CELEX: 62015TJ0618
Poslanec Evropskega parlamenta
Zavrnitev možnosti uporabe prostorov Parlamenta
Državljani tretje države
Zavrnitev vstopa v prostore Parlamenta
Člen 21 Listine o temeljnih pravicah
Diskriminacija na podlagi etničnega porekla
Diskriminacija na podlagi državljanstva
Dopustnost tožbenega razloga
Diskriminacija na podlagi političnega mnenja

I.
Dejansko stanje
Tožeča stranka, Udo Voigt, je bila na volitvah 25. maja 2014 na listi nemške stranke Nationaldemokratische Partei Deutschlands (NPD) izvoljena za poslanca Evropskega parlamenta. Od takrat ima v Parlamentu sedež kot poslanec, ki ni član politične skupine.
V Sankt Peterburgu (Rusija) je bilo 22. marca 2015 politično srečanje z naslovom „Ruski nacionalni forum“, na katero je ruska politična stranka Rodina povabila tožečo stranko in ki so se ga udeležili Andrei Petrov, Fedor Biryukov in Alexander Sotnichenko, tožeče stranke v zadevi, ki je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vpisana pod opravilno številko T‑452/15.
Po koncu tega srečanja je pomočnik U. Voigta z elektronskim sporočilom z dne 3. junija 2015 tiskovno službo Parlamenta obvestil, da namerava 16. junija 2015 organizirati tiskovno konferenco z naslovom „Naša prizadevanja za preprečitev hladne ali vroče vojne v Evropi“ (v nadaljevanju: tiskovna konferenca). Na tej tiskovni konferenci bi moralo biti prisotnih šest udeležencev, in sicer tožeča stranka, grški poslanec, nekdanja italijanski in britanski poslanec ter A. Petrov in F. Biryukov, ruska državljana in člana ruske politične stranke Rodina. Pomočnik tožeče stranke je zaprosil, da se jim za to dovoli uporaba dvorane Parlamenta in tehnične opreme za tolmačenje.
Pomočnik tožeče stranke je – v nadaljevanju tega srečanja, naslovljenega „Ruski nacionalni forum“ – 9. junija 2015 Generalni direktorat (GD) Parlamenta za varnost, ki je odgovoren za akreditacijo, zaprosil za izdajo izkaznic za vstop za 21 oseb, med katerimi je bilo pet ruskih državljanov (v nadaljevanju: ruski gostje), in sicer A. Petrov, F. Biryukov, A. Sotnichenko, E. N. in P. E., za izvedbo drugega dogodka v zvezi s tem srečanjem, in sicer delovnega sestanka z naslovom „Srečanje na temo evropskega sodelovanja“, ki je bil prav tako načrtovan za 16. junij 2015 (v nadaljevanju: delovni sestanek).
GD za varnost je 9. junija 2015 z elektronskim sporočilom potrdil prejem prošnje za akreditacijo. V tem elektronskem sporočilu o potrditvi prejema je bila navedena sklicna številka, ob predložitvi katere je bilo mogoče prevzeti izkaznice za vstop 16. junija 2015, k elektronskemu sporočilu pa je bila priložena tudi priloga, v kateri je bilo navedeno, da je dogodek sicer v skladu z varnostnimi zahtevami, vendar je bilo pojasnjeno tudi, da mora organizator ravnati v skladu z rednim postopkom za izdajo izkaznic.
Tiskovna služba je, prav tako 9. junija 2015, pomočnika tožeče stranke z elektronskim sporočilom obvestila, da mora po navodilih političnih oblasti zavrniti uporabo opreme za tiskovno konferenco, za katero je zaprosil (elektronsko sporočilo tiskovne službe). To elektronsko sporočilo se je sklicevalo na omejitve vstopa, ki jih Parlament določa za ruske politike in diplomate ter na nevarnost, da lahko prisotnost A. Petrova in F. Biryukova zmoti delovanje institucije.
Parlament je 10. junija 2015 sprejel resolucijo o stanju odnosov med EU in Rusijo (2015/2001 (INI)) (
UL 2016, C 407, str. 35
, v nadaljevanju: resolucija z dne 10. junija 2015), ki je bila v postopku obravnave od 15. januarja prejšnjega leta.
Pomočnik tožeče stranke je 16. junija 2015 prevzel izkaznice za vstop za goste delovnega sestanka. Vendar je oddelek za akreditacije GD za varnost dopoldne pomočnika z elektronskim sporočilom obvestil, da je glede na seznam udeležencev tega srečanja in na podlagi navodil iz kabineta predsednika Parlamenta vstop petim ruskim gostom v prostore Parlamenta zavrnjen.
II.
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 31. julija 2015 v sodnem tajništvu Sodišča vložila tožbo zoper Parlament in njegovega predsednika.
Sodišče je s sklepom z dne 29. oktobra 2015, Voigt/predsednik Parlamenta in Parlament (
C‑425/15
, neobjavljen,
EU:C:2015:741
), razsodilo, da očitno ni pristojno za obravnavanje te zadeve in jo na podlagi člena 54, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije odstopilo Splošnemu sodišču, odločitev o stroških pa pridržalo.
Splošno sodišče je s sklepom z dne 4. februarja 2016, Voigt/Parlament in predsednik Parlamenta (
T‑618/15
, neobjavljen,
EU:T:2016:72
), tožbo zavrnilo v delu, v katerem je bila vložena proti predsedniku Parlamenta.
Tožeča stranka je 23. maja 2016 vložila repliko, Parlament pa je 4. julija 2016 vložil dupliko.
Splošno sodišče je nato z dopisom z dne 6. decembra 2016 Parlamentu sporočilo procesne ukrepe, na katere je ta odgovoril 21. decembra 2016.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
razglasi za ničen, prvič, sklep Parlamenta z dne 9. junija 2015, s katerim je ta tožeči stranki zavrnil uporabo dvorane za tiskovno konferenco 16. junija 2015 (glej točko 6 zgoraj), in drugič, sklep Parlamenta z dne 16. junija 2015, s katerim je ta njenim ruskim gostom zavrnil vstop v svoje prostore (glej točko 8 zgoraj) (v nadaljevanju: izpodbijana sklepa);
–
Parlamentu naloži plačilo stroškov.
Tožeča stranka v tožbi Splošno sodišče prosi tudi, naj jo – če meni, da je potrebno – pozove k navedbi dodatnih trditev ali predložitvi dodatnih dokazov v utemeljitev svoje tožbe.
Parlament Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrže kot očitno nedopustno;
–
podredno, tožbo zavrže kot delno očitno nedopustno in zavrne kot delno očitno neutemeljeno;
–
še bolj podredno, tožbo zavrne kot očitno neutemeljeno;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
III.
Pravo
A.
Dopustnost
1.
Procesno upravičenje tožeče stranke
Tožeča stranka v začetnem procesnem aktu navaja, da je treba za njeno tožbo šteti, da je vložena na podlagi člena 263, tretji odstavek, PDEU in, podredno, na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU. Cilj člena 263, tretji odstavek, PDEU naj bi bil namreč Računskemu sodišču Evropske unije, Evropski centralni banki (ECB) in Odboru regij omogočiti uresničevanje njihovih pravic v razmerju do aktov preostalih institucij, taka možnost pa bi zato morala biti
a fortiori
priznana tudi poslancem, ki uživajo še večjo demokratično legitimnost.
Tožeča stranka je na obravnavi na vprašanje, ali še vedno vztraja pri trditvi, da je treba o sporu razsoditi na podlagi člena 263, tretji odstavek, PDEU, odgovorila, da je Sodišče o tem vprašanju odločilo s sklepom z dne 29. oktobra 2015, Voigt/predsednik Parlamenta in Parlament (
C‑425/15
, neobjavljen,
EU:C:2015:741
), in da se s to odločitvijo strinja. Zato je treba šteti, da se tožena stranka ne sklicuje več na navedeno določbo.
Tožeča stranka ima vsekakor procesno upravičenje na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU, s čimer se strinja tudi Parlament.
2.
Dopustnost tožbe
Parlament meni, da tožba ni v skladu s členom 76(d) Poslovnika Splošnega sodišča. Tožeča stranka naj bi navedla dva predmeta tožbe, in sicer zavrnitev možnosti uporabe dvorane za tiskovno konferenco in prepoved vstopa njenim ruskim gostom v prostore Parlamenta. Vendar naj bi bila utemeljitev tožbe dvoumna, ker se ne ve, ali se tožbeni razlogi nanašajo na prvi ali na drugi sklep o zavrnitvi.
Iz obrazložitve tožbe v obravnavanem primeru je razvidno, da je njen predmet razglasitev ničnosti obeh sklepov, in sicer izpodbijanih sklepov.
Tožeča stranka poleg tega pod naslovom I, „Kršitev Pogodb“, v tožbi razlikuje med prvim delom, ki se nanaša na „zavrnitev možnosti uporabe dvorane“, in drugim delom, ki se nanaša na „prepoved vstopa ruskim [gostom]“.
Kot je navedel Parlament, se utemeljitev prvega zgoraj navedenega dela nanaša tako na tiskovno konferenco kot na delovni sestanek, iz izpodbijanih sklepov pa izhaja, da se zavrnitev možnosti, da tožeča stranka uporabi dvorano, nanaša le na tiskovno konferenco, in da uporaba prostorov Parlamenta za delovni sestanek ni bila zavrnjena.
Vendar je treba spomniti, da je mogoče tožbeni razlog razlagati glede na njegovo vsebino in da je dopusten, če je iz tožbe dovolj jasno razviden (glej v tem smislu sklep z dne 20. septembra 2011, Land Wien/Komisija,
T‑267/10
, neobjavljen,
EU:T:2011:499
, točka
).
To, da se prvi del naslova I o „zavrnitvi možnosti uporabe [konferenčne] dvorane“ nanaša tudi na delovni sestanek, je mogoče razumeti ob upoštevanju okoliščine, da se tožeča stranka v drugem delu o „prepovedi vstopa ruskim [gostom]“, ki se nanaša na to srečanje, izrecno sklicuje na „ugotovitve, navedene v [prvem delu]“, zato so očitki iz tega prvega dela skupni obema izpodbijanima sklepoma.
Parlament poleg tega trdi, da tožeča stranka v tožbi pod naslovom II, „Zloraba pooblastil“, nikakor ne razlikuje med izpodbijanima sklepoma. Parlament meni, da je ta naslov dvoumen, ker tožeča stranka v njem navaja šikanoznost zavrnitve vstopa in se sklicuje na elektronsko sporočilo tiskovne službe, ki se nanaša le na zavrnitev možnosti uporabe dvorane za tiskovno konferenco.
Vendar iz utemeljitve, navedene pod naslovom II, „Zloraba pooblastil“, izhaja, da tožeča stranka prereka oba izpodbijana sklepa, zaradi česar v njej ne uvaja razlikovanja.
Na podlagi navedenega je treba ugotoviti, da tožbe ni mogoče šteti za nejasno in je torej v celoti dopustna.
Nazadnje, Parlament podredno trdi, da če Splošno sodišče tožbo razglasi za dopustno, so nekateri očitki, ki jih je tožeča stranka navedla v okviru tožbenih razlogov, nedopustni. Dopustnost teh trditev bo obravnavana v okviru teh tožbenih razlogov.
3.
Dopustnost replike
Parlament v dupliki dvomi o dopustnosti replike. Trdi, da je treba z repliko tožeči stranki načeloma omogočiti, da natančneje pojasni svoje stališče ali podrobneje predstavi svojo utemeljitev v zvezi s pomembnim vprašanjem in da odgovori na nove okoliščine, navedene v odgovoru na tožbo. Tožeča stranka pa naj bi v obravnavanem primeru v repliki na eni strani ponavljala okoliščine, ki so bile že navedene v tožbi, na drugi strani pa podajala nove trditve, ki s tožbo ali s trditvami iz odgovora na tožbo nimajo nikakršne zveze.
V zvezi s tem je v členu 83 Poslovnika Splošnega sodišča določeno, da se lahko tožba dopolni z repliko. Poleg tega iz točke 142 Praktičnih določb za izvajanje Poslovnika Splošnega sodišča izhaja, da „[k]er so bili okvir in razlogi ali očitki, ki so jedro spora, že temeljito predstavljeni […] v tožbi […], je namen replike […] tožeči […] stranki omogočiti, da natančneje pojasni[…] svoje stališče ali podrobneje predstavi[…] svojo utemeljitev v zvezi s pomembnim vprašanjem in odgovori[…] na nove okoliščine, navedene v odgovoru na tožbo […]“.
V obravnavanem primeru je treba v nasprotju s trditvami Parlamenta ugotoviti, da so v repliki ob upoštevanju odgovora na tožbo natančneje pojasnjene trditve iz tožbe. Poleg tega replike zaradi morebitne navedbe novih očitkov, ki nimajo nikakršne zveze s prejšnjimi procesnimi akti, ni mogoče šteti za nedopustno v celoti, ampak je morda zaradi tega treba zavrniti nekatere očitke, kar pa se bo preverilo v okviru obravnavanja tožbenih razlogov.
Repliko je torej treba šteti za dopustno.
B.
Prošnja tožeče stranke, naj jo Splošno sodišče po potrebi pozove k navedbi dodatnih trditev ali predložitvi dodatnih dokazov
Spomniti je treba, da mora tožeča stranka v skladu s členom 76(d) in (f) Poslovnika Splošnega sodišča v tožbi navesti predmet spora, navajane razloge in trditve ter povzetek navedenih razlogov ter ob vložitvi tožbe predložiti tudi dokaze in podati dokazne predloge. Poleg tega lahko glavne stranke v skladu s členom 85(2) in (3) Poslovnika Splošnega sodišča v utemeljitev svojih trditev dokaze predložijo ali dokazne predloge podajo po vložitvi začetnega procesnega akta le, če upravičijo zamudo pri njihovi predložitvi oziroma podaji.
Splošno sodišče lahko na podlagi člena 89(3) Poslovnika Splošnega sodišča s sprejetjem ukrepov procesnega vodstva stranke tudi pozove, naj predložijo natančnejša stališča glede nekaterih vidikov spora ali naj predložijo vsa dokazila v zvezi z zadevo. Vendar Splošno sodišče sprejme odločitev o sprejetju takih ukrepov po prosti presoji (glej v tem smislu sklep z dne 29. oktobra 2004, Ripa di Meana/Parlament,
C‑360/02 P
,
EU:C:2004:690
, točka
).
Iz teh določb izhaja, da tožeča stranka Splošnega sodišča na splošno ni dolžna prositi, naj jo pozove k navedbi trditev ali predložitvi dokazov v utemeljitev svoje tožbe.
Ugotoviti je treba, da je bila tožeča stranka, kar zadeva ukrep procesnega vodstva, z dopisom z dne 6. decembra 2016 vsekakor obveščena, da bo na obravnavi pozvana k odgovoru na trditve, ki jih je Parlament navedel v odgovoru na očitke o kršitvi načela sorazmernosti, kršitvi načela prepovedi diskriminacije na podlagi političnega mnenja in kršitvi splošnega načela enakosti.
C.
Vsebinska presoja
1.
Uvodne ugotovitve
a)
Očitek o kršitvi pravic tožeče stranke
Tožeča stranka v uvodu dela tožbe, ki se nanaša na „utemeljenost tožbe“, trdi, da izpodbijana sklepa „kršita pravice“, ki jih ima kot poslanec.
Če se ta trditev šteje za samostojen tožbeni razlog, je treba ta razlog zavrniti kot nedopusten kot predlaga Parlament. Tožeča stranka tega tožbenega razloga v tožbi namreč ni utemeljila, tožba pa mora v skladu s členom 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije in členom 76(d) Poslovnika Splošnega sodišča med drugim vsebovati povzetek navedenih razlogov ter morajo prav tako biti v njej vsaj strnjeno, vendar z zadostno jasnostjo navedena pravna načela, ki so bila po mnenju tožeče stranke kršena, in glavna dejstva, s katerimi ta utemeljuje svoje očitke (glej po analogiji sodbo z dne 15. decembra 1999, Latino/Komisija,
T‑300/97
,
EU:T:1999:328
, točka
). Zgolj abstraktna navedba nekega očitka torej ni v skladu z zahtevami Statuta Sodišča Evropske unije in Poslovnika (glej po analogiji sodbi z dne 11. marca 1999, Herold/Komisija,
T‑257/97
,
EU:T:1999:55
, točka
, in z dne 11. septembra 2014, Gold East Paper in Gold Huasheng Paper/Svet,
T‑443/11
,
EU:T:2014:774
, točka
).
Vsekakor pa je treba za zadevno trditev, če ne pomeni samostojnega tožbenega razloga, ampak uvodno opombo glede tožbenega razloga o „kršitvi Pogodb“, šteti, da se prekriva z njim, in torej napotiti na obravnavo tega tožbenega razloga.
b)
Očitka o „kršitvi Pogodb“ in zlorabi pooblastil
Tožeča stranka v tožbi navaja dva razloga, od katerih se prvi nanaša na „kršitev Pogodb“, drugi pa na zlorabo pooblastil.
Splošno sodišče je v skladu s členom 263, drugi odstavek, PDEU v povezavi s členom 256(1), prvi pododstavek, te pogodbe dejansko pristojno za odločanje o tožbah zaradi kršitve Pogodb.
Vendar je v členu 76(d) Poslovnika Splošnega sodišča določeno, da mora tožba vsebovati kratek povzetek navedenih razlogov. V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo biti zaradi zagotovitve pravne varnosti in učinkovitega izvajanja sodne oblasti iz besedila tožbe zlasti razvidni – vsaj strnjeno, vendar skladno in razumljivo – bistveni pravni elementi (sodba z dne 29. septembra 2016, Bach Flower Remedies/EUIPO – Durapharma (RESCUE),
T‑337/15
, neobjavljena,
EU:T:2016:578
, točki
in
). Prav tako mora biti utemeljitev tožeče stranke – čeprav ji ni treba izrecno navesti določenega pravnega pravila, na katero opira svoj očitek – dovolj jasna, da lahko nasprotna stranka in sodišče Evropske unije brez težav ugotovita, za katero pravilo gre (glej v tem smislu sodbi z dne 10. maja 2006, Galileo International Technology in drugi/Komisija,
T‑279/03
,
EU:T:2006:121
, točka
, in z dne 13. novembra 2008, SPM/Svet in Komisija,
T‑128/05
, neobjavljena,
EU:T:2008:494
, točka
).
Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je „kršitev Pogodb“ le generičen primer za vložitev ničnostne tožbe, o kateri lahko odloča Splošno sodišče, vendar pa se z njo ne more opredeliti pravna podlaga nekega tožbenega razloga (glej v tem smislu sodbo z dne 27. novembra 1997, Tremblay in drugi/Komisija,
T‑224/95
,
EU:T:1997:187
, točki
in
).
Zato je torej treba preveriti, ali prvi tožbeni razlog temelji na pravni podlagi, ki je natančnejša od zgolj navedbe „kršitve Pogodb“.
V obravnavanem primeru iz vsebine tožbe in k njej priloženega povzetka, ki se lahko upošteva pri njeni razlagi (sodbi z dne 25. oktobra 2007, Komninou in drugi/Komisija,
C‑167/06 P
, neobjavljena,
EU:C:2007:633
, točki
in
, in z dne 12. aprila 2016, CP/Parlament,
F‑98/15
,
EU:F:2016:76
, točka
), izhaja, da je tožeča stranka prvi tožbeni razlog v resnici oprla na člen 4 Pravilnika o sejah političnih skupin, ki ga je 4. julija 2005 sprejelo predsedstvo Parlamenta (v nadaljevanju: Pravilnik o sejah političnih skupin), in na kršitev člena 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina). V tožbenem razlogu, ki se nanaša na kršitev člena 21 Listine, se tožeča stranka natančneje sklicuje na diskriminacijo na podlagi etničnega porekla njenih ruskih gostov in na kršitev prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva.
Tožeča stranka v repliki poleg tega trdi, da zavrnitev vstopa njenim ruskim gostom v prostore Parlamenta pomeni tudi diskriminacijo na podlagi njihovega političnega mnenja. Trdi tudi, da ta zavrnitev pomeni kršitev splošnega načela enakosti, saj so bile zadevne osebe obravnavane drugače od preostalih obiskovalcev in gostov Parlamenta.
Nazadnje, tako v tožbi kot v repliki so podane navedbe o nesorazmernosti izpodbijanih sklepov, v zvezi s tem pa je treba najprej ugotoviti, ali gre za samostojen tožbeni razlog.
V zvezi s tem je treba v nasprotju s trditvami Parlamenta ugotoviti, da je načelo sorazmernosti sicer samostojno pravno načelo, vendar pa je lahko tudi sestavni del načel enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije. Tako je bilo že razsojeno, da načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije zahtevata, da različno obravnavanje temelji na objektivnem in razumnem merilu, in sicer mora biti povezano z zakonsko dopustnim ciljem, različnost pa mora biti sorazmerna s ciljem, ki se želi doseči z zadevnim obravnavanjem (sodbe z dne 17. oktobra 2013, Schaible,
C‑101/12
,
EU:C:2013:661
, točka
; z dne 23. marca 1994, Huet/Računsko sodišče,
T‑8/93
,
EU:T:1994:35
, točka
, in z dne 30. januarja 2003, C/Komisija,
T‑307/00
,
EU:T:2003:21
, točka
).
V obravnavanem primeru je tožeča stranka v tožbi trditev o nesorazmernosti odločitve, da se ji ne dovoli uporaba dvorane za tiskovno konferenco, navedla kot posledico očitka o kršitvi člena 4 Pravilnika o sejah političnih skupin. Na obravnavi je potrdila, da sta ta očitka povezana. Sklicevanje tožeče stranke – prav tako v tožbi – na nesorazmernost sklepa o zavrnitvi vstopa v prostore Parlamenta njenim ruskim gostom je povezano z očitkom o kršitvi prepovedi vsakršne diskriminacije na podlagi etničnega porekla ali državljanstva. Nazadnje, tožeča stranka se v repliki sklicuje tudi na načelo sorazmernosti v okviru utemeljitve kršitve prepovedi diskriminacije na podlagi političnega mnenja in kršitve splošnega načela enakosti. Ugotoviti je torej treba, da navedba o nesorazmernosti izpodbijanih sklepov ni samostojen tožbeni razlog.
Na podlagi navedenega je torej treba preizkusiti:
–
prvič, v zvezi z zavrnitvijo možnosti, da tožeča stranka za tiskovno konferenco uporabi dvorano, tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 4 Pravilnika o sejah političnih skupin;
–
drugič, v zvezi z zavrnitvijo vstopa ruskim gostom v prostore Parlamenta:
–
napotitev na tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 4 Pravilnika o sejah političnih skupin;
–
tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 21 Listine, ker naj bi ta zavrnitev pomenila diskriminacijo na podlagi etničnega porekla in državljanstva zadevnih oseb;
–
tožbeni razlog, ki se na eni strani nanaša na člen 21(1) Listine, ker naj bi ta zavrnitev pomenila diskriminacijo na podlagi političnega mnenja, in na drugi strani na kršitev splošnega načela enakosti;
–
tretjič, kar zadeva oba izpodbijana sklepa, tožbeni razlog, ki se nanaša na zlorabo pooblastil.
2.
Tožbeni razlog, ki se nanaša zgolj na zavrnitev možnosti, da tožeča stranka za tiskovno konferenco uporabi dvorano
Tožeča stranka trdi, da imajo samostojni poslanci v skladu z odstavkom 1 člena 4 Pravilnika o sejah političnih skupin pravico do uporabe prostorov Parlamenta za organiziranje tiskovnih konferenc, če so prostori na voljo in če uporaba teh prostorov ne pomeni nevarnosti za običajno delovanje Parlamenta. Poleg tega naj bi bilo na podlagi člena 8 tega pravilnika poslancem izrecno dovoljeno, da na svoje seje povabijo tretje osebe, kot so novinarji. Parlament naj namreč ne bi trdil, da so bili 16. junija 2015 vsi prostori zasedeni. Poleg tega naj se s tiskovno konferenco ne bi moglo ovirati poslansko delo, kar naj bi bilo potrjeno tudi s tem, da je tožeča stranka že organizirala podobne dogodke, ne da bi to povzročilo kakršne koli težave. Nazadnje, prisotnost A. Petrova in F. Biryukova očitno ne bi mogla vplivati na delovanje Parlamenta, kot je ta navedel v elektronskem sporočilu tiskovne službe.
Tožeča stranka zato trdi, da je bila zavrnitev možnosti uporabe dvorane zaradi neobstoja objektivnega razloga, s katerim bi jo bilo mogoče upravičiti, nesorazmerna in so se z njo kršile njene pravice, ki jih ima kot poslanec, saj ji je bilo onemogočeno izražanje o svojem poslanskem delu in, natančneje, evropskim državljanom ni mogla razložiti, zakaj je bilo srečanje z naslovom „Ruski nacionalni forum“, ki je bilo 22. marca 2015 v Sankt Peterburgu, v resoluciji z dne 10. junija 2015 napačno predstavljeno.
Parlament te trditve izpodbija in trdi, da tožbeni razlog ni utemeljen.
Iz sistematike Pravilnika o sejah političnih skupin, kakor izhaja iz njegovega naslova in člena 1(1), je razvidno, da ta pravilnik ureja način, kako „generalni sekretariat [Parlamenta] prispeva k organizaciji in dobri izvedbi sej političnih skupin“. Z navedenim pravilnikom so torej med drugim določena pravila o uporabi dvoran Parlamenta s strani političnih skupin in njihovih organov.
Člen 8 Pravilnika o sejah političnih skupin v bistvu določa, da lahko politične skupine na svoje seje povabijo tretje osebe.
Člen 4(1) Pravilnika o sejah političnih skupin določa, da lahko „[v] okviru svoje parlamentarne dejavnosti […] samostojni poslanci uporabljajo“ tudi dvorane Parlamenta. Ob upoštevanju te določbe in možnosti samostojnih poslancev, da sklicujejo srečanja, čeprav niso vključeni v poslansko skupino, ta pravilnik določa tudi način, kako generalni sekretariat Parlamenta sodeluje pri organizaciji podobnih srečanj. V skladu s členom 4(2) navedenega pravilnika mora prošnje samostojnih poslancev za uporabo dvorane „vložiti koordinacijsko telo samostojnih poslancev“, ki je upravni organ, s katerim si lahko ti poslanci zagotovijo dostop do nekaterih ugodnosti, ki so načeloma namenjene skupinam.
Iz odgovorov Parlamenta na ukrepe procesnega vodstva, ki jih je nanj naslovilo Splošno sodišče, izhaja tudi, da tiskovne konference, ki jih organizirajo poslanci, ureja poseben pravilnik, in sicer „Pravilnik o pravilni uporabi dvorane za tiskovne konference Evropskega parlamenta“, ki ga je predsedstvo Parlamenta sprejelo 22. oktobra 2007.
Iz navedenega izhaja, da cilj Pravilnika o sejah političnih skupin – čeprav lahko politične skupine v skladu z njim na svoje seje povabijo tretje osebe – ni ureditev možnosti uporabe dvoran za tiskovne konference, zlasti če gre za organizacijo tiskovne konference na pobudo posameznega poslanca.
To razlago potrjuje dejstvo, da tožeča stranka prošnje za uporabo dvorane za njeno tiskovno konferenco ni vložila na podlagi člena 4(2) Pravilnika o sejah političnih skupin, saj jo je brez posredovanja koordinacijskega telesa samostojnih poslancev naslovila neposredno na tiskovni oddelek Parlamenta.
Zato je treba očitek, ki se nanaša na člen 4 Pravilnika o sejah političnih skupin, zavrniti, ne da bi bilo treba v okviru uporabe te določbe odgovoriti na vprašanji, ali je bila zavrnitev Parlamenta upravičena zaradi nerazpoložljivosti ali nevarnosti oviranja dela Parlamenta in ali je bila ta zavrnitev nesorazmerna.
Čeprav bi bilo treba očitek o nesorazmernosti zavrnitve možnosti tožeče stranke, da za organizacijo tiskovne konference uporabi dvorano, v nasprotju z ugotovitvami v točki 50 zgoraj razlagati kot očitek, ki se razlikuje od tožbenega razloga, ki se nanaša na člen 4 Pravilnika o sejah političnih skupin, ga je treba vseeno zavrniti.
Parlament je namreč v elektronskem sporočilu tiskovne službe zavrnitev možnosti tožeče stranke, da za tiskovno konferenco uporabi dvorano, utemeljil zlasti z nevarnostjo, da bo prisotnost A. Petrova in F. Biryukova zmotila delovanje Parlamenta. Tožeča stranka pa tako nevarnost zanika, ne da bi za to podala prepričljivo utemeljitev. V zvezi s tem okoliščina, da je v preteklosti že organizirala tiskovne konference in delovne sestanke, ni upoštevna, saj ne zatrjuje, da so bili na teh srečanjih z dovoljenjem Parlamenta prisotni ruski gostje in da so se ta srečanja odvila v podobnih okoliščinah, kot so te v obravnavanem primeru. Poleg tega je iz točk od 119 do 122 spodaj razvidno, da Parlament v obravnavanem primeru ni kršil načela sorazmernosti.
3.
Tožbeni razlogi, ki se nanašajo le na zavrnitev vstopa ruskim gostom v prostore Parlamenta
a)
Tožbeni razlog, ki napotuje na tožbeni razlog o kršitvi člena 4 Pravilnika o sejah političnih skupin
Tožeča stranka trdi, da zavrnitev vstopa ruskim gostom v prostore Parlamenta „ni v skladu s primarnim pravom“ iz razlogov, ki so bili že navedeni v zvezi z zavrnitvijo možnosti uporabe dvorane.
Parlament izpodbija dopustnost tega očitka, ker tožeča stranka ni pojasnila, iz česa ta kršitev sestoji.
Iz besedila tožbe je razvidno, da je treba trditev tožeče stranke razumeti tako, da naj bi bile utemeljitve proti zavrnitvi možnosti, da za tiskovno konferenco uporabi dvorano, ki se nanašajo na člen 4 Pravilnika o sejah političnih skupin in po potrebi na nesorazmernost tega ukrepa, upoštevne tudi v zvezi z zavrnitvijo vstopa ruskim gostom v prostore Parlamenta.
Ta očitek, čeprav je upošteven, je treba zavrniti iz razlogov, ki so bili navedeni v točkah od 55 do 63 zgoraj.
Zavrnitev očitka, ki se nanaša na člen 4 Pravilnika o sejah političnih skupin, je v tem primeru še toliko bolj očitna, saj tožeči stranki – tudi ob predpostavki, da se ta določba uporabi – ni bila zavrnjena uporaba dvoran Parlamenta za delovni sestanek, ampak se je zavrnitev nanašala le na vstop ruskih gostov v prostore Parlamenta.
b)
Tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 21 Listine, ker naj bi zavrnitev vstopa ruskim gostom v prostore Parlamenta pomenila diskriminacijo na podlagi etničnega porekla in državljanstva
Tožeča stranka trdi, da njeni ruski gostje niso pomenili nobene nevarnosti za običajno delovanje Parlamenta ali za njegovo varnost. Zavrnitev vstopa v prostore Parlamenta brez objektivnega razloga naj bi pomenila diskriminacijo na podlagi njihovega državljanstva oziroma etničnega porekla, s čimer naj bi bil kršen člen 21 Listine. Dalje, ob predpostavki, da bi nekateri ruski državljani dejansko predstavljali nevarnost za delovanje Parlamenta, bi zadoščala omejitev vstopa tem državljanom.
Parlament trdi, da se tožeča stranka ne more sklicevati na kršitev prepovedi diskriminacije na podlagi etničnega porekla oziroma državljanstva, katere žrtve naj bi bili njeni ruski gostje, in meni, da ta tožbeni razlog nikakor ni utemeljen.
1)
Dopustnost tožbenega razloga
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da tožeča stranka ni upravičena delovati v interesu prava ali institucij in lahko v utemeljitev ničnostne tožbe uveljavlja le očitke, ki se nanašajo nanjo osebno (sodba z dne 30. junija 1983, Schloh/Svet,
85/82
,
EU:C:1983:179
, točka
). Vendar te zahteve ni mogoče razumeti tako, da lahko sodišče Unije sprejme dopustnost očitka le, če se ta navezuje na osebni položaj tožeče stranke. Očitki tožeče stranke so v resnici dopustni, če se lahko z njimi utemelji ničnost, zaradi katere bi tožeča stranka imela korist (glej sodbo z dne 11. julija 2007, Wils/Parlament,
F‑105/05
,
EU:F:2007:128
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru pa bi lahko zatrjevana diskriminacija ruskih gostov na podlagi njihovega državljanstva oziroma etničnega porekla škodovala tudi tožeči stranki, ker je bila vabiteljica in ker z njimi v prostorih Parlamenta ni mogla izvesti delovnega sestanka, ki ga je organizirala.
V okoliščinah obravnavane zadeve je tako imela tožeča stranka kot organizatorka sestanka v prostorih Parlamenta, v katere ruski gostje niso smeli vstopiti, interes za zatrjevanje očitka, ki se nanaša na diskriminacijo njenih gostov na podlagi njihovega državljanstva oziroma etničnega porekla.
2)
Utemeljenost tožbenega razloga
V skladu s členom 21(1) Listine je med drugim prepovedana vsakršna diskriminacija na podlagi etničnega porekla. V skladu z odstavkom 2 tega člena je brez poseganja v posebne določbe Pogodb na njunem področju uporabe prepovedana tudi vsakršna diskriminacija na podlagi državljanstva.
Ker tožeča stranka ne razlikuje jasno med vrstama zatrjevane diskriminacije, je treba spomniti, da kadar sta v splošnem besedilu uporabljena dva različna izraza, razlogi doslednosti in pravne varnosti nasprotujejo temu, da se tema izrazoma pripiše enak obseg. To
a fortiori
velja, kadar imata izraza v pogovornem jeziku različna pomena (sodbi z dne 25. septembra 2013, Marques/Komisija,
F‑158/12
,
EU:F:2013:135
, točka
, in z dne 14. maja 2014, Cocco/Komisija,
F‑17/13
,
EU:F:2014:92
, točka
).
Državljanstvo je tako pravna in politična vez med posameznikom in suvereno državo, pojem etničnega porekla pa izhaja iz ideje, da so za družbene skupine značilni skupno državljanstvo, vera, jezik, kulturno in tradicionalno poreklo ter življenjsko okolje (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2015, CHEZ Razpredelenie Bulgaria,
C‑83/14
,
EU:C:2015:480
, točka
).
Tožeča stranka se v zvezi s prepovedjo diskriminacije na podlagi etničnega porekla omejuje na zatrjevanje ruskega državljanstva svojih gostov in ne navaja, da so del posebne etnične skupine.
A fortiori
, tožeča stranka ni nikakor dokazala, da je bil sklep o zavrnitvi vstopa njenim ruskim gostom v prostore Parlamenta sprejet zaradi natančno določenega etničnega porekla.
Iz tega sledi, da tožeča stranka ni dokazala, da so izpolnjeni pogoji za uporabo člena 21(1) Listine in da torej ne more zatrjevati, da so bili njeni ruski gostje diskriminirani na podlagi etničnega porekla.
V zvezi s prepovedjo diskriminacije na podlagi državljanstva je treba spomniti, da je treba v skladu s členom 6(1), tretji pododstavek, PEU in členom 52(7) Listine Pojasnila k Listini (
UL 2007, C 303, str. 17
) upoštevati kot vodilo pri njeni razlagi.
V skladu s Pojasnili k Listini člen 21(2) Listine „ustreza členu 18[, prvi odstavek, PDEU] in ga je treba uporabljati ob upoštevanju tega člena“. Dalje, na podlagi člena 52(2) Listine se pravice, ki jih ta priznava in jih urejajo določbe Pogodb, uresničujejo v skladu s pogoji in v mejah, opredeljenih v teh pogodbah. Iz tega sledi, da je treba člen 21(2) Listine razlagati tako, da ima isti obseg kot člen 18, prvi odstavek, PDEU.
Prvi odstavek člena 18 PDEU določa, da „[k]jer se uporabljata Pogodbi in brez poseganja v njune posebne določbe, je prepovedana vsakršna diskriminacija glede na državljanstvo.“ Ta določba je v drugem delu te pogodbe, naslovljenem „Nediskriminacija in državljanstvo Unije“. Nanaša se na položaje, ki spadajo na področje uporabe prava Unije, v katerih je državljan neke države članice zaradi svojega državljanstva diskriminiran glede na državljane neke druge države članice. Ta člen se zato ne more uporabiti v primeru morebitnega različnega obravnavanja med državljani držav članic in državljani tretjih držav (glej v tem smislu sodbi z dne 4. junija 2009, Vatsouras in Koupatantze,
C‑22/08 in C‑23/08
,
EU:C:2009:344
, točki
in
, in z dne 7. aprila 2011, Francesco Guarnieri & Cie,
C‑291/09
,
EU:C:2011:217
, točka
).
Zato tožeča stranka v zvezi s svojimi ruskimi gosti ne more zatrjevati kršitve člena 21(2) Listine.
Na podlagi navedenega je treba tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 21 Listine, ker naj bi zavrnitev vstopa ruskim gostom v prostore Parlamenta pomenila diskriminacijo na podlagi njihovega etničnega porekla oziroma državljanstva, zavrniti. Kar zadeva zatrjevano nesorazmernost te zavrnitve, ker se ne razlikuje med ruskimi gosti glede na nevarnost, ki jo predstavljajo, se vsekakor napotuje na točke od 119 do 122 spodaj.
c)
Tožbeni razlog, ki se nanaša, prvič, na kršitev člena 21(1) Listine, ker naj bi zavrnitev vstopa ruskim gostom v prostore Parlamenta pomenila diskriminacijo na podlagi njihovega političnega mnenja, in drugič, na kršitev splošnega načela enakosti
Tožeča stranka v repliki trdi, da pomeni zavrnitev vstopa njenim ruskim gostom v prostore Parlamenta diskriminatorno obravnavanje zaradi njihovega političnega mnenja. Trdi tudi, da je treba, „nazadnje, […] prepoved vstopa […] vsekakor presojati z vidika splošnega načela enakosti“. Zaradi te zavrnitve naj bi bili namreč ruski gostje obravnavani drugače od drugih obiskovalcev in gostov Parlamenta.
Parlament izpodbija dopustnost teh očitkov, ker naj bi šlo za tožbene razloge, ki so prvič in torej prepozno navedeni v repliki. Poleg tega naj bi bil očitek, ki se nanaša na kršitev splošnega načela, dvoumen in težko razumljiv.
Vendar tožeča stranka trdi, da se je šele ob branju odgovora na tožbo, ki je bil vložen v zadevi Petrov in drugi/Parlament (T‑452/15), seznanila s političnim temeljem diskriminacije, katere žrtev so bili njeni ruski gostje.
Na podlagi člena 84(1) Poslovnika navajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom. Vendar je treba tožbeni razlog, ki je izrecna ali implicitna razširitev tožbenega razloga, predhodno navedenega v tožbi, in ki je z njim tesno povezan, razglasiti za dopusten. Da bi bilo novo trditev mogoče šteti za razširitev predhodno navedenega tožbenega razloga ali očitka, mora biti dovolj tesno povezana s tožbenimi razlogi ali očitki, predhodno navedenimi v tožbi, da bi se lahko štelo, da izhaja iz običajnega razvoja razprave v postopku pred sodiščem (glej v tem smislu sodbo z dne 16. novembra 2011, Groupe Gascogne/Komisija,
T‑72/06
, neobjavljena,
EU:T:2011:671
, točki
in
).
Najprej, kar zadeva prepoved diskriminacije na podlagi političnega mnenja, je ta prepoved navedena v členu 21(1) Listine, ki ga je tožeča stranka navedla v tožbi v okviru tožbenega razloga, ki se nanaša na „kršitev Pogodb“. Vendar je tožeča stranka v tožbi svoje trditve, utemeljene s to določbo, omejila na domnevno kršitev prepovedi vsakršne diskriminacije na podlagi etničnega porekla. Poleg tega se je sklicevala na diskriminacijo na podlagi državljanstva in se pri tem oprla na člen 21(2) Listine. V začetnem procesnem aktu nikakor ni navedla kršitve prepovedi diskriminacije na podlagi političnega mnenja njenih ruskih gostov.
Dejstvo, da tožeča stranka v tožbi take diskriminacije ni navedla, ima v obravnavanem primeru poseben pomen. Pri zavrnitvi vstopa ruskim gostom v Parlament je namreč treba upoštevati okoliščine te zavrnitve. Natančneje, iz spisa je razvidno, da je tožeča stranka ob vložitvi tožbe že prejela elektronsko sporočilo tiskovne službe, s katerim ji je Parlament zavrnil možnost uporabe potrebne opreme za njeno konferenco, ki naj bi bila prav tako 16. junija 2015. Ta zavrnitev je bila utemeljena z dvema razlogoma. Prvič, v elektronskem sporočilu tiskovne službe je opozorjeno na omejitve vstopa, ki jih je Parlament sprejel za ruske diplomate in za ruske politike, in sicer natančneje za člane Gosudarstvennaya Duma Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii (državna duma federativnega združenja Ruske federacije) in Soviet Federatsii Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii (zvezni svet federativnega združenja Ruske federacije), kar je razvidno tudi iz odgovorov Parlamenta na ukrepe procesnega vodstva iz točke 13 zgoraj. Drugič, v tem elektronskem sporočilu je navedena tudi nevarnost, da prisotnost A. Petrova in F. Biryukova lahko zmoti delovanje Parlamenta. Dalje, namen sporne zavrnitve je bila prepoved vstopa ruskim gostom v prostore Parlamenta – političnega organa – da bi se na povabilo tožeče stranke, ki je delovala kot poslanec, udeležili sestanka na politično temo, in sicer „evropsko sodelovanje“. Poleg tega imata A. Petrov in F. Biryukov pomembne odgovornosti v okviru politične stranke Rodina, A. Sotnichenko pa je bil predstavljen kot univerzitetni profesor na področju mednarodnih odnosov. Dalje, zadevno srečanje je bilo nadaljevanje političnega srečanja, in sicer „Ruskega nacionalnega foruma“, ki so se ga zgoraj navedene osebe udeležile in do katerega je Parlament v resoluciji z dne 10. junija 2015 zavzel kritično stališče. Nazadnje, tožeča stranka je na obravnavi potrdila, da je bil cilj dogodkov 16. junija 2015, na katere je povabila zadevne osebe, omogočiti izraziti njihovo politično mnenje o „evropskem sodelovanju“, da se, prvič, srečanje z naslovom „Ruski nacionalni forum“ osvetli z drugega zornega kota, kot je predstavljen v resoluciji z dne 10. junija 2015, in da se, drugič, nadaljuje na tem srečanju začeto delo. V teh okoliščinah bi morala biti tožeča stranka, ki je seznanjena s politično zadevo in ki je običajno skrbna, pozorna na politični kontekst sporne zavrnitve vstopa.
Poleg tega se tožeča stranka s procesnega vidika ne more sklicevati na dejstvo, da je bila s političnim temeljem diskriminacije, katere žrtve naj bi bili njeni ruski gostje, seznanjena ob branju odgovora na tožbo, ki je bil vložen v zadevi Petrov in drugi/Parlament (T‑452/15).
V zvezi s tem je treba spomniti, da ima vsaka zadeva, predložena Splošnemu sodišču, spis, v katerem so med drugim listine in procesni akti strank v zvezi s to zadevo, in da je vsak od teh spisov povsem samostojen. To je ponazorjeno s točko 25 Praktičnih določb za izvajanje Poslovnika Splošnega sodišča, v skladu s katerim „s procesnim aktom in njegovimi prilogami, ki so bili predloženi v eni od zadev in so bili vloženi v spis v tej zadevi, ni mogoče dopolniti spisa v kateri od drugih zadev“ (glej po analogiji sklep z dne 15. oktobra 2009, Hangzhou Duralamp Electronics/Svet,
T‑459/07
,
EU:T:2009:403
, točka
, in sodba z dne 18. novembra 2015, Einhell Germany in drugi/Komisija,
T‑73/12
,
EU:T:2015:865
, točka
).
V skladu z ustaljeno sodno prakso smejo stranke v nekem postopku – razen v izjemnih primerih, v katerih bi razkritje dokumenta lahko ogrozilo dobro delovanje sodnega organa – svoje vloge res razkriti tretjim osebam. V tem smislu lahko stranka postopka pod enakim pogojem privoli, da vlogo, ki jo je predložila v okviru tega postopka, uporabi druga stranka tega postopka v okviru drugega postopka (sklep z dne 15. oktobra 2009, Hangzhou Duralamp Electronics/Svet,
T‑459/07
,
EU:T:2009:403
, točka
, in sodba z dne 18. novembra 2015, Einhell Germany in drugi/Komisija,
T‑73/12
,
EU:T:2015:865
, točka
).
Vendar se v obravnavani zadevi ni ugotovilo, da je tožeča stranka Parlament zaprosila za dovoljenje, da v okviru te zadeve uporabi odgovor na tožbo, ki ga je Parlament podal v zadevi T‑452/15.
Ugotoviti je treba tudi, da sklicevanje na kršitev prepovedi diskriminacije na podlagi političnega mnenja ruskih gostov v repliki ni razširitev razloga, navedenega v tožbi, ki izhaja iz običajnega razvoja razprave v tem postopku, ampak nov tožbeni razlog. Zato je treba ta tožbeni razlog šteti za nedopusten, ker ni utemeljen s pravnimi in dejanskimi okoliščinami, ki so se razkrile med pisnim postopkom.
Drugič, Parlament v zvezi s trditvijo iz replike o kršitvi splošnega načela enakosti meni, da je težko razumljiva, ker se z njo očita obravnavanje „tožečih strank“ v primerjavi z obravnavanjem drugih obiskovalcev in gostov Parlamenta, tožeča stranka pa kot poslanec ni v položaju, ki bi bil primerljiv z njihovim. Vendar je to sklicevanje na „tožeče stranke“ očitna tipkarska napaka. Navedbe Parlamenta v nadaljevanju pa so pravilne.
Poleg tega je treba v zvezi s prepozno navedbo trditve o kršitvi splošnega načela enakosti ugotoviti, da je tožeča stranka v okviru razloga o zlorabi pooblastil v tožbi med drugim navedla, da sta izpodbijana sklepa „povsem arbitrarna in v diametralnem nasprotju s prepovedjo diskriminacije iz primarnega prava“. Vendar je bilo v tej trditvi napoteno na „zgoraj navedene razloge“, torej na obrazložitev zatrjevane diskriminacije na podlagi državljanstva oziroma etničnega porekla ruskih gostov. Tožeča stranka ob vložitvi tožbe ni nikoli zatrjevala kršitve splošnega načela enakosti glede na obravnavanje drugih obiskovalcev in gostov Parlamenta.
Zato – čeprav je želela tožeča stranka v repliki razširiti obseg tožbenega razloga o kršitvi prepovedi vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva oziroma etničnega porekla njenih ruskih gostov tako, da se je na splošno sklicevala na splošno načelo enakosti glede na obravnavanje drugih obiskovalcev in gostov Parlamenta – je treba tožbeni razlog o kršitvi tega načela šteti za nov razlog, ki ne izhaja iz običajnega razvoja razprave v postopku. Ta tožbeni razlog je treba iz tega razloga in ker ni utemeljen s pravnimi in dejanskimi okoliščinami, ki so se razkrile v tem postopku, prav tako šteti za nedopusten.
Dodati je treba, da je člen 21 Listine, ki služi kot podlaga za tožbeni razlog o prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva oziroma etničnega porekla, poseben izraz načela enakega obravnavanja (glej v tem smislu sodbo z dne 29. aprila 2015, Léger,
C‑528/13
,
EU:C:2015:288
, točka
) ter da sta to načelo in prepoved vsakršne diskriminacije izraza istega pravnega načela, ki prepoveduje različno obravnavanje primerljivih položajev na eni strani in enako obravnavanje različnih položajev, razen če je tako obravnavanje objektivno upravičeno, na drugi (sodba z dne 27. januarja 2005, Europe Chemi-Con (Nemčija)/Svet,
C‑422/02 P
,
EU:C:2005:56
, točka
).
Ker je treba navedbo splošnega načela enakosti v repliki – ob upoštevanju te sodne prakse – šteti za z drugimi besedami podan razlog o prepovedi vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva oziroma etničnega porekla, ki je bil naveden že v tožbi, je treba torej zadevni očitek iz razlogov, navedenih zgoraj v točki 74 in naslednjih, zavrniti kot neutemeljen.
Tožbeni razlog, ki se na eni strani nanaša na kršitev člena 21(1) Listine, ker naj bi zavrnitev vstopa ruskim gostom v prostore Parlamenta pomenila diskriminacijo na podlagi njihovega političnega mnenja, in na drugi strani na kršitev splošnega načela enakosti, je neutemeljen, saj sta izpodbijana sklepa – kot je razvidno iz točk od 108 do 122 v nadaljevanju – utemeljena z objektivnim in razumnim razlogom, sledita zakonsko dopustnemu cilju in sta sorazmerna z zastavljenim ciljem.
4.
Tožbeni razlog o zlorabi pooblastil, ki se nanaša na oba izpodbijana sklepa
Tožeča stranka trdi, da pomenita izpodbijana sklepa zlorabo pooblastil, kar Parlament prereka.
V skladu z ustaljeno sodno prakso ima pojem zlorabe pooblastil natančno določen obseg, ki se nanaša na položaj, v katerem upravni organ svoja pooblastila uporablja za drug namen kot za tistega, za katerega so mu bila podeljena. Pri odločbi so bila pooblastila zlorabljena samo, če se na podlagi objektivnih, upoštevnih in skladnih dejavnikov izkaže, da je bila sprejeta za drugačne namene od navedenih. Zato ne zadošča, da zadevna oseba navede nekatera dejstva v utemeljitev svojih trditev, ampak mora predložiti dovolj natančne, objektivne in ujemajoče se dokaze, s katerimi je mogoče podpreti njihovo resničnost oziroma vsaj njihovo verjetnost. Brez teh dokazov ni mogoče izpodbijati vsebinske pravilnosti trditev zadevne institucije. Tako celovita presoja dokazov o zlorabi pooblastil ne more temeljiti le na trditvah in na dokazih, ki niso dovolj jasni ali ki niso niti objektivni niti upoštevni (glej sklep z dne 19. decembra 2013, da Silva Tenreiro/Komisija,
T‑32/13 P
,
EU:T:2013:721
, točke od 31 do 33 in navedena sodna praksa).
Najprej, tožeča stranka trdi, da pomenita izpodbijana sklepa „iz zgoraj navedenih razlogov“ zlorabo pooblastil, ker sta „povsem arbitrarna in v diametralnem nasprotju s prepovedjo diskriminacije“.
Ker pa se tožeča stranka opira na domnevne nepravilnosti, navedene v tožbenih razlogih, ki se nanašajo na „kršitev Pogodb“, je treba spomniti, da so bili ti zgoraj zavrnjeni, zato teh navedb ni mogoče sprejeti.
Dalje, tožeča stranka priznava, da sta varnost in dobro delovanje Parlamenta zakonsko dopustna cilja, s katerima je mogoče utemeljiti izpodbijana sklepa. Vendar pa izpodbija to, da sta sklepa resnično sledila tema ciljema.
Tožeča stranka namreč trdi, da njeni ruski gostje niso pomenili nevarnosti za varnost in dobro delovanje Parlamenta. Čeprav je ta mesto za politični dialog, naj bi bil cilj zavrnitve njihovega vstopa v prostore Parlamenta v resnici ta, da se jim prepreči vstop zaradi njihovih političnih prepričanj in njihove goreče pripadnosti, ki naj večini skupščine ne bi bila všeč.
Ugotoviti je treba, da želi tožeča stranka s to trditvijo dokaz o zlorabi pooblastil izpeljati iz nenatančnosti obrazložitve izpodbijanih sklepov.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je iz točke 89 zgoraj razvidno, da sta bila izpodbijana sklepa – kljub temu, da ruski gostje niso člani državne dume federativnega združenja Ruske federacije ali zveznega sveta federativnega združenja Ruske federacije – utemeljena s tem, da bi lahko njihova prisotnost v Parlamentu v splošnem okviru dogodkov, ki so bili razlog za omejitev njihovega vstopa, ogrozila red in varnost Parlamenta ter njegovo dobro delovanje.
Natančneje, Parlament je ob upoštevanju resolucije z dne 10. junija 2015 navajal poseben kontekst političnih odnosov med Rusko federacijo in Unijo v času nastanka dejstev. Tako se je skliceval na položaj v Ukrajini in na dejstvo, da je Ruska federacija objavila črni seznam, na katerem so bila imena nekaterih zdajšnjih in nekdanjih poslancev Parlamenta ter uradnikov Unije, zaradi česar je omejil vstop ruskih politikov in diplomatov v svoja poslopja.
Ob upoštevanju posebnih okoliščin političnih odnosov med Rusko federacijo in Unijo v tistem času na eni strani ter glede na zaostritev odnosov, ki jo zatrjuje Parlament, med evropskimi političnimi strankami, ki se štejejo za populistične, in ruskimi nacionalističnimi silami na drugi, Parlament poudarja, da so se A. Petrov, F. Biruykov in A. Sotnichenko udeležili srečanja z naslovom „Ruski nacionalni forum“, ki ga je Parlament nedavno zelo ostro obsodil. Parlament je poudaril tudi, da sta A. Petrov in F. Biruykov aktivna člana ruske politične stranke, ki se šteje za nacionalistično. Dodaja, da so bili A. Petrov, F. Biruykov in A. Sotnichenko gotovo osrednji gostje, da bi, prvič, v prostorih Parlamenta pokazali drugačno stališče glede srečanja „Ruski nacionalni forum“ od tistega iz resolucije z dne 10. junija 2015, in da bi, drugič, tam nadaljevali delo, ki so ga začeli na tem srečanju, kar je tožeča stranka na obravnavi potrdila (glej točko 89 zgoraj).
Tožeča stranka vseeno ugotavlja, da se „hišni red“ predsednika Parlamenta, na katerega se sklicuje Parlament, ne bi smel uporabiti za preprečevanje srečanj, katerih vsebini večina nasprotuje, saj so prav parlamenti mesta za politični dialog.
Vendar člen 22 Poslovnika Evropskega parlamenta predsedniku Parlamenta podeljuje pristojnosti, potrebne za zagotovitev splošne varnosti prostorov Parlamenta, preprečitev in ustavitev vsake motnje dobrega delovanja parlamentarnih dejavnosti ter zaščito dostojanstva Parlamenta. Parlament utemeljeno trdi tudi, da mu v svojih poslopjih ni treba dajati prednosti političnim dejavnostim neke politične stranke iz tretje države. Zato Parlamentu ni treba sprejeti članov ali simpatizerjev take politične stranke, da bi lahko v njegovih prostorih izrazili svoja stališča. Splošneje, iz člena 14 PEU izhaja, da je pravica do udeležbe pri izvajanju zakonodajne in proračunske naloge ter nalogah političnega nadzora in posvetovanja v okviru Parlamenta pridržana predstavnikom državljanov Unije, ki so izvoljeni na splošnih, neposrednih in tajnih volitvah, s posebnimi določbami, kot sta člen 15(6)(d) PEU in člen 230, prvi odstavek, PDEU, pa je predsednikoma Evropskega sveta in Evropske komisije na poseben način dovoljeno, da v Parlamentu izrazita svoje stališče. Dalje, čeprav člen 115 Poslovnika Parlamenta določa, da so razprave javne in da so tudi seje odborov praviloma javne, pa je v členu 157 tega poslovnika pojasnjeno, da morajo predstavniki javnosti, ki jim je dovoljen dostop na balkone, ostati na svojih mestih in molčati. Tudi iz sistematike Pogodb, besedil, sprejetih za njuno izvajanje, in nujnosti zagotovitve svobodnega izvajanja pooblastil Parlamenta izhaja, da Parlament ni mesto, v katerem bi imel vsak predstavnik javnosti neomejeno možnost izraziti svoja stališča.
Tožeča stranka trdi tudi, da je lahko iz dejstva, da so bile izkaznice za vstop za njegove ruske goste izdane, sklepala, da se bo lahko delovni sestanek – ne pa tiskovna konferenca – v prostorih Parlamenta z njihovo udeležbo vseeno izvedel. Izdaja teh izkaznic naj bi dokazovala, da njeni gostje ne predstavljajo posebne nevarnosti, sprememba mnenja Parlamenta pa naj bi izkazovala šikanoznost izpodbijanih sklepov in zato nepotrebno zapletanje njenega poslanskega dela.
Čeprav je res, da je Parlament z elektronskim sporočilom GD za varnost z dne 9. junija 2015 potrdil prejem prošnje za akreditacijo za delovni sestanek in da je bila v tem elektronskem sporočilu navedena sklicna številka, ob predložitvi katere je bilo mogoče prevzeti izkaznice za vstop za ruske goste tožeče stranke, pa je treba vseeno spomniti, da je to elektronsko sporočilo poslal GD za varnost, sklep, s katerim je bil ruskim gostom tožeče stranke zavrnjen vstop v prostore Parlamenta, pa je temeljil na presoji političnih okoliščin, ki presega pooblastila upravnih služb Parlamenta in za katero so pristojna le politična telesa Parlamenta. Poleg tega je bila v elektronskem sporočilu GD za varnost z dne 9. junija 2015 priloga, v kateri je bilo pojasnjeno, da mora organizator dogodka ravnati v skladu z rednim postopkom za izdajo izkaznic, ki velja v okviru te institucije. Tako je domnevno protislovje, ki naj bi nastalo z dodelitvijo sklicne številke, ob predložitvi katere je bilo mogoče prevzeti izkaznice za vstop, in popolno zavrnitvijo vstopa ruskim gostom v prostore Parlamenta, mogoče razložiti z različno vlogo, ki jo imajo upravne službe in politična telesa. Zato ni mogoče trditi, da je Parlament zgolj zaradi šikaniranja ustvaril prepričanje, da bi se sporno srečanje v njegovih prostorih lahko izvedlo.
Iz navedenega sledi, da je bil cilj zagotoviti varnost in dobro delovanje Parlamenta – glede na to, da sprejetje ukrepa, kot je zavrnitev vstopa osebam v Parlament, za preprečitev vsakršne motnje njegovega delovanja temelji na oceni prihodnje nevarnosti na podlagi razpoložljivih podatkov, ki je nujno negotova – očitno v primernem razmerju z razlogi, ki jih je navedel Parlament.
Nazadnje, tožeča stranka trdi, da je indic za zlorabo pooblastil v tem, da popolna zavrnitev vstopa v Parlament vsekakor presega meje nujnega. Opozarja, da ima predsednik Parlamenta na voljo varnostno službo, ki je sposobna zaustaviti vse oblike provokacij. Poleg tega naj bi dejstvo, da se je zavrnitev vstopa v Parlament nanašala na vse ruske goste, glede na elektronsko sporočilo tiskovne službe pa sta nevarnost za varnost in dobro delovanje institucije predstavljala le A. Petrov in F. Biruykov, kazalo na to, da je bila ta zavrnitev neke vrsta „kolektivna sankcija“.
Vendar je treba spomniti, da tožeča stranka ni niti dokazala niti zatrjevala, da naj bi bil vsakomur omogočen neomejen vstop v poslopja Parlamenta za namene politične propagande ali za razpravo o političnih usmeritvah poslancev. Nasprotno, Parlament je, kot je bilo ugotovljeno v točki 112 zgoraj, navedel, da pravo Unije javnosti ne zagotavlja neomejene možnosti vstopa v njegove prostore in uporabe teh prostorov za izrazitev svojih stališč, česar se ni prerekalo.
V teh okoliščinah tega, da je predsednik Parlamenta ruskim gostom tožeče stranke zavrnil vstop v prostore Parlamenta, da bi tam na političnem sestanku izrazili svoja stališča, ne da bi se zanašal na možnost posredovanja varnostnih služb, ni mogoče šteti – ob upoštevanju mednarodnega konteksta, opisanega v točkah 109 in 110 zgoraj – za dokaz o zlorabi pooblastil. To velja še toliko bolj, ker je bila sporna zavrnitev vstopa, kakor je na obravnavi potrdil tudi Parlament, glede na njeno povezanost z zadevnim kontekstom le začasna.
Tožeča stranka se tudi ne more sklicevati na to, da se je zavrnitev vstopa nanašala na „celotno skupino ruskih gostov“, torej tudi na E. N. in P. E., da bi dokazala, da je bila ta zavrnitev v bistvu kolektivna in nesorazmerna sankcija. Zavrnitev vstopa tema osebama v Parlament je namreč mogoče pojasniti s tem, da je šlo za spremljevalki, in sicer je bila ena žena F. Biruykova, druga pa tolmačka, kot je to razvidno iz razprave na obravnavi.
Nazadnje, tožeča stranka prav tako neuspešno izpodbija kolektivnost zavrnitve vstopa ruskim gostom v Parlament z utemeljitvijo, da iz elektronskega sporočila tiskovne službe
a contrario
izhaja, da A. Sotnichenko za Parlament ne predstavlja posebne nevarnosti.
Iz okoliščine, da je bila z elektronskim sporočilom tiskovne službe, v katerem je bila tožeči stranki zavrnjena možnost uporabe dvorane za organizacijo tiskovne konference, ni mogoče sklepati, da je Parlament menil, da pomeni prisotnost A. Petrova in F. Biryukova nevarnost za dobro delovanje institucije, pri čemer pa ni navedel tudi A. Sotnichenka. Iz elektronskega sporočila, ki ga je pomočnik tožeče stranke 3. junija 2015 poslal tiskovni službi Parlamenta v zvezi z organizacijo te konference, je namreč razvidno, da se zadevna oseba te konference ne bi udeležila.
Poleg tega je Parlament opozoril, da se je A. Sotnichenko, tako kot A. Petrov in F. Biryukov, nesporno udeležil srečanja „Ruski nacionalni forum“ in da bi ta udeležba v kontekstu, opisanem v točkah 109 in 110 zgoraj, pomenila utemeljen razlog, da se vstop v prostore Parlamenta za udeležitev delovnega sestanka zavrne tudi njemu.
Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da tožeča stranka ni predložila dovolj natančnih, objektivnih in skladnih dokazov, s katerimi bi dokazala, da varnost in dobro delovanje Parlamenta nista bila cilja, ki jima je predsednik Parlamenta s sprejetjem izpodbijanih sklepov resnično sledil. Zato je treba tudi tožbeni razlog, ki se nanaša na zlorabo pooblastil, zavrniti.
Ker noben tožbeni razlog ni utemeljen, je treba tožbo v celoti zavrniti.
IV.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker tožeča stranka ni uspela, se ji na predlog Parlamenta naloži plačilo vseh stroškov, vključno s stroški postopka pred Sodiščem.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Udo Voigt poleg svojih stroškov nosi tudi stroške Evropskega parlamenta, vključno s stroški postopka pred Sodiščem.

H. Kanninen
L. Calvo-Sotelo Ibáñez-Martín
I. Reine
Razglašeno na obravnavi v Luxembourgu, 20. novembra 2017.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.