007. gada 25. janvāris, Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija,
C‑403/04 P un C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
,
106.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotā pierādījumu sagrozīšana attiecas tikai uz punktiem, kas tieši nepamato pārsūdzētā sprieduma 107. un 115. punktā minētos secinājumus.
Pirmkārt, šī sprieduma 104.–106. punktā minētie pierādījumi papildina trīs citus pierādījumus, kas izklāstīti minētā sprieduma 96., 100. un 103. punktā un kas ir pietiekami, lai pamatotu šī paša sprieduma 107. punktā ietverto konstatējumu. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 113. punkta apstrīdētā daļa arī nav nepieciešama, lai pamatotu šī sprieduma 114. un 115. punktā izklāstītos secinājumus. Minētā 113. punkta sākumā ir faktu konstatējums, kas nav apstrīdēts un kas pats par sevi ir pietiekams, lai pamatotu šos secinājumus. Šis konstatējums attiecas uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir piedalījusies tiešā saziņā, kuras laikā aizliegtās vienošanās dalībnieki bija apmainījušies ar informāciju par cenām. Ar to pietiek, lai pamatotu to, ka Vispārējā tiesa secināja, ka Komisijai nebija jālūdz
Dell
un
HP
iesniegt dokumentus, ar kuriem tie informēja optisko diskdziņu piegādātājus par savu konkurentu cenām. Iespējama pierādījumu sagrozīšana minētā 113. punkta otrajā daļā neietekmētu pārsūdzētā sprieduma 114. un 115. punktā norādītos secinājumus.
Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas otrais pamats ir jānoraida kā neefektīvs.
Par trešo pamatu
Lietas dalībniekus argumenti
Trešajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu vai neesot piemērojusi pareizu juridisko kritēriju, noraidot tās atcelšanas prasības otro pamatu par pretrunu starp strīdīgā lēmuma pamatojumu un tā rezolutīvo daļu.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 118.–121. punktā ietvertā Vispārējās tiesas argumentācija neesot pietiekama atbilde uz šo otro pamatu. Tās ieskatā pastāvot pretruna starp strīdīgā lēmuma 553. apsvērumu, no kura izrietot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja attiecībā uz
HP
ir piedalījusies attiecīgajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā tikai no2008. gada 10. aprīļa līdz 28. oktobrim, un šī lēmuma rezolutīvo daļu, kurā esot konstatēta apelācijas sūdzības iesniedzējas dalība šajā pārkāpumā gan attiecībā uz
Dell
, gan
HP
laikposmā no 2008. gada 14. februāra līdz 2008. gada 28. oktobrim.
Šādas pretrunas rezultātā Vispārējai tiesai būtu bijis jāapmierina apelācijas sūdzības iesniedzējas atcelšanas prasības otrais pamats.
Komisija apgalvo, ka trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Tiesas vērtējums
Trešajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu vai ir pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidot tās atcelšanas prasības otro pamatu par pretrunu starp strīdīgā lēmuma pamatojumu un rezolutīvo daļu.
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 118. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka strīdīgā lēmuma 1. pantā ir minēts, ka Komisija ir konstatējusi vienota un turpināta pārkāpuma esamību, tomēr tas nenozīmē, ka par visu šo pārkāpumu ir jāsoda visi šī lēmuma adresāti. Proti, minētā sprieduma 119. punktā Vispārējā tiesa ir uzsvērusi, ka šajā 1. pantā ir precizēts, ka minēto pārkāpumu veido “vairāki atsevišķi pārkāpumi”.
Minētā sprieduma 120. punktā Vispārējā tiesa no tā ir secinājusi, ka Komisija, nenonākot pretrunās, vienlaikus strīdīgā lēmuma 1. pantā ir norādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir piedalījusies vienotā un turpinātā pārkāpumā attiecībā uz
Dell
un
HP
laikposmā no 2008. gada 14. februāra līdz 2008. gada 28. oktobrim, un šī lēmuma 553. apsvērumā attiecībā uz naudas soda apmēra aprēķināšanu ir ņēmusi vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmo saziņas gadījumu attiecībā uz
HP
vēlāku datumu.
Šajā argumentācijā nav pieļauts nedz nepietiekams pamatojums, nedz tiesību kļūda attiecībā uz piemērojamo juridisko kritēriju.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tam, ka uzņēmums nav piedalījies visos aizliegto vienošanos veidojošajos elementos, vai tam, ka uzņēmumam ir bijusi neliela loma tajos aspektos, kuros tas ir piedalījies, nav nozīmes, lai pierādītu šā uzņēmuma pārkāpuma esamību, jo šie elementi ir jāņem vērā, izvērtējot pārkāpuma smagumu un attiecīgā gadījumā nosakot naudas sodu (spriedums, 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
54.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā Komisija ir izmantojusi argumentāciju, kas atbilst no šīs judikatūras izrietošajām prasībām. Strīdīgā lēmuma 517. apsvērumā konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja no 2008. gada 14. februāra līdz 28. oktobrim ir piedalījusies vienotā un turpinātā pārkāpumā, šī lēmuma astotajā daļā tā izvērtēja, kādi koriģējošie pasākumi jāveic attiecībā uz uzņēmumiem, kuri piedalījušies šajā pārkāpumā. Šajā vērtējumā Komisija, lai aprēķinātu naudas sodu, detalizēti ir izklāstījusi attiecīgo uzņēmumu dalības ilgumu katrā no minēto pārkāpumu veidojošajiem elementiem, proti, šī pārkāpuma daļu attiecībā uz
Dell
pārdoto apjomu (turpmāk tekstā – “
Dell
pārkāpuma daļa”) un šī paša pārkāpuma daļu attiecībā uz
HP
pārdoto apjomu (turpmāk tekstā – “
HP
pārkāpuma daļa”). Tādējādi minētā lēmuma 553. apsvērumā ietvertajā tabulā ir tikai sniegtas norādes, nevis lai konstatētu attiecīgo vienoto un turpināto pārkāpumu, bet aprēķinātu naudas sodu. Tādējādi nepastāv nekādas pretrunas starp šo strīdīgā lēmuma 553. apsvērumu un 1. panta h) punktu, kas savukārt attiecas nevis uz naudas soda aprēķināšanu, bet uz šī pārkāpuma konstatēšanu.
Tātad, ņemot vērā šī sprieduma 87. un 88. punktā izklāstītos apstākļus, Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā ir nepareizi pamatojusi pārsūdzēto spriedumu vai pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidot apelācijas sūdzības iesniedzējas atcelšanas prasības otro pamatu.
Tāpēc trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par ceturto pamatu
Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas, runājot par Vispārējās tiesas vērtējumu par apelācijas sūdzības iesniedzējas atbildību saistībā ar
Dell
pārkāpuma daļu. Šis pamats ir iedalīts divās daļās.
Par ceturtā pamata pirmo daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Ceturtā pamata pirmā daļa būtībā attiecas uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja, iespējams, zināja par attiecīgo vienoto un turpināto pārkāpumu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējās tiesas secinājums, saskaņā ar kuru Komisija esot pamatoti uzskatījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja zināja vai tai bija jāzina par
Dell
pārkāpuma daļu, esot balstīts uz pierādījumu sagrozīšanu.
Šajā ziņā Komisija savu pierādīšanu esot balstījusi uz divām 2008. gada 14. februāra un 28. oktobra
Sony Optiarc
iekšējām elektroniskā pasta vēstulēm, kuru kopiju apelācijas sūdzības iesniedzēja esot saņēmusi. Komisija no tā esot secinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bija sapratusi vai tai bija jāsaprot, ka šajās elektroniskā pasta vēstulēs iekļautā informācija ir iegūta no konkurenta un apliecina prettiesisku informācijas apmaiņu starp konkurentiem.
Vispārējā tiesā apelācijas sūdzības iesniedzēja norādīja, ka šīs elektroniskā pasta vēstules nav pietiekami pierādījumi, lai apliecinātu, ka tā zināja par attiecīgo vienoto un turpināto pārkāpumu, jo tā bija sapratusi, ka tajās ietvertā informācija ir iegūta no
Dell
.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa esot kļūdaini noraidījusi šo argumentu.
Attiecībā uz 2008. gada 14. februāra elektroniskā pasta vēstuli Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 157.–160. punktā esot analizējusi četrus atsevišķus netiešos pierādījumus, kas tās ieskatā ir pietiekami, lai apliecinātu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai esot bijis jāsaprot, ka šajā elektroniskā pasta vēstulē iekļautā informācija nāk nevis no
Dell
, bet gan no konkurenta. Tas tātad nozīmētu, ka gadījumā, ja Vispārējās tiesas pamatojumā būtu pieļauta kļūda attiecībā uz kādu no šiem netiešajiem pierādījumiem, tās secinājums būtu pilnībā kļūdains.
Vispārējā tiesa esot sagrozījusi vienu no pierādījumiem, kas tika izvirzīti ceturtās norādes veidā, kura ietverta pārsūdzētā sprieduma 160. punktā. Šie pierādījumi esot divas
Sony Optiarc
elektroniskā pasta vēstules, no kurām viena bija nosūtīta 2007. gada 30. oktobrī, otra – 2007. gada 13. decembrī. No tā skaidri izrietot, ka pretēji tam, ko apgalvo Vispārējā tiesa, 2007. gada 30. oktobra elektroniskā pasta vēstule tika nosūtīta starp diviem
Sony Optiarc
darbiniekiem, nevis starp
Sony Optiarc
un apelācijas sūdzības iesniedzēju. Tādējādi Vispārējā tiesa esot sagrozījusi šo pierādījumu, un tas liekot apšaubīt tās pierādījumu par 2008. gada 14. februāra elektroniskā pasta vēstuli.
Par 2008. gada 28. oktobra elektroniskā pasta vēstuli Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 202.–205. punktā esot kļūdaini nospriedusi, ka to var uzskatīt par pierādījumu pretkonkurences saziņai par cenām. Vispārējā tiesa esot pamatojusi šo secinājumu ar vairākām norādēm.
Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, kas tika izmantoti kā norādes. Ne tikai no 2008. gada 14. februāra elektroniskā pasta vēstules neko nevarot secināt, lai pierādītu 2008. gada 28. oktobra pretkonkurences saziņas raksturu, bet arī no pierādījumiem attiecībā uz
HP
pārkāpuma daļu nevarot izdarīt nekādu secinājumu attiecībā uz
Dell
pārkāpuma daļu. Tātad Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, secinot, ka pierādījumi bija pietiekami, lai apliecinātu šīs saziņas pretkonkurences raksturu.
Komisija apgalvo, ka ceturtā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā neefektīva un nepamatota.
–
Tiesas vērtējums
Ar ceturtā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot sagrozījusi pierādījumus attiecībā uz informētību par
Dell
pārkāpuma daļu un pamatojuma nenorādīšanu.
Šajā ziņā jāatgādina, ka sagrozīšana ir notikusi tad, ja, neiesniedzot jaunus pierādījumus, esošo pierādījumu vērtējums ir acīmredzami kļūdains. Apelācijas sūdzības iesniedzējam ir precīzi jānorāda pierādījumi, kas ir sagrozīti, un jāpierāda iespējamās vērtējumā pieļautās kļūdas (spriedums, 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
103.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, pirmkārt, par
Sony Optiarc
2008. gada 14. februāra iekšējo elektroniskā pasta vēstuli, kuras kopija bija nosūtīta apelācijas sūdzības iesniedzējai, tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa savu secinājumu, saskaņā ar kuru šī elektroniskā pasta vēstule ir pietiekama, lai apliecinātu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija jāsaprot, ka ir izdarīts pārkāpums, ir balstījusi uz četrām norādēm, kas minētas pārsūdzētā sprieduma 157.–160. punktā. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka šīm norādēm ir kumulatīvs raksturs, tāpēc, ja kādas no tām nav, šo secinājumu nevar atbalstīt.
Neatkarīgi no jautājuma, vai Vispārējā tiesa patiešām ir sagrozījusi vienu no šiem pierādījumiem, jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, no pārsūdzētā sprieduma skaidri izriet, ka minētās norādes jāsaprot nevis kā kumulatīvi nosacījumi, kuriem ir pakļauts minētais Vispārējās tiesas secinājums, bet gan kā autonomi, tomēr saskanīgi pierādījumi, kuru mērķis ir pierādīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija jāsaprot, ka 2008. gada 14. februāra elektroniskā pasta vēstule attiecas uz informācijas apmaiņu starp konkurentiem.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 157. un 158. punktā vispirms analizēja šīs elektroniskā pasta vēstules saturu. Vispārējā tiesa no tā secināja, pirmkārt, ka pats šajā pēdējā minētajā vēstulē izmantotais formulējums ir ļāvis pieņemt, ka
Sony Optiarc
bija tiešas sarunas ar
Toshiba Samsung Storage Technology
(
TSST
) un
PLDS
, un, otrkārt, ka tās informācijas saturs, kura šīm pēdējām minētajām sabiedrībām tika nosūtīta minētajā vēstulē, bija tāds, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija jāsaprot, ka šo informāciju minētās sabiedrības varēja sniegt tikai kādam citam konkurentam un nevis
Dell
.
Turpinājumā pārsūdzētā sprieduma 159. punktā Vispārējā tiesa no konstatējuma, saskaņā ar kuru parasti
Sony Optiarc
precizēja, ja informācija nāk no
Dell
, secināja, ka šāda precizējuma neesamība šajā gadījumā ir būtiska.
Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 160. punktā Vispārējā tiesa ir minējusi divas citas
Sony Optiarc
elektroniskā pasta vēstules, proti, 2007. gada 30. oktobra un 2007. gada 13. decembra vēstuli, lai arī no tā secinātu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija jāsaprot, ka
Sony Optiarc
2008. gada 14. februāra iekšējā elektroniskā pasta vēstule attiecas uz pretkonkurences saziņu.
No šīs Vispārējās tiesas analīzes izriet, ka tā ir skaidri izklāstījusi šīs četras norādes nevis kā četrus kumulatīvus elementus, kas nepieciešami, lai varētu secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija jāsaprot, ka pastāv pārkāpums, bet gan vienkārši kā neatkarīgas norādes, kuras visas ir viena un tā paša secinājuma pamatā.
No tā izriet, ka iebildums par sagrozīšanu, kas attiecas uz 2007. gada 30. oktobra un 13. decembra elektroniskā pasta vēstulēm, pats par sevi nevar likt apšaubīt pārsūdzētā sprieduma 161. punktā izklāstīto Vispārējās tiesas secinājumu, tāpēc šis iebildums ir jānoraida kā neefektīvs.
Otrkārt, par 2008. gada 28. oktobra iekšējo elektroniskā pasta vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējā tiesā apgalvoja, ka šī elektroniskā pasta vēstule varēja tikt saprasta kā tāda, kas attiecas uz informāciju no
Dell
, nevis no konkurentiem. Vispārējā tiesa šo argumentu noraidīja.
Apstrīdot šo noraidījumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja vispirms apšauba 2008. gada 28. oktobra elektroniskā pasta vēstules pierādījuma raksturu ar tiem pašiem argumentiem, kas izvirzīti attiecībā uz 2008. gada 14. februāra elektroniskā pasta vēstuli.
Tomēr to pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti šī sprieduma 106.–111. punktā, šim argumentam nevar piekrist.
Turpinājumā apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 204. punktā neesot izskaidrojusi iemeslu, kāpēc zināšana par vienotu un turpinātu pārkāpumu
HP
daļā vai dalība tajā ir atbilstošs elements, lai pierādītu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai esot bijis jāsaprot, ka 2008. gada 28. oktobra elektroniskā pasta vēstulē bija norādīta informācija, ko bija snieguši konkurenti.
Tomēr jānorāda, ka ar šo argumentu apelācijas sūdzības iesniedzēja faktiski vēlas panākt, lai no jauna tiktu izvērtēts šo pierādījumu pierādījuma spēks, bet tas saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru nav Tiesas kompetencē, ja vien šis pierādījums nav sagrozīts (spriedums, 2017. gada 12. janvāris, Timab Industries un CFPR/Komisija,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
,
153.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), un to apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi. Šādos apstākļos jāuzskata, ka minētais arguments ir nepieņemams.
Tāpēc ceturtā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā daļēji neefektīva un daļēji nepieņemama.
Par ceturtā pamata otro daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Ceturtā pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 148.–207. punktā ir nospriedusi, ka Komisija ir pierādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ar savu rīcību bija vēlējusies veicināt visu attiecīgā pārkāpuma dalībnieku kopīgo mērķu sasniegšanu. Vispārējā tiesa neesot atbildējusi uz argumentiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā ziņā tai bija izvirzījusi.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka no judikatūras izriet, ka Komisijai bija jāpierāda tās dalība attiecīgajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā, pierādot, ka tā ar savu rīcību bija iecerējusi veicināt visu šī pārkāpuma dalībnieku izvirzīto mērķu sasniegšanu. Komisija varētu pierādīt pasīvu dalību, ja apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu piedalījusies pretkonkurences sarunās un ja tā nebūtu publiski norobežojusies no šīm sarunām.
Strīdīgā lēmuma 219. apsvērumā Komisija esot apgalvojusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ieguldījumu ar savu rīcību šajos mērķos pierādot fakts, ka tā nebija iebildusi pret to, ka
Sony Optiarc
elektroniskā pasta vēstulēs tā bija iekļauta kā kopijas saņēmēja. Šādi rīkojoties, Komisija, lai secinātu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bija piedalījusies apgalvotajā pārkāpumā, esot vienīgi konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja publiski nenorobežojās, kad tā saņēma dažas
Sony Optiarc
iekšējās elektroniskā pasta vēstules. Attiecībā uz pārkāpuma
Dell
daļu apelācijas sūdzības iesniedzēja neesot piedalījusies nevienā tiešā sarunā un esot saņēmusi vienīgi netiešu informāciju no tās klientes
Sony Optiarc
, kura to informēja par savu saziņu ar saviem konkurentiem. Tāpēc apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēja izvirzīt iebildumus pret šo informācijas apmaiņu. Tā neesot varējusi nedz kavēt konkurentus, nedz radīt konkurentiem iespaidu, ka tā piekrīt viņu nolīgumam vai saskaņotajām darbībām. No tā izrietot, ka Komisija neesot pierādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja 2008. gada 14. februārī vai 2008. gada 28. oktobrī – netieši vai klusējot – būtu sākusi piedalīties apgalvotajā pārkāpumā.
Komisija uzskata, ka ceturtā pamata otrā daļa nav pamatota.
–
Tiesas vērtējums
Ceturtā pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir nospriedusi, ka Komisija strīdīgajā lēmumā ir pamatoti uzskatījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ieguldījumu attiecīgajā pārkāpumā ar tās pašas rīcību pierāda tas, ka tā publiski nebija norobežojusies no prettiesiskajām rīcībām, lai gan tās dalība izpaudās vienīgi tādējādi, ka tā bija ietverta kā to
Sony Optiarc
iekšējo elektroniskā pasta vēstuļu kopijas saņēmēja, kuras attiecās uz prettiesisku informācijas apmaiņu starp konkurentiem.
Šajā ziņā jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet – lai pierādītu uzņēmuma dalību vienotā un turpinātā pārkāpumā, Komisijai ir jāpierāda, ka šī uzņēmuma nolūks ir bijis ar savām darbībām veicināt visu dalībnieku kopējo mērķu īstenošanu un ka tam bija zināms par pārējo uzņēmumu iecerētajām vai īstenotajām faktiskajām prettiesiskajām rīcībām šo pašu mērķu īstenošanai vai ka tas varēja to saprātīgi paredzēt un bija gatavs uzņemties risku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 24. septembris, Prysmian un Prysmian Cavi e Sistemi/Komisija,
C‑601/18 P
,
EU:C:2020:751
,
130.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šādā kontekstā pretlikumīgas iniciatīvas netieša apstiprināšana, publiski nepaziņojot par norobežošanos no sanāksmēs nolemtā vai nepaziņojot par to administratīvām iestādēm, veicina pārkāpuma turpināšanos un kavē tā atklāšanu. Šī līdzdalība ir pasīva piedalīšanās pārkāpumā, kas var radīt attiecīgā uzņēmuma atbildību (spriedums, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
73.
punkts).
Turklāt jāatgādina – tam, ka uzņēmums nav piedalījies visos aizliegto vienošanos veidojošajos elementos, vai tam, ka uzņēmumam ir bijusi neliela loma tajos aspektos, kuros tas ir piedalījies, nav nozīmes, lai pierādītu šā uzņēmuma pārkāpuma esamību, jo šie apstākļi ir jāņem vērā, izvērtējot pārkāpuma smagumu un attiecīgā gadījumā nosakot naudas soda apmēru (spriedumi, 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
86.
punkts, kā arī 2018. gada 26. septembris, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
54.
punkts).
Šajā gadījumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 217. punktā ir konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bija apzināti saņēmusi informāciju par aizliegtās vienošanās dalībniekiem, proti,
TSST
,
PLDS
, kā arī
Hitachi‑LG Data Storage Inc
. un
Hitachi‑LG Data Storage Korea Inc
., un ka tā bija uzturējusi divpusēju saziņu ar kādu konkurentu par
HP
organizēto iepirkuma procedūru. Pēc tam Vispārējā tiesa minētā sprieduma 218. un 219. punktā uzskatīja, tostarp balstoties uz šiem pierādījumiem, vērtējot tos kopumā, ka Komisija varēja, pirmkārt, pamatoti konstatēt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bija dalījusies ar citiem optisko diskdziņu piegādātājiem ar informāciju par stratēģiju attiecībā uz cenām un klasifikāciju gaidāmajās iepirkuma procedūrās, lai saskaņotu savu rīcību, un, otrkārt, no tā pamatoti secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja apzināti veicināja attiecīgā pārkāpuma vienoto ekonomisko un pretkonkurences mērķi.
Tāpēc, ņemot vērā šī sprieduma 124. un 125. punktā atgādināto judikatūru, Vispārējā tiesa ir pareizi nospriedusi, ka Komisija varēja atsaukties uz elektroniskā pasta vēstulēm, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja bija saņēmusi kopijā, lai raksturotu tās dalību šajā pārkāpumā, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas pasīvās dalības minētajā pārkāpumā raksturojums nav pakārtots nosacījumam, ka tā ir piedalījusies tiešās sarunās ar saviem konkurentiem.
Katrā ziņā jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildums ir balstīts uz mākslīgu nošķiršanu starp
Dell
pārkāpuma daļu un
HP
pārkāpuma daļu.
Ņemot vērā šī sprieduma iepriekšējos punktos atgādināto judikatūru, Vispārējai tiesai nebija jāpārbauda, vai Komisija ir pierādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja zināja vai tai bija jāzina par pārkāpuma esamību un ka tā tajā piedalījās vai tai bija nodoms tajā piedalīties gan attiecībā uz
Dell
pārkāpuma daļu, gan attiecībā uz
HP
pārkāpuma daļu. Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 219. punktā pamatoti ir nospriedusi, pirmkārt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja apzināti ir veicinājusi vienoto ekonomisko un pretkonkurences mērķi, kas izpaudās kā normālas konkurences izkropļošana
Dell
un
HP
organizētajās publisko iepirkumu procedūrās saistībā ar optiskajiem diskdziņiem, un, otrkārt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja zināja par citu aizliegtās vienošanās attiecībā uz optiskajiem diskdziņiem dalībnieku iesaistīšanos visā tās dalības laikposmā.
No tā izriet, ka ceturtā pamata otrā daļa nav pamatota. Tāpēc šis pamats kopumā ir jānoraida kā daļēji nepieņemams, daļēji neefektīvs un daļēji nepamatots.
Par piekto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini noraidījusi tās argumentu, saskaņā ar kuru tai uzliktā naudas soda apmērs esot acīmredzami nesamērīgs.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa, pārkāpjot noteikumus par tās neierobežotās kompetences īstenošanu, ir pieļāvusi tiesību kļūdu vai nepietiekami pamatojusi savu nolēmumu, nospriežot, ka Komisija, aprēķinot šo apmēru, nav pieļāvusi nevienu tiesību kļūdu.
Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 236. punktā ir kļūdaini uzskatījusi, ka tās pretkonkurences saziņas gadījumi varēja ietekmēt tās cenu politiku. Šajā ziņā Vispārējā tiesa, pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, kļūdaini ir uzskatījusi, ka, pirmkārt, tā bija aktīvi piedalījusies sarunās ar citiem konkurējošiem piegādātājiem un, otrkārt, ka informācijas apmaiņa par cenām un apjomu, piegādātāju klasifikāciju vai piegādes ierobežojumiem bija ietekmējusi tās cenu politiku.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka šie Vispārējās tiesas apsvērumi ir kļūdaini.
Pirmkārt, Vispārējai tiesai, pārbaudot naudas soda apmēra aprēķinu, esot bijis jāņem vērā apstāklis, kā tas izrietot no Tiesai ceturtajā pamatā iesniegtajiem pierādījumiem, ka nevarēja secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bija piedalījusies
Dell
pārkāpuma daļā.
Otrkārt, Vispārējā tiesa neesot pierādījusi, ka šī sprieduma 134. punktā minētā informācijas apmaiņa jebkādā veidā būtu ietekmējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas cenas. Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 236. punktā tā esot aprobežojusies ar vienkāršu nepamatotu apgalvojumu.
Komisija uzskata, ka piektais pamats ir daļēji nepieņemams un daļēji neefektīvs vai nepamatots.
Tiesas vērtējums
Ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu un neesot pietiekami pamatojusi savu nolēmumu, noraidot tās atcelšanas prasības piekto pamatu.
Par apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu – kas ir jāizskata pirmām kārtām –, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi noteikumus par tās neierobežotās kompetences īstenošanu, pietiek norādīt, ka tā ir noraidījusi šo piekto pamatu kopumā un tai nav jālemj par apelācijas sūdzības iesniedzējas pakārtoto lūgumu Vispārējai tiesai īstenot šo kompetenci. Turklāt, tā kā šis apgalvojums nav pamatots, tas neatbilst prasībām, kas izriet no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta, tāpēc tas ir jānoraida kā nepieņemams.
Otrām kārtām, par apgalvoto pamatojuma neesamību, kas esot pieļauta pārsūdzētā sprieduma 236. punktā, ir jānorāda, pirmkārt, ka tas vien, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir atzinusi, ka tā attiecībā uz
HP
ir piedalījusies tiešā informācijas apmaiņā ar konkurentiem, apstiprina Vispārējās tiesas apgalvojumu, ka tā ir aktīvi piedalījusies sarunās ar citiem konkurējošiem piegādātājiem, un nav jāpierāda, ka tā ir piedalījusies visās attiecīgajās informācijas apmaiņās.
Otrkārt, Vispārējai tiesai nevar pārmest nekādu pamatojuma trūkumu, tāpēc ka tā uzskatīja, ka informācija par cenām un apjomu, piegādātāju klasifikāciju vai piegādes ierobežojumiem ietekmēja apelācijas sūdzības iesniedzējas cenu politiku. Tiesa jau ir nospriedusi, ka pastāv cēloņsakarības starp saskaņotām darbībām un uzņēmumu, kuri tajās piedalās, rīcību tirgū prezumpcija, saskaņā ar kuru minētie uzņēmumi, ja tie turpina darboties tirgū, ņem vērā informāciju, kas iegūta, tiem apmainoties ar to ar saviem konkurentiem, lai noteiktu savu rīcību šajā tirgū (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, Eturas u.c.,
C‑74/14
,
EU:C:2016:42
,
33.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Tādējādi Vispārējās tiesas pamatojums atbilst Tiesas judikatūrai.
No tā izriet, ka piektais pamats ir daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
Par pārsūdzētā sprieduma atcelšanu
Kā izriet no šī sprieduma 50.–72. punktā veiktās apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmā pamata analīzes, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
Šādos apstākļos pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ.
Par prasību Vispārējā tiesā
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu, ja apelācijas sūdzība ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu. Tā var pati pieņemt galīgo nolēmumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ nolēmuma taisīšanai Vispārējā tiesā.
Šajā gadījumā Tiesai pašai ir jātaisa galīgais spriedums lietā, jo to ļauj tiesvedības stadija.
Kā norādīts šī sprieduma 31. punktā, lai pamatotu Vispārējā tiesā celto prasību, apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi piecus pamatus.
Prasības pirmā pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja tostarp norāda, ka Komisija, strīdīgajā lēmumā pirmo reizi apgalvojot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir piedalījusies vairākos atsevišķos pārkāpumos, kas veido vienoto un turpināto pārkāpumu, kurā tā tiek vainota, ir pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību, jo Komisija minēto nebija apgalvojusi administratīvajā procesā.
Ņemot vērā šī sprieduma 54.–72. punktu, jāuzskata, ka Komisija ir pārkāpusi apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību, strīdīgajā lēmumā pārmetot apelācijas sūdzības iesniedzējai, ka tā ir piedalījusies vairākos atsevišķos pārkāpumos, kas veido vienoto un turpināto pārkāpumu, kurā tā tika vainota, jo Komisija to skaidri nebija norādījusi paziņojumā par iebildumiem.
Tātad ir jānorāda, ka procedūras pārkāpums var izraisīt lēmuma pilnīgu vai daļēju atcelšanu tikai tad, ja tiek konstatēts, ka šāda pārkāpuma neesamības gadījumā apstrīdētajam lēmumam varētu būt atšķirīgs saturs (spriedums, 2020. gada 11. marts, Komisija/Gmina Miasto Gdynia un Port Lotniczy Gdynia Kosakowo,
C‑56/18 P
,
EU:C:2020:192
,
80.
punkts).
Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesību uz aizstāvību pārkāpuma rezultātā Komisija to vainoja pārkāpumos, attiecībā uz kuriem tā nevarēja aizstāvēties. Ja Komisija administratīvajā procesā par katru rīcību, kuru tā grasījās pārmest prasītājai, būtu skaidri precizējusi, kāda ir tās iecerētā kvalifikācija, apelācijas sūdzības iesniedzēja, iespējams, būtu varējusi norādīt apstākļus, kas varētu likt apšaubīt šo kvalifikāciju. No tā izriet, ka tad, ja nebūtu šī pārkāpuma, strīdīgajam lēmumam varētu būt citāds saturs.
Tāpēc pirmais pamats, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzījusi savas prasības pamatojumam, ir jāapmierina, ciktāl ar to Komisijai tiek pārmests, ka tā ir pārkāpusi apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību saistībā ar tās dalību atsevišķos pārkāpumos.
Ņemot vērā iepriekš minēto un ievērojot to, kas precizēts šī sprieduma 51.–53. punktā, strīdīgā lēmuma 1. panta h) punkts ir jāatceļ, ciktāl tajā ir konstatēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir pārkāpusi LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu, piedaloties vairākos atsevišķos pārkāpumos.
Vispārējā tiesā celtās prasības otrajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu tiesību kļūdu un nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, jo strīdīgā lēmuma pamatojums atšķiras no rezolutīvās daļas.
Šajā gadījumā jāsecina, ka šī sprieduma 86.–93. punktā izklāstīto iemeslu dēļ nav nekādu pretrunu starp strīdīgā lēmuma 553. apsvērumā ietverto tabulu un šī lēmuma 1. panta h) punktu. Tātad Komisijai nevar pārmest, ka tā šajā ziņā būtu pieļāvusi tiesību kļūdu vai nebūtu izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
Tāpēc apelācijas sūdzības iesniedzējas Vispārējā tiesā celtās prasības otrais pamats ir jānoraida.
Vispārējā tiesā celtās prasības trešajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Komisija nav sniegusi pierādījumus par tās dalību vienotā un turpinātā pārkāpumā.
Šajā gadījumā Tiesa piekrīt pārsūdzētā sprieduma 128.–147., 150.–162., 166.–174., 177.–187., 190.–199., 202.–207. un 210.–222. punktā norādītajam Vispārējās tiesas pamatojumam. Tādējādi šajos punktos izklāstīto iemeslu dēļ šis trešais pamats ir jānoraida.
Vispārējā tiesā celtās prasības ceturtajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Komisijai neesot kompetences piemērot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu.
Šajā gadījumā Tiesa piekrīt pārsūdzētā sprieduma 43.–56. punktā norādītajam Vispārējās tiesas pamatojumam. Tādējādi šajos punktos izklāstīto iemeslu dēļ šis ceturtais pamats ir jānoraida.
Vispārējā tiesā celtās prasības piektajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, pirmkārt, ka Komisija, aprēķinot naudas soda apmēru, ir pieļāvusi kļūdas faktos un tiesību kļūdas un, otrkārt, tā nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
Šajā gadījumā, ņemot vērā šī sprieduma 139.–143. punktu, Tiesa piekrīt pārsūdzētā sprieduma 226.–239., 243.–251., 255.–258. un 262.–267. punktā norādītajam Vispārējās tiesas pamatojumam. Tādējādi šajos pārsūdzētā sprieduma punktos izklāstīto iemeslu dēļ Vispārējā tiesā izvirzītais apelācijas sūdzības iesniedzējas piektais pamats ir jānoraida.
Piemērojot LESD 261. pantā un Regulas Nr. 1/2003 31. pantā Tiesai atzīto neierobežoto kompetenci, ir arī jālemj par apelācijas sūdzības iesniedzējai piespriežamā naudas soda apmēru (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
87.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesa, tai pašai galīgi lemjot par strīdu saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otro teikumu, ir tiesīga neierobežotas kompetences īstenošanas ietvaros aizstāt Komisijas vērtējumu ar savu vērtējumu un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu vai noteikto kavējuma naudu (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
88.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Uzliktā naudas soda apmēra noteikšanā tai pašai ir jāvērtē attiecīgās lietas apstākļi un aplūkotā pārkāpuma veids (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
89.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šī kompetences īstenošana, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu, nozīmē, ka attiecībā uz katru sodīto uzņēmumu jāņem vērā konkrētā pārkāpuma smagums, kā arī tā ilgums, ievērojot it īpaši pamatojuma, samērīguma, sankciju individualitātes un vienlīdzīgas attieksmes principus, un Tiesai nav saistoši indikatīvie noteikumi, ko Komisija ir paredzējusi savās pamatnostādnēs, pat ja Savienības tiesas var pēc tām vadīties, kad tās īsteno neierobežoto kompetenci (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
90.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā Tiesa uzskata, ka neviens no apstākļiem, uz kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēja ir norādījusi šajā lietā, nedz arī kāds sabiedriskās kārtības apsvērums nepamato to, lai tā, izmantojot neierobežoto kompetenci, samazinātu strīdīgā lēmuma 2. panta h) punktā paredzētā naudas soda apmēru.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatceļ strīdīgā lēmuma 1. panta h) punkts, ciktāl tajā ir konstatēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir pārkāpusi LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu, piedaloties vairākos atsevišķos pārkāpumos, bet pārējā daļā prasība jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Minētā reglamenta 138. panta 3. punktā ir precizēts, ka tad, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzēja ir lūgusi piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus un Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs gan šajā apelācijas tiesvedībā, gan daļēji pirmajā instancē. Apelācijas sūdzības iesniedzējai spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs pirmajā instancē. Tātad Tiesa, ņemot vērā lietas apstākļus, uzskata, ka ir jāpiespriež Komisijai papildus saviem tiesāšanās izdevumiem gan tiesvedībā pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai radušies šajā apelācijas tiesvedībā, kā arī pusi no tiesāšanās izdevumiem, kas tai radušies pirmajā instancē. Apelācijas sūdzības iesniedzēja sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem tiesvedībā pirmajā instancē.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2019. gada 12. jūlija spriedumu Quanta Storage/Komisija (
T‑772/15
,
EU:T:2019:519
).

2)
Atcelt Komisijas Lēmuma C(2015) 7135
final
(2015. gada 21. oktobris) par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta AT.39639 – Optiskie diskdziņi) 1. panta h) punktu, ciktāl tajā ir konstatēts, ka
Quanta Storage Inc
., no 2008. gada 14. februāra līdz 2008. gada 28. oktobrim piedaloties vairākos atsevišķos pārkāpumos, ir pārkāpusi LESD 101. pantu un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 53. pantu.

3)
Prasību pārējā daļā noraidīt.

4)
Eiropas Komisija papildus saviem tiesāšanās izdevumiem gan tiesvedībā pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā atlīdzina visus tiesāšanās izdevumus, kas
Quanta Storage Inc
. radušies šajā apelācijas tiesvedībā, kā arī pusi no tiesāšanās izdevumiem, kas tai radušies pirmajā instancē.

5)
Quanta Storage Inc
. sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem tiesvedībā pirmajā instancē.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.