CELEX: 62017CJ0236
Apellatsioonkaebus
Dumping
Hiinast pärit või sealt saadetud kristalsest ränist fotoelektriliste moodulite ja nende põhikomponentide (elementide) import
Lõplik dumpinguvastane tollimaks
Määrus (EÜ) nr 1225/2009
Artikli 3 lõige 7
Artikli 9 lõige 4
Määruse (EL) nr 1168/2012 ajaline kohaldamisala

Oma apellatsioonkaebusega paluvad Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu) Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang) Inc., Csi Cells Co. Ltd ja Csi Solar Power Group Co. Ltd, varem Csi Solar Power (China) Inc. (edaspidi „Csi Solar Power“) tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 28. veebruari 2017. aasta kohtuotsuse Canadian Solar Emea jt
vs
. nõukogu (T‑162/14, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:T:2017:124
), kuna Üldkohus jättis selles rahuldamata nende hagi nõudega tühistada nõukogu 2. detsembri 2013. aasta rakendusmäärus (EL) nr 1238/2013, millega kehtestatakse lõplikud dumpinguvastased meetmed Hiina Rahvavabariigist pärit või sealt saadetud kristalsest ränist fotoelektriliste moodulite ja nende põhikomponentide (elementide) impordi suhtes ning nõutakse lõplikult sisse nimetatud impordi suhtes kehtestatud ajutine tollimaks (
ELT 2013, L 325, lk 1
, edaspidi „vaidlusalune määrus“), hagejaid puudutavas osas.
Vastuapellatsioonkaebuses palub Euroopa Komisjon tühistada vaidlustatud kohtuotsuse osas, milles Üldkohus jättis esiteks rahuldamata tema esitatud vastuvõetamatuse vastuväite ja teiseks rikkus õigusnormi, tõlgendades nõukogu 30. novembri 2009. aasta määrust (EÜ) nr 1225/2009 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed (
ELT 2009, L 343, lk 51
, edaspidi „algmäärus“).
Õiguslik raamistik
Algmäärus
Algmääruse artikli 1 lõiked 2 ja 3 sätestavad:
„2.   Toodet käsitletakse dumpingtootena, kui selle hind ühendusse eksportimisel on väiksem kui tavapärase kaubandustegevuse käigus ekspordiriigi kindlaksmääratud samasuguse toote võrreldav hind.
3.   Tavaliselt on ekspordiriik päritoluriik. Kuid see võib olla transiidiriik, välja arvatud näiteks juhul, kui tooteid lihtsalt veetakse kõnealuse riigi kaudu, kui vaatlusaluseid tooteid selles riigis ei toodeta või kui nimetatud riigis puudub kõnesolevate toodete võrreldav hind.“
Määruse artikli 2 lõike 7 punkt a näeb ette:
„Mitteturumajanduslikest riikidest pärineva impordi puhul määratakse normaalväärtus kolmandas turumajanduslikus riigis kehtiva hinna või arvestusliku väärtuse alusel või hinna järgi, mis kehtib müügi puhul sellisest kolmandast turumajanduslikust riigist teistesse riikidesse, k.a ühendusse, või kui see ei ole võimalik, siis mis tahes muul põhjendatud alusel, sealhulgas samasuguse toote eest ühenduses tegelikult makstud või makstava hinna alusel, mida on vajaduse korral nõuetekohaselt kohandatud, et sisse arvata põhjendatud kasumimarginaal.
Sobiv kolmas turumajanduslik riik valitakse põhjendatud viisil, võttes nõuetekohaselt arvesse valimise ajal kättesaadavaid usaldusväärseid andmeid. Arvesse võetakse ka tähtaegu; vajaduse korral kasutatakse sama uurimise aluseks olevat kolmandat turumajanduslikku riiki.
Uurimise asjaosalistele antakse varsti pärast uurimise alustamist teada valitud kolmas turumajanduslik riik ning 10 päeva märkuste tegemiseks.“
Selle määruse artikli 2 lõike 7 punkti c kohaselt peab „[p]unkti b kohane nõue […] olema kirjalik ja sisaldama piisavat tõendusmaterjali selle kohta, et tootja tegutseb turumajanduse tingimustes“ ja täidab sellega seoses täpselt loetletud kriteeriumid. Selles sättes on lisatud:
„Otsus selle kohta, kas tootja vastab eespool nimetatud kriteeriumidele, tehakse kolme kuu jooksul alates uurimise algatamisest pärast nõuandekomiteega konkreetset konsulteerimist ja pärast seda, kui ühenduse tootmisharule on antud võimalus esitada oma arvamus. Kõnealune otsus kehtib kogu uurimise ajal.“
Pealkirja all „Kahju tuvastamine“ on sama määruse artikli 3 lõiked 6 ja 7 sõnastatud järgmiselt:
„6.   Lõike 2 alusel esitatud asjakohase tõendusmaterjaliga tuleb tõendada, et dumpinguhinnaga import põhjustab kahju käesoleva määruse tähenduses. Eelkõige tuleb tõendada, et lõike 3 alusel näidatud mahu- ja/või hinnatasemed on lõike 5 kohaselt mõjutanud ühenduse tootmisharu, ning et mõju ulatus võimaldab selle oluliseks liigitada.
7.   Lisaks dumpinguhinnaga impordile uuritakse ka muid teadaolevaid tegureid, millega ühenduse tootmisharu samal ajal kahjustatakse, ning nende teguritega tekitatud kahju ei tohi lõike 6 alusel omistada dumpinguhinnaga impordile. Tegurid, mida võib selles suhtes arvesse võtta, hõlmavad dumpinguhinnata impordi mahtu ja hinda, nõudluse vähenemist või tarbimisharjumuste muutusi, kaubanduspiiranguid ning konkurentsi kolmandate riikide ja ühenduse tootjate vahel, tehnoloogia arengut ning ühenduse tootmisharu eksporditegevust ja tootlikkust.“
Algmääruse artikli 9, mis puudutab lõplike tollimaksude kehtestamist, lõige 4 sätestab:
„Kui faktide põhjal tuvastatakse lõplikult dumpingu ja sellest tuleneva kahju esinemine ning kui ühenduse huvid nõuavad sekkumist vastavalt artiklile 21, kehtestab [Euroopa Liidu] [N]õukogu lõpliku dumpinguvastase tollimaksu komisjoni ettepaneku põhjal, mille ta esitab pärast nõuandekomiteega konsulteerimist. Nõukogu võtab ettepaneku vastu, kui ta ei otsusta ettepanekut lihthäälteenamusega tagasi lükata ühe kuu jooksul pärast selle esitamist komisjoni poolt. […] Dumpinguvastase tollimaksu summa ei ületa kindlaksmääratud dumpingumarginaali, kuid see peaks olema nimetatud marginaalist väiksem, kui sellisest väiksemast tollimaksust piisab ühenduse tootmisharule tekitatava kahju kõrvaldamiseks.“
Algmääruse artiklis 17 on sätestatud:
„1.   Juhul kui kaebuste esitajaid, eksportijaid, importijaid, tooteliike või tehinguid on palju, võib uurimine piirduda mõistliku hulga isikute, toodete või tehingutega, kasutades valiku ajal kättesaadava teabe põhjal statistiliselt õigeid valimeid, või suurima tüüpilise toodangu-, müügi- või ekspordimahuga, mida on nende käsutuses oleva aja jooksul võimalik uurida.
[…]“.
Euroopa Parlament ja nõukogu võtsid 12. detsembril 2012 vastu määruse (EL) nr 1168/2012, millega muudetakse määrust nr 1225/2009 (
ELT 2012, L 344, lk 1
). Määruse nr 1168/2012 artikkel 1 sätestab:
„[Algm]äärust […] muudetakse järgmiselt:
1)
Artikli 2 lõiget 7 muudetakse järgmiselt:
a)
punkti c eelviimases lauses asendatakse sõnad „kolme kuu jooksul alates uurimise algatamisest“ sõnadega „tavaliselt seitsme kuu, kuid hiljemalt kaheksa kuu jooksul pärast uurimise algatamist“;
b)
lisatakse järgmine punkt:
„d)
Kui komisjon on vastavalt artiklile 17 uurimist piiranud, tehakse käesoleva lõike punktide b ja c kohane otsus üksnes isikute puhul, kes on uurimisse kaasatud, ning kõigi nende tootjate puhul, kellele võimaldatakse individuaalset kohtlemist kooskõlas artikli 17 lõikega 3.“
2)
Artikli 9 lõike 6 esimene lause asendatakse järgmisega:
„Kui komisjon on vastavalt artiklile 17 oma uurimist piiranud, ei ületa nende eksportijate või tootjate impordi suhtes kohaldatav dumpinguvastane tollimaks, kes on endast artikli 17 kohaselt teada andnud, kuid keda uurimine ei hõlmanud, valimisse kaasatud isikute suhtes kindlaks määratud kaalutud keskmist dumpingumarginaali olenemata sellest, kas normaalväärtus määratakse nende isikute puhul kindlaks artikli 2 lõigete 1–6 või artikli 2 lõike 7 punkti a alusel.““
Määruse nr 1168/2012 artiklite 2 ja 3 alusel kohaldatakse seda kõigi uute ja kõigi käimasolevate uurimiste suhtes alates 15. detsembrist 2012 ning see jõustub järgmisel päeval pärast selle avaldamist
Euroopa Liidu Teatajas
. Määrus avaldati 14. detsembril 2012.
Vaidlusalune määrus
Vaidlusaluse määruse artikli 1 lõike 1 kohaselt kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks Hiinast pärit või sealt saadetud kristalsest ränist fotoelektrilistele moodulitele või paneelidele ning sellist tüüpi elementidele, mida kasutatakse kristalsest ränist fotoelektrilistes moodulites, ja mis kuuluvad nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta (
EÜT 1987, L 256, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/02, lk 382), mis kehtis vaidlusaluse määruse vastuvõtmise ajal, I lisas sisalduva kombineeritud nomenklatuuri teatud koodide alla. Nimetatud artikli lõikes 2 on kehtestatud lõpliku dumpinguvastase tollimaksu määr, mida kohaldatakse sama artikli lõikes 1 kirjeldatud ja selle lõikes 2 loetletud äriühingute toodetud toodete netohinna suhtes Euroopa Liidu piiril enne tollimaksu tasumist.
Vastavalt vaidlusaluse määruse artikli 3 lõikele 1, mida kohaldatakse teatavatele toodetele, mille viitenumbrid on esitatud kombineeritud nomenklatuuri alusel ja mille kohta on arved esitanud äriühingud, kelle hinnakohustused on komisjon heaks kiitnud ja kelle nimed on loetletud komisjoni 4. detsembri 2013. aasta rakendusotsuse 2013/707/EL, millega kinnitatakse pakutud hinnakohustus, mis on seotud Hiina Rahvavabariigist pärit või sealt saadetud kristalsest ränist fotoelektriliste moodulite ja nende põhikomponentide (elementide) importi käsitlevate dumpingu- ja subsiidiumivastaste menetlustega, lõplike meetmete kohaldamise ajaks (
ELT 2013, L 325, lk 214
), lisas, vabastatakse vaidlusaluse määruse artikliga 1 kehtestatud dumpinguvastasest tollimaksust vabasse ringlusse lubamiseks deklareeritud toodete import, kui on täidetud teatavad tingimused.
Vaidlusaluse määruse artikli 3 lõikes 2 on sätestatud, et tollivõlg tekib vabasse ringlusse lubamise deklaratsiooni aktsepteerimisel, kui tehakse kindlaks, et üks või mitu selle artikli lõikes 1 loetletud tingimustest on täitmata või kui komisjon tühistab hinnakohustuse heakskiidu.
Vaidluse taust
Apellandid kuuluvad Canadian Solari kontserni. Canadian Solar Manufacturing (Changshu), Canadian Solar Manufacturing (Luoyang), Csi Cells Co. ja Csi Solar Power on kristalsest ränist fotoelektriliste elementide ja moodulite eksportivad tootjad. Canadian Solar Emea on nendega seotud importija, kes on asutatud liidus.
Komisjon avaldas
Euroopa Liidu Teatajas
6. septembril 2012 teate Hiina Rahvavabariigist pärit kristalsest ränist fotoelektriliste moodulite ja nende põhikomponentide (elementide ja plaatide) importi käsitleva dumpinguvastase menetluse algatamise kohta (
ELT 2012, C 269, lk 5
).
Canadian Solari kontsern tegi selles menetluses koostööd.
21. septembril 2012 esitasid apellandid taotluse, et neid kaasataks algmääruse artiklis 17 ette nähtud valimisse. Seda taotlust ei rahuldatud.
Samal ajal avaldas komisjon
Euroopa Liidu Teatajas
8. novembril 2012 teate Hiina Rahvavabariigist pärit kristalsest ränist fotoelektriliste moodulite ja nende põhikomponentide (elementide ja plaatide) importi käsitleva subsiidiumivastase menetluse algatamise kohta (
ELT 2012, C 340, lk 13
).
13. novembril 2012 taotlesid apellandid kui eksportivad tootjad algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti b alusel turumajanduse tingimustes tegutseva ettevõtja staatust (edaspidi „turumajanduslik kohtlemine“).
Komisjon teatas 3. jaanuaril 2013 apellantidele, et neid taotlusi ei võeta kaalumisele.
Komisjon võttis 1. märtsil 2013 vastu määruse (EL) nr 182/2013, millega kehtestatakse registreerimisnõue Hiina Rahvavabariigist pärit või sealt saadetud kristalsest ränist fotoelektriliste moodulite ja nende põhikomponentide (elementide ja plaatide) impordi suhtes (
ELT 2013, L 61, lk 2
).
Komisjon võttis 4. juunil 2013 vastu määruse (EL) nr 513/2013, millega kehtestatakse ajutine dumpinguvastane tollimaks Hiina Rahvavabariigist pärit või sealt saadetud kristalsest ränist fotoelektriliste moodulite ja nende põhikomponentide (elementide ja plaatide) impordi suhtes ja muudetakse määrust nr 182/2013 (
ELT 2013, L 152, lk 5
; edaspidi „ajutine määrus“).
Komisjon võttis 2. augustil 2013 vastu otsuse 2013/423/EL, millega kiidetakse heaks pakutud hinnakohustus, mis on seotud Hiina Rahvavabariigist pärit või sealt saadetud kristalsest ränist fotoelektriliste moodulite ja nende põhikomponentide (elementide ja plaatide) importi käsitleva dumpinguvastase menetlusega (
ELT 2013, L 209, lk 26
), mille esitas koostööd tegevate nende Hiina eksportivate tootjate rühm, kes on loetletud nimetatud otsuse lisas ja kelle hulgas on Canadian Solar Manufacturing (Changshu), Canadian Solar Manufacturing (Luoyang), Csi Cells Co. ja Csi Solar Power, koos China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Productsiga (Hiina masinate ja elektroonikatoodete impordi ja ekspordi kaubanduskoda, edaspidi „CCCME“).
Komisjon võttis otsuse 2013/423 arvesse võtmiseks samal päeval vastu määruse (EL) nr 748/2013, millega muudetakse määrust nr 513/2013 (
ELT 2013, L 209, lk 1
). Määruse nr 513/2013 artiklis 6 – mida oli muudetud määrusega nr 748/2013 – on sisuliselt sätestatud, et teatavate tingimuste järgimise korral on määruse nr 513/2013 artikliga 1 kehtestatud dumpinguvastasest tollimaksust vabastatud vabasse ringlusse lubamiseks deklareeritud selles määruses kindlaks määratud teatud tooted, mille kohta on arved esitanud äriühingud, kelle hinnakohustused on komisjon heaks kiitnud ja kelle nimed on loetletud otsuse 2013/423 lisas.
27. augustil 2013 edastas komisjon olulised faktid ja kaalutlused, mille põhjal ta kavatses teha ettepaneku kehtestada dumpinguvastase tollimaksu Hiinast pärit või sealt saadetud moodulite ja nende põhikomponentide (elementide) impordile.
Pärast dumpingu- ja subsiidiumivastaste järelduste lõplikku avaldamist teatasid eksportivad tootjad ja CCCME, et nad soovivad oma esialgset pakutud hinnakohustust muuta.
Nõukogu võttis 2. detsembril 2013 vastu vaidlusaluse määruse. Canadian Solari kontserni eksportivad tootjad tegid küll dumpinguvastase uurimise raames koostööd, kuid neid ei kaasatud algmääruse artiklis 17 ette nähtud valimisse, mistõttu kanti nad vaidlusaluse määruse I lisasse. Selles loetelus esitatud ettevõtjatele määrati nimetatud määruse artikli 1 alusel 41,3% suurune dumpinguvastane tollimaks. Nimetatud määruse artikli 3 kohaselt oli teatud tingimuste täitmisel selles artiklis kehtestatud tollimaksust vabastatud import, mille kohta on arved esitanud teatud äriühingud, kelle hinnakohustused on komisjon heaks kiitnud ja kelle nimed on loetletud rakendusotsuse 2013/707 lisas ning kelle hulgas olid ka need eksportivad tootjad.
Samal ajal toimunud subsiidiumidevastase menetluse raames võttis nõukogu 2. detsembril 2013 vastu ka rakendusmääruse (EL) nr 1239/2013, millega kehtestatakse Hiina Rahvavabariigist pärit või sealt saadetud kristalsest ränist fotoelektriliste moodulite ja nende põhikomponentide (elementide) impordi suhtes lõplik tasakaalustav tollimaks (
ELT 2013, L 325, lk 66
).
Komisjon võttis 4. detsembril 2013 vastu rakendusotsuse 2013/707, millega kinnitatakse selle lisas loetletud eksportivate tootjate ning CCCME pakutud hinnakohustus, mis on seotud Hiinast pärit või sealt saadetud kristalsest ränist fotoelektriliste moodulite ja nende põhikomponentide (elementide) importi käsitlevate dumpingu- ja subsiidiumivastaste menetlustega, lõplike meetmete kohaldamise ajaks.
Pärast seda, kui vaidlustatud kohtuotsuse aluseks olevas asjas esitati tühistamishagi, võttis komisjon 4. juunil 2015 vastu rakendusmääruse (EL) 2015/866, millega tühistatakse kolme eksportiva tootja hinnakohustuse heakskiit, mis anti vastavalt rakendusotsusele 2013/707 (
ELT 2015, L 139, lk 30
). Selle rakendusmääruse artikli 1 kohaselt tühistatakse eelkõige Canadian Solar Manufacturingile (Changshu), Canadian Solar Manufacturingile (Luoyang), Csi Cells Co.-le ja Csi Solar Powerile antud hinnakohustuse heakskiit. Nimetatud rakendusmäärus jõustus järgmisel päeval pärast selle avaldamist
Euroopa Liidu Teatajas
, ehk 6. juunil 2015.
Komisjon võttis 1. märtsil 2017 vastu rakendusmääruse (EL) 2017/367, millega pärast aegumise läbivaatamist vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) 2016/1036 artikli 11 lõikele 2 ja pärast osalise vahepealse läbivaatamise uurimise lõpetamist vastavalt määruse (EL) 2016/1036 artikli 11 lõikele 3 kehtestatakse Hiina Rahvavabariigist pärinevate või sealt saadetud kristalsest ränist fotoelektriliste moodulite ja nende põhikomponentide (elementide) impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks (
ELT 2017, L 56, lk 131
).
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Hagi põhjenduseks esitasid hagejad kuus väidet, mis puudutasid esiteks algmääruse artikli 5 lõigete 10 ja 11 rikkumist, teiseks selle määruse artiklite 1 ja 17 rikkumist, kolmandaks nimetatud määruse artikli 2 rikkumist, neljandaks algmääruse artikli 1 lõike 4 rikkumist, viiendaks algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c rikkumist, ja kuuendaks selle määruse artikli 3 ja artikli 9 lõike 4 rikkumist.
Üldkohus lükkas kõigepealt tagasi nõukogu ja komisjoni vastuvõetamatuse väite, järeldades eeskätt, et pakutud kohustuste heakskiitmine ei mõjuta dumpinguvastase tollimaksu kehtestanud akti vastu esitatud hagi vastuvõetavust ega selle põhjenduseks esitatud väidete hindamist, ja et hagejatel oli jätkuvalt põhjendatud huvi vaidlusaluse määruse tühistamiseks.
Teiseks analüüsis Üldkohus väiteid, mille hagejad olid esitanud oma hagi toetuseks. Ta jättis kolm esimest väidet vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ning lükkas kolm viimast väidet põhjendamatuse tõttu tagasi. Seega jättis Üldkohus hagi tervikuna rahuldamata.
Poolte nõuded:
Apellatsioonkaebuses paluvad apellandid Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
rahuldada esimeses astmes esitatud hagi ja tühistada vaidlusalune määrus apellante puudutavas osas;
–
mõista apellantide kohtukulud mõlemas kohtuastmes välja esimese kohtuastme kostjalt ja jätta selle kostja enda kohtukulud mõlemas kohtuastmes tema enda kanda;
–
jätta teiste menetlusosaliste kohtukulud nende endi kanda; või teise võimalusena
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
saata asi tagasi Üldkohtule uue otsuse tegemiseks, ja
–
teha otsus esimeses kohtuastme ja apellatsioonimenetluse kohtukulude kandmise kohta lõplikus Üldkohtu otsuses, ja
–
jätta apellatsioonimenetluse teiste menetlusosaliste kohtukulud nende endi kanda.
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata, ja
–
mõista apellatsioonkaebuse ja Üldkohtus toimunud menetlusega seotud kohtukulud välja apellantidelt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata, ja
–
mõista kohtukulud välja apellantidelt.
Vastuapellatsioonkaebuses palub komisjon, keda toetab nõukogu, Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
tunnistada esimeses kohtuastmes esitatud hagi vastuvõetamatuks, või
–
teise võimalusena tunnistada esimeses kohtuastmes esitatud hagi esemetuks, või
–
kolmanda võimalusena tunnistada, et esimeses kohtastmes esitatud hagi on põhjendamatu, ja tühistada põhjusliku seose tõlgendus algmääruse artikli 3 tähenduses, mille Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuses esimese astme menetluses esitatud kuuenda väite kohta, ja
–
mõista kohtukulud välja apellantidelt.
Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:
–
jätta vastuapellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata;
–
mõista komisjonilt välja apellantide kohtukulud ja jätta tema kanda tema enda kohtkulud nii esimeses kohtuastmes kui ka vastuapellatsioonkaebusega seoses, ja
–
jätta nõukogu kohtukulud tema enda kanda.
Vastuapellatsioonkaebus
Komisjoni esitatud vastuapellatsioonkaebuse ese on esimese võimalusena vaidlustada esimeses kohtuastmes esitatud hagi vastuvõetavus; see küsimus tuleb aga lahendada enne apellatsioonkaebuses esitatud sisulisi küsimusi. Seetõttu tuleb seda esimesena hinnata.
Vastuapellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab komisjon, keda toetab nõukogu, kolm väidet. Esimese võimalusena esitatud esimene väide käsitleb õigusnormi rikkumist sellega, et Üldkohus leidis, et vaidlusalusel määrusel endal võisid olla apellantide suhtes õiguslikud tagajärjed. Teine väide, mis on esitatud teise võimalusena, puudutab põhjenduse puudumist ja õigusnormi rikkumist sellega, et Üldkohus leidis, et apellantidel oli vaidlustatud kohtuotsuse kuulutamise kuupäeval endiselt huvi vaidlusaluse määruse tühistamise suhtes. Kolmas väide, mis on esitatud kolmanda võimalusena, puudutab õigusnormi rikkumist sellega, et Üldkohus leidis, et algmääruse artikkel 3 ja artikli 9 lõige 4 kohustavad tegema kaheosalist analüüsi, millega esiteks tuleb tõendada, et põhjuslik seos dumpingu ja kahju vahel ei ole katkenud, ja teiseks muuta dumpingumarginaali ning seega potentsiaalselt tollimaksumäära, tuginedes mõju avaldavatele erinevatele kahjuteguritele.
Vastuapellatsioonkaebuse esimene väide
Poolte argumendid
Vastuapellatsioonkaebuse esimene väide, mis on esitatud esimese võimalusena, koosneb kahest osast.
Selle väite esimeses osas, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 41–47, väidab komisjon, et Üldkohus ei ole piisavalt põhjendanud oma järeldust, et vaidlusalune määrus – ja mitte rakendusotsus 2013/707 – mõjutab apellantide õiguslikku olukorda, ja et igal juhul on Üldkohus seda järeldust tehes rikkunud liidu õiguse üldpõhimõtet institutsioonidevahelise tasakaalu kohta ning algmääruse artikleid 8 ja 9.
Komisjon leiab esiteks, et Üldkohtu järeldus, et vaidlustatud määruse tühistamise nõue on sobiv vahend dumpingu esinemise, kahju ja põhjusliku seose kohta tehtud järelduste vaidlustamiseks, jätab täiesti arvestamata asjaolu, et kui hagejate eesmärk oli neid järeldusi vaidlustada, oleksid nad pidanud vaidlustama rakendusotsuse 2013/707. Üldkohtu hinnangud kinnitavad aga üksnes järeldust, et hagi on võimalik esitada nii vaidlusaluse määruse kui ka rakendusotsuse 2013/707 peale. Selle tõttu puuduvad põhjendused, kuna vaidlustatud kohtuotsusest on võimatu järeldada, mis põhjusel tuleb tingimata või tavaliselt vaidlustada vaidlusalune määrus, mitte aga rakendusotsus 2013/707, millest tegelikult tulenevad kõnealuse importija suhtes õigused ja/või kohustused.
Teiseks leiab komisjon, et kuna Üldkohus otsustas, et hagi tuleb esitada vaidlusaluse määruse peale, mitte aga rakendusotsuse 2013/707 peale, siis on Üldkohus rikkunud institutsioonidevahelise tasakaalu üldpõhimõtet ning nõukogu ja komisjoni vahelist pädevuste jaotust, nagu see on kehtestatud algmääruse artiklites 8 ja 9. Nimelt tähendab Üldkohtu järeldus, et sellest rakendusotsusest üksi ei piisa ja et seda tuleb kinnitada sõltumatute õiguste ning kohustustega, mille nõukogu on vaidlusaluse määruse vastuvõtmisega loonud.
Lisaks märgib komisjon, et õigusnormi rikkumisi ei saa heastada vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42 esitatud järeldusega, et liidu kohtud on „kaudselt, kuid tingimata“ kinnitanud sellise hagi vastuvõetavust, mille on esitanud huvitatud isik, kelle pakutud kohustus on heaks kiidetud, määruste vastu, millega kehtestatakse lõplik tollimaks. Esiteks ei ole seda küsimust lihtsalt viidatud kohtupraktikas käsitletud ja teiseks on nimetatud kohtupraktika otseses vastuolus 29. märtsi 1979. aasta kohtuotsusega NTN Toyo Bearing jt vs. nõukogu (
113/77
,
EU:C:1979:91
).
Vastuapellatsioonkaebuse esimese väite teises osas märgib komisjon, et pakutud kohustuse heakskiit kujutab soodsat akti, mille vastuvõtmist on apellandid taotlenud ja mis ei mõjuta nende õiguslikku olukorda. Isegi kui Üldkohtu vastupidine järeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 oleks õige, tõendaks see üksnes huvi nõuda rakendusotsuse 2013/707 tühistamist, mitte aga vaidlusaluse määruse tühistamist. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 on seega kaks korda õigusnormi rikutud.
Esiteks ei ole viidatud punktis 46 ühtegi põhjendust selle kohta, miks pakutud kohustuse heakskiit komisjoni poolt on erinev komisjoni otsusest, millega talle teatatud koondumine tunnistatakse siseturuga kokkusobivaks, komisjoni avaldusest, milles järeldatakse, et kokkulepe ei ole vastuolus ELTL artikli 101 lõikega 1, või otsusest, millega teatatud riigiabi tunnistatakse siseturuga kokkusobivaks.
Teiseks kinnitab komisjon, et algmääruse artiklis 8 ei nähta ette erineva akti vastuvõtmist hetkel, kui komisjon on lõpetanud dumpingu ja kahju uurimise. Kuid Üldkohtu järeldus tähendab seda, et äriühing, kes pakub kohustused, peaks ennatlikult vaidlustama otsuse, millega kohustusega nõustutakse, isegi enne dumpinguvastase uurimise lõppemist mitu kuud hiljem.
Komisjon märgib ammendavuse huvides, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47 sisaldub kaks õigusnormi rikkumist. Esiteks tugineb Üldkohtu kinnitus, et vaidlusalune määrus muutis apellantide õiguslikku olukorda seoses „võetud kohustusega hõlmamata toodetelt tasutava dumpinguvastase tollimaksuga“, õigusnormi rikkumisele, mis on seotud pakutud kohustuse tõlgendamisega, või tõendite moonutamisele Üldkohtu poolt, juhul kui see pakutud kohustus kvalifitseerida „faktiliseks asjaoluks“. Nimelt leidis komisjon, et apellantidel ei olnud õigust müüa asjaomast toodet muul viisil kui kooskõlas pakutud kohustuse tingimustega, nagu ilmneb selgelt ja ühemõtteliselt pakutud kohustuse sõnastusest. Seetõttu oleks saanud tollimaksu kohaldada üksnes toodetele, mis ületavad iga-aastase taseme, mitte aga toodetele „mida võetud kohustus ei hõlma“.
Teiseks, kuna tollimaks „toodetelt […], mis ületavad iga-aastase taseme“, oli lisatud pakutud kohustusse, siis ei ole tegu uue tollimaksu või uue kohustusega, mis tuleneb vaidlusalusest määrusest.
Apellandid on seisukohal, et vastuapellatsioonkaebuse esimene väide tuleb tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Vastuapellatsioonkaebuse esimese väitega märgib komisjon sisuliselt, et Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 41–47 õigusnormi rikkunud, leides, et vaidlusalusel määrusel endal võis olla apellantidele õiguslikke tagajärgi.
Selle väite esimene osa puudutab sisuliselt seda, et Üldkohus ei põhjendanud piisavalt oma järeldust, et vaidlusalune määrus – ja mitte rakendusotsus 2013/707, millega komisjon nõustus selle lisas märgitud eksportivate tootjate, sealhulgas Canadian Solari kontserni ettevõtjate pakutud kohustustega – mõjutab apellantide õiguslikku olukorda, ja et Üldkohus on igal juhul seda järeldust tehes rikkunud institutsioonidevahelise tasakaalu põhimõtet.
Esiteks tuleb märkida, et vastupidi komisjoni argumentidele ei kinnitanud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse viidatud punktides 41–47 ei seda, et vaidlusalune määrus on tingimata või tavaliselt vaidlustatud akt, ega ka seda, et tühistamishagi tuleb esitada selle määruse peale, mitte rakendusotsuse 2013/707 peale. Seetõttu tuleb märkida, et komisjoni argument lähtub vaidlustatud kohtuotsuse ekslikust tõlgendamisest. Neil asjaoludel ei saa Üldkohtule ette heita, et ta ei põhjendanud midagi sellist, mida ta ei olnud väitnud.
Teiseks tuleb ühest küljest järeldada, et kui komisjoni seisukohaga nõustuda, takistataks ettevõtjatel, kelle minimaalse impordihinna kohustuse on komisjon heaks kiitnud, vaidlustada määrust, millega nende suhtes kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks. Nagu aga märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42, ei olnud ei Üldkohus ega Euroopa Kohus nendes kohtuotsustes, millele selles punktis viidatakse, tunnistanud vastuvõetamatuks tühistamishagi, mille ettevõtja esitas määruse peale, millega kehtestatakse tema suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks, põhjusel, et komisjon oli vastu võtnud selle ettevõtja pakutud minimaalse impordihinna kohustuse.
Teisest küljest tuleb märkida, et vaidlusalune määrus mõjutab tingimata hagejate õiguslikku olukorda, kuna sellise määruse tühistamise korral kaotaks nende pakutud kohustus kehtivuse. Just seda on Üldkohus sedastanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 45.
Lisaks tuleb märkida, et nagu ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 44 ja 45, siis kehtib apellantidele endiselt vastavalt vaidlusaluse määruse artiklitele 1 ja 3 sellise impordi suhtes kehtestatud dumpinguvastane tollimaks, mis ületab minimaalse impordihinna kohustuses ette nähtud iga-aastast taset.
Selles kontekstis ei saa komisjon ka tulemuslikult väita, et Üldkohus on rikkunud institutsioonidevahelise tasakaalu põhimõtet. Vastupidi, komisjoni seisukohaga, et apellandid oleks pidanud vaidlustama rakendusmääruse 2013/707, kui nende eesmärk oli vaielda vastu dumpingu esinemist puudutavatele järeldustele, saaks nõustuda üksnes juhul, kui nõukogul oleks kohustus alates hetkest, kui komisjon võtab vastu pakutud minimaalse impordihinna kohustuse, võtta vastu määrus, millega kehtestatakse lõplikud dumpinguvastased meetmed. Nõukogu pädevus selles küsimuses ei ole aga seotud pädevus, nagu ilmneb algmääruse artikli 9 lõikest 4, mille kohaselt nõukogu võtab vastu komisjoni ettepaneku, välja arvatud juhul, kui ta otsustab selle tagasi lükata.
Selle kohta tuleb märkida, et komisjoni roll on integreeritud nõukogu otsustusprotsessi. Nagu ilmneb algmääruse sätetest, on komisjoni ülesanne viia läbi uurimisi ja otsustada nende põhjal menetlus lõpetada või vastupidi seda jätkata, võttes vastu ajutised meetmed ja tehes nõukogule ettepaneku võtta vastu lõplikud meetmed. Siiski peab just nõukogu tegema lõpliku otsuse (vt selle kohta 14. märtsi 1990. aasta kohtuotsus Nashua Corporation jt vs. komisjon ja nõukogu,
C‑133/87 ja C‑150/87
,
EU:C:1990:115
, punkt
).
Järelikult tuleb vastuapellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa tagasi lükata.
Mis puudutab selle esimese väite teist osa, mille kohaselt minimaalse impordihinna kohustuse heakskiitmine on hagejate suhtes soodne akt, mis ei mõjuta nende õiguslikku olukorda vastupidi sellele, mis ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 46, siis piisab märkimisest, et see küsimus ei ole asjakohane, kuna akt, mida käsitleti tühistamishagis, mille Üldkohus tunnistas vastuvõetavaks, on vaidlusalune määrus, mitte aga rakendusotsus 2013/707, millega komisjon nõustus pakutud kohustusega.
Mis puudutab kahte õigusnormi rikkumist, mis olevat tehtud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47 ja mille komisjon toob oma sõnul välja üksnes ammendavuse huvides, siis isegi kui need oleks tõendatud, ei saaks need rikkumised käesoleva kohtuotsuse punktides 53–60 toodut arvestades avaldada mingit mõju Üldkohtu järeldusele, et nõukogu ja komisjoni esitatud vastuvõetamatuse väide tuli tagasi lükata seetõttu, et vaidlustatud määrus mõjutab apellantide õiguslikku olukorda.
Tuleb lisada, et Üldkohus on juba järeldanud, et liidu seadusandja kehtestas seda määrust vastu võttes kaubanduse kaitsemeetmed, mis moodustavad terviku või „paketi“ ja mille eesmärk on saavutada ühine tulemus, teisisõnu kõrvaldada asjaomaste toodetega seoses Hiina dumpingu kahjulik mõju liidu tootmisharule, kaitstes samas selle tootmisharu huve, ja et nimetatud määruse artikkel 3 ei ole selle määruse ülejäänud sätetest eraldatav (vt selle kohta 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus SolarWorld vs. nõukogu,
C‑204/16 P
,
EU:C:2017:838
, punktid
ja
).
Seega tuleb vastuapellatsioonkaebuse esimene väide tagasi lükata.
Vastuapellatsioonkaebuse teine väide
Poolte argumendid
Vastuapellatsioonkaebuse teise väitega, mis on esitatud teise võimalusena, märgib komisjon, keda toetab nõukogu, et isegi kui Üldkohtul oli õigus järeldada vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47, et vaidlusalune määrus muutis apellantide olukorda, kuna üksnes selle määruse tõttu on apellandid kohustatud tasuma tollimaksu kõnealuste päikesepaneelide iga-aastast mahtu ületavalt osalt, siis oleks Üldkohtule esitatud tühistamishagi kaotanud oma eseme päeval, kui jõustus rakendusmäärus 2015/866, millega tühistati apellantide pakutud kohustuse heakskiit.
Komisjon märgib, et apellantide pakutud kohustuse heakskiidus ette nähtud asjaomase toote iga-aastast imporditaset ei saavutatud kordagi enne nimetatud rakendusmääruse jõustumist. Samuti tuleb tõdeda, et isegi kui apellantidel oleks tekkinud põhjendatud huvi hinnakohustuse selle tingimuse alusel, mis nägi ette tollimaksu tasumise toodetelt, mis on imporditud iga-aastast taset ületades, oleks see põhjendatud huvi lakanud kuupäeval, kui nimetatud rakendusmäärus jõustus, mis oleks viinud järelduseni, et sellel kuupäeval kaotas tühistamishagi oma eseme. Sellega seoses ei vastanud Üldkohus komisjoni sellekohasele argumendile, mille ta oli esitanud Üldkohtus toimunud kohtuistungil.
Komisjon lisab, et isegi kui Üldkohus vastas sellele argumendile vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47, ei puuduta tema vastus komisjoni esitatud küsimust. Just nimelt seetõttu, et komisjon tühistas kohustuse heakskiidu apellantide suhtes pärast seda, kui seda kohustust rikuti, ei saanud selle heakskiidu õiguslikud tagajärjed enam apellantidele anda põhjendatud huvi hagi esitada.
Apellandid leiavad, et see väide tuleb tagasi lükata, kuna see on arusaamatu ja igal juhul edutu.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et vastuapellatsioonkaebuse esimese väite tagasilükkamine tingib ka teise väite tagasilükkamise. Nimelt ilmneb hinnangust, mis viis esimese väite tagasilükkamiseni, et vaidlustatud määrus tekitab tagajärgi apellantide õiguslikule olukorrale sõltumata rakendusotsuse 2013/707 olemasolust.
Niisiis asjaolu, et rakendusmäärusega 2015/866 tühistati apellantide pakutud kohustuste heakskiit, mis oli antud rakendusotsusega 2013/707, kuigi selles pakutud kohustuses ette nähtud iga-aastast impordi taset ei saavutatud kunagi, ei saa avaldada mingit mõju järeldusele, et vaidlusalune määrus mõjutab apellantide õiguslikku olukorda ja et seega võisid nad esitada Üldkohtule tühistamishagi selle määruse peale.
Seetõttu tuleb vastuapellatsioonkaebuse teine väide tagasi lükata.
Vastuapellatsioonkaebuse kolmas väide
Vastuapellatsioonkaebuse kolmanda väitega, mis on esitatud kolmanda võimalusena, märgib komisjon, et Üldkohus on teinud vea algmääruse artikli 3 ja artikli 9 lõike 4 tõlgendamisel, kui ta analüüsis apellantide poolt talle esitatud kuuendat väidet ja kinnitas, et need sätted nõudsid põhjusliku seose analüüsi läbiviimist eesmärgiga „mitte anda liidu tootmisharule rohkem kaitset, kui on vajalik“.
Sellega seoses piisab märkimisest, et vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 169 lõikele 1 ja artikli 178 lõikele 1 võib apellatsioonkaebuses või vastuapellatsioonkaebuses nõuda üksnes Üldkohtu lahendi täielikku või osalist tühistamist.
Kuna siinses asjas lükati kõnealune väide tagasi, siis saavutas komisjon Üldkohtus selle, et vaidlusaluse määruse peale esitatud tühistamishagi jäeti rahuldamata vastavalt selles hagis esitatud nõuetele. Seetõttu ei saa nõustuda ka vastuapellatsioonkaebuse kolmanda väitega, millega sisuliselt palutakse asendada põhjendused, mis puudutasid algmääruse artikli 3 ja artikli 9 lõike 4 tõlgendamist (vt selle kohta 13. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus nõukogu jt vs. Vereniging Milieudefensie ja Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht,
C‑401/12 P–C403/12 P
,
EU:C:2015:4
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest järeldub, et vastuapellatsioonkaebuse kolmas väide tuleb jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Arvestades eelnevaid kaalutlusi, tuleb käesolev vastuapellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Apellatsioonkaebus
Apellandid esitavad oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks neli väidet.
Esimene väide
Poolte argumendid
Esimene väite käsitleb õigusnormi rikkumist, kuna Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 64–74 nõudnud apellantidelt, et nad tõendaksid oma põhjendatud huvi esitada oma tühistamishagi esimene ja teine väide, ja igal juhul viga asjaolude õiguslikul kvalifitseerimisel, kuna apellantidel on kindlalt selline huvi.
Esimesena väidavad nad, et kohaldades võimalusele esitada eraldiseisvaid väiteid analoogia alusel sellist Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt peab iga hageja tõendama põhjendatud huvi, st huvi vaidlusaluse akti tühistamise suhtes, on Üldkohus õigusnormi rikkunud neljal põhjusel.
Esiteks on Üldkohtu hinnang vastuolus Euroopa Kohtu praktikaga, mis paneb hagejatele üksnes kohustuse tõendada põhjendatud huvi vaidlusaluse akti tühistamise suhtes.
Lisaks ei ole Üldkohus eristanud tühistamishagi esimest ja teist väidet olukordadest, kui väide on vastuvõetamatu põhjusel, et apellandil ei ole õigust seda esitada. Need situatsioonid, mida Euroopa Kohtu praktikas on esile toodud, käsitlevad ühelt poolt olukorda, kui väide ei puuduta hagejat, kuid on esitatud üldistes huvides või seaduse huvides, ja teiselt poolt olukorda, kui väide puudutab eeskirju, mis samamoodi nagu mõne institutsiooni sisekorraeeskirjad ei ole mõeldud üksikisikutele õigusi tagama. Kuid tühistamishagi esimene ja teine väide ei puuduta sellist olukorda ja Üldkohus ei väitnud, et nad seda puudutavad.
Teiseks viitavad apellandid oma kaitseõiguste rikkumisele, kuna Üldkohus takistas neil esitada väiteid, mida nad lugesid asjasse puutuvaks, rikkudes nii Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 47.
Kolmandaks leiavad apellandid, et isegi kui tuleks tunnistada, et neil oli kohustus tõendada oma põhjendatud huvi esitada tühistamishagi esimene ja teine väide, rikub Üldkohtu järeldus, et need väited on vastuvõetamatud, nende õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, mis on esitatud harta artiklis 47. Nimelt pidid apellandid tühistamishagi esitama ELTL artikli 263 kuuendas lõigus toodud tähtaja jooksul, et vältida oma õiguste aegumist, kuna vastupidisel juhul, võttes arvesse kohtupraktikat, mis tuleneb 9. märtsi 1994. aasta kohtuotsusest TWD Textilwerke Deggendorf (
C‑188/92
,
EU:C:1994:90
), oleks nad riskinud jääda ilma võimalusest vaidlustada vaidlusalune määrus mõnes liikmesriigi kohtus seoses eelotsusetaotluse esitamisega.
Sellega seoses märgivad apellandid, et Üldkohtu sõnul on nende põhjendatud huvi esitada tühistamishagi esimesed kaks väidet hüpoteetiline, mis tähendab, et kui nende huvi neid väiteid esitada tekkis pärast ELTL artikli 263 kuuendas lõigus toodud kahekuulise tähtaja lõppu, oleks neil võimatu kohtusse pöörduda. Selline olukord on veelgi problemaatilisem, arvestades asjaolu, et üks apellantidest, importiv äriühing Canadian Solar Emea oleks saanud igal hetkel vaidlusaluse määruse vaidlustada riigisiseses kohtus, kui ta ei oleks olnud seotud teiste apellantidega, kes on eksportivad äriühingud.
Neljandaks väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus nende õigust olla ära kuulatud, kuna tühistamishagi kahe esimese väite vastuvõetavuse küsimust ei arutatud Üldkohtus täielikult. Nimelt ei tõstatanud nõukogu ja komisjon seda küsimust kirjalikus menetluses ja samuti ei käsitletud seda täielikult Üldkohtus toimunud kohtuistungil, mis takistas apellantidel tõendamast, et nad toodavad, ekspordivad ja impordivad liitu mooduleid, mis on pärit kolmandast riigist, kuid saadetud Hiinast, ja impordivad liitu Hiinast pärit mooduleid, mis on saadetud kolmandast riigist.
Teisena leiavad apellandid, et Üldkohus on teinud vea asjaolude õiguslikus kvalifikatsioonis, järeldades vaidlustatud kohtuotsuse punktides 69–73, et neil ei ole põhjendatud huvi esitada tühistamishagi esimest ja teist väidet.
Esiteks ilmneb Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast, et apellantidel on põhjendatud huvi vältida olukorda, kus institutsioonid kordavad vigu, mis tuginevad algmääruse sätete ekslikule tõlgendusele, nagu juhtus käesoleval juhul, kuna komisjon võttis vastu uue määruse (nimelt rakendusmääruse 2017/367), millega pikendatakse vaidlusaluse määruse kehtivust täiendava 18 kuu võrra ja milles korratakse samu vigu.
Teiseks puudutavad apellantide esitatud väited dumpinguvastase uurimise ulatust, mis mõjutas omakorda dumpingu esinemist, kahju, põhjuslikku seost ja liidu huvidele antavat hinnangut, mis ajendasid nõukogu vaidlusalust määrust vastu võtma.
Nõukogu ja komisjon paluvad jätta esimese väite osaliselt vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja lükata see osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi, ning igal juhul lükata see tervikuna põhjendamatuse tõttu tagasi.
Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 64 põhjendatult, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on füüsilise või juriidilise isiku esitatud tühistamishagi vastuvõetav üksnes siis, kui tal on huvi vaidlustatud akti tühistamise suhtes. Selline huvi eeldab, et selle akti tühistamine võib iseenesest tekitada õiguslikke tagajärgi ja et hagi tulemusel võib selle esitanud isik saada mingit kasu. Põhjendatud huvi, mida hinnatakse hagi esitamise päeva seisuga ning mis on iga kohtule esitatava hagi puhul peamine ja esimene tingimus, tuleb tõendada hagejal (18. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Gul Ahmed Textile Mills vs. nõukogu,
C‑100/17 P
,
EU:C:2018:842
, punkt
).
Nagu Üldkohus ka vaidlustatud kohtuotsuse punktides 65 ja 66 märkis, peab hagejal huvi olema tekkinud ja see huvi peab püsima. See ei saa puudutada tulevikus tekkida võivat olukorda. See huvi peab hagi eset arvestades olema tekkinud hagi esitamise hetkeks, vastasel juhul on hagi vastuvõetamatu, ning see peab säilima kuni kohtuotsuse kuulutamiseni, vastasel juhul langeb otsuse tegemise vajadus ära (vt 17. septembri 2015. aasta kohtuotsus Mory jt vs. komisjon,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika). Asja menetlev kohus võib põhjendusel, et pärast hagi esitamise kuupäeva on ilmsiks tulnud mingi asjaolu, omal algatusel igal menetluse hetkel tõstatada tõiga, et poolel puudub huvi oma nõude püsistamiseks (vt selle kohta 18. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Gul Ahmed Textile Mills vs. nõukogu,
C‑100/17 P
,
EU:C:2018:842
, punkt
).
Mis puudutab väidet, et Üldkohus on apellantidelt ekslikult nõudnud, et nad tõendaks oma huvi esitada oma tühistamishagi esimene ja teine väide, siis tuleb märkida esiteks, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et tühistamishagi on vastuvõetamatu põhjendatud huvi puudumise tõttu juhul, kui isegi olukorras, kui see on põhjendatud, ei oleks vaidlusaluse akti selle väite põhjal tühistamise tulemuseks hageja nõude rahuldamine (vt selle kohta 9. juuni 2011. aasta kohtuotsus Evropaïki Dynamiki vs. Euroopa Keskpank,
C‑401/09 P
,
EU:C:2011:370
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab väidet, et Üldkohus tegi vea asjaolude õiguslikul kvalifitseerimisel, siis tuleb märkida, et Euroopa Kohtu praktikast selgub tõesti, et teatud asjaoludel võib hagejal säilida huvi nõuda sellise akti tühistamist, mis on kohtumenetluses kehtetuks tunnistatud, selleks et vaidlustatud akti andja teeks tulevikus kohased muudatused ning selleks, et seeläbi vältida vaidlusaluse akti väidetava õigusvastasuse kordumise riski (6. septembri 2018. aasta kohtuotsus Abdulrahim vs. nõukogu ja komisjon,
C‑430/16 P
,
EU:C:2018:668
, punkt
).
Siiski ei saa sellise huvi säilimist – eesmärgiga vältida võimalust, et institutsioonid kordavad vigu, mis tulenevad liidu õiguse mõne sätte ekslikust tõlgendamisest – tunnistada olukorras, kui hageja huvi ei ole kunagi olemas olnud.
Niisiis, kui hagejad ei ole tühistamishagi esitamise hetkel tõendanud oma huvi esitada kaks esimest väidet – kusjuures seda huvi tuleb vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 91 ja 92 viidatud kohtupraktikale hinnata hagi esitamise kuupäeva seisuga ning see ei saa puudutada tulevast ja hüpoteetilist olukorda –, siis ei saa nad tõendada huvi olemasolu viitega vajadusele vältida seda, et institutsioonid kordavad oma vigu, mis tulenevad liidu õigusnormi ekslikust tõlgendamisest.
Mis puudutab argumenti, et kuivõrd tühistamishagi esimene ja teine väide puudutasid dumpinguvastase uurimise ulatust, tuleb need vastuvõetavaks tunnistada, siis tuleb märkida, et see argument ei saa olla tulemuslik. Nimelt ei saa asjaolu, et sellised väited puudutavad sisuliselt nimetatud uurimise osasid, nagu eelkõige dumpingu esinemine, kahju või põhjuslik seos, iseenesest tähendada, et need väited on vastuvõetavad olukorras, kui apellandid ei ole tõendanud põhjendatud huvi neid väiteid esitada.
Sellest tuleneb, et Üldkohus on käesoleva kohtuotsuse punktides 91 ja 92 viidatud Euroopa Kohtu praktikale tuginedes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 74 põhjendatult järeldanud, et need tühistamishagi kaks esimest väidet tuleb vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata.
Mis teiseks puudutab argumenti, et Üldkohus on rikkunud harta artiklit 47, siis tuleb märkida, et seal tagatud kaitset silmas pidades ei ole selle sätte eesmärk muuta aluslepingutes ette nähtud kohtuliku kontrolli süsteemi ja eelkõige otse Euroopa Liidu kohtule esitatavate hagide vastuvõetavusega seotud norme, nagu see nähtub ka nimetatud artikli 47 selgitustest, mida tuleb vastavalt ELL artikli 6 lõike 1 kolmandale lõigule ja harta artikli 52 lõikele 7 võtta arvesse selle sätte tõlgendamisel (vt selle kohta 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seetõttu tuleb järeldada, et harta artiklis 47 antud kaitse ei nõua, et õigussubjekt saaks esitada liidu seadusandlike aktide peale tühistamishagi liidu kohtule otse ja ilma igasuguste tingimusteta (vt selle kohta 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus, Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, punkt
).
Neil asjaoludel ei saa apellandid õiguspäraselt väita, et nõue tõendada põhjendatud huvi esitada tühistamisväide rikub nende õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, nagu on ette nähtud harta artiklis 47.
Mis puudutab lisaks argumenti, et Üldkohus rikkus apellantide õigust olla ära kuulatud, mis tuleneb harta sellest artiklist, siis tuleb märkida, et apellandid ei vaidle vastu sellele, et Üldkohtus toimunud istungil olid erinevad osalevad pooled vaielnud nõukogu esitatud vastuvõetamatuse väite üle, mis puudutas tühistamishagi kahte esimest väidet. Niisiis ei saa hagejad õiguspäraselt väita, et Üldkohus ei võimaldanud neil vaielda kõigi õiguslike asjaolude üle, mis olid menetluse tulemuse seisukohast otsustavad, ega esitada vajalikke tõendeid oma seisukoha põhjenduseks.
Mis kolmandaks puudutab argumenti, et arvestades 9. märtsi 1994. aasta kohtuotsusest TWD Textilwerke Deggendorf (
C‑188/92
,
EU:C:1994:90
) tulenevat kohtupraktikat, takistab Üldkohtu järeldus apellantidel kohtusse pöörduda, kui nende huvi esitada esimene ja teine väide tekib pärast ELTL artikli 263 kuuendas lõigus esitatud kahekuulist tähtaega, siis piisab märkimisest, et sellises olukorras ei takista kõnealune kohtupraktika neil põhimõtteliselt esitada need väited riigisiseses kohtus.
Eeltoodud kaalutluste põhjal tuleb apellatsioonkaebuse esimene väide tagasi lükata.
Teine väide
Teine väide puudutab õigusnormi rikkumist esiteks sellega, et Üldkohus nõudis apellantidelt tõendit põhjendatud huvi kohta esitada tühistamishagi kolmas väide, ja teiseks sellega, et Üldkohus tõlgendas valesti algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti a koostoimes sama määruse artikli 1 lõikega 3.
Esiteks tuleb samadel põhjustel, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 91–98, tagasi lükata väide, nagu oleks Üldkohus rikkunud õigusnormi, nõudes apellantidelt, et nad tõendaks oma põhjendatud huvi esitada tühistamishagi kolmas väide.
Mis teiseks puutub argumenti, et Üldkohus võis teha vea, tõlgendades algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti a koostoimes sama määruse artikli 1 lõikega 3, siis piisab märkimisest, et vaidlustatud kohtuotsuse punktid 90–95, mida selles argumendis käsitletakse, on osa Üldkohtu hinnangust, mis on esitatud täielikkuse huvides. Sellest tuleneb, et nimetatud argument on tulemusetu.
Seetõttu tuleb apellatsioonkaebuse teine väide tagasi lükata.
Kolmas väide
Kolmanda väite kohaselt on Üldkohus õigusnormi rikkunud, järeldades esiteks, et määrust nr 1168/2012 kohaldatakse dumpinguvastasele uurimisele, mille tagajärjel võeti vastu vaidlusalune määrus, ja teiseks, et vaidlustatud määruses ei ole õigusnormi rikutud, ehkki komisjon ei võtnud seisukohta apellantide turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse üle.
Poolte argumendid
Mis puudutab esiteks määruse nr 1168/2012 kohaldamist, siis märgivad apellandid, et see määrus, millega muudeti algmäärust, võeti vastu pärast 2. veebruari 2012. aasta kohtuotsust Brosmann Footwear (HK) jt vs. nõukogu,
C‑249/10 P
,
EU:C:2012:53
), milles Euroopa Kohus järeldas, et asjaolu, et komisjon ei võtnud seisukohta turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse kohta, kujutab endast algmääruse rikkumist, mis muudab seega kehtetuks nimetatud kohtuotsuse aluseks olnud asjas tehtud määruse dumpinguvastase tollimaksu kehtestamise kohta.
Nad leiavad, et käesolevas asjas määrusega nr 1168/2012 tehtud muudatus piiras turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotlemise õiguse nii, et see on üksnes neil eksportivatel tootjatel, kes olid kaasatud asjaomase dumpinguvastase uurimise valimisse. Siiski järeldas Üldkohus ekslikult, et see muudatus oli kohaldatav käesolevas dumpinguvastases uurimises ja et tegu ei olnud seaduse tagasiulatuva kohaldamisega, kuna selle tähtaja ületamine, mis on kehtestatud turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse üle otsustamiseks, ei loonud apellantide suhtes lõplikult tekkinud olukorda.
Nende sõnul võtab see Üldkohtu järeldus neilt õiguse sellele, et nende turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotlus vaadatakse läbi, ning annab komisjonile alusetult loa hoiduda oma kohustusest selle taotluse üle otsustada. Kuna turumajandusliku kohtlemise kohaldamise korral oleks kasutatud apellantide hindasid ja kulusid, mitte aga analoogse riigi tootja omi, et määrata kindlaks kohaldatav normaalväärtus, siis asjaolu, et komisjon ei otsustanud selle taotluse üle, tekitas lõpliku muudatuse, mis mõjutas negatiivselt ja pöördumatult apellantide õigusi.
Nad leiavad, et algmääruse artikli 2 lõike 7 sõnastus enne ja pärast määrusega nr 1168/2012 tehtud muudatust ei jäta mingit kahtlust. Nimelt enne seda muudatust täpsustas see säte, et valimist välja jäänud eksportivad tootjad võisid samamoodi nagu apellandid taotleda turumajandusliku kohtlemise kohaldamist ja et komisjonil oli kohustus teha otsus selle taotluse rahuldamiseks või rahuldamata jätmiseks.
Nimetatud muudatuse järel kohaldatakse algmääruse artikli 2 lõiget 7 kõigi uute ja kõigi käimasolevate uurimiste suhtes alates 15. detsembrist 2012. Kuid käesolevas asjas lõppes apellantide turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse läbivaatamiseks komisjonile antud tähtaeg 6. detsembril 2012, st enne määrusega nr 1168/2012 tehtud muudatuse jõustumist. Kui jäetakse läbimata etapp, milles tuleb otsustada turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse üle, siis ei saa seda parandada viimati nimetatud määruse kohaldamisega tagasiulatuvalt.
Apellandid rõhutavad, et määrusega nr 1168/2012 kehtestatud üleminekusätte sõnastusest endast ilmneb, et seda muudatust ei kohaldata nimetatud etapile käesolevas dumpinguvastases uurimises, kuna komisjoni kohustus teha otsus turumajandusliku kohtlemise kohaldamise kohta ei ole vormiline, vaid sisuline säte. Niisiis on asjassepuutumatu Euroopa Kohtu praktika vormireeglite ajalise kohaldamise kohta, millele Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 157, 159 ja 160 tugineb.
Turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse üle otsustamiseks antud tähtaja möödumine on vastupidi Üldkohtu järeldusele tõepoolest loonud apellantide suhtes lõplikult tekkinud olukorra selles tähenduses, et vastuolus komisjonil lasunud kohustusega ei olnud viimane järginud etappi, mis seisnes turumajandusliku kohtlemise lubamise või lubamata jätmise otsustamises.
Apellandid väidavad, et kui komisjon oleks võtnud selles küsimuses seisukoha, ei oleks saanud tema seisukohta dumpinguvastase uurimise hilisemas etapis muuta apellantide kahjuks, välja arvatud juhul, kui ilmnevad uued asjaolud, mis ei olnud turumajandusliku kohtlemise üle otsustamise kuupäeval saadaval. Määruse nr 1168/2012 kohaldamine apellantide esitatud turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotlusele võtab seega apellantidelt tagasiulatuvalt õiguse nõuda, et see taotlus läbi vaadataks, ehkki vaidlust ei ole selles, et neil oli see õigus kuupäeval, kui komisjon pidi nimetatud taotluse üle otsustama.
Sellega seoses ei ole see, kuidas apellantide tõlgenduse kohaselt tuleb määrust nr 1168/2012 kohaldada, vastuolus selle määruse sätete sõnastusega, ja isegi kui see oleks vastuolus, oleks nimetatud määrusega kehtestatud muudatus, kuivõrd seda kohaldatakse apellantidele, õigusvastane, kuna see ei ole kooskõlas õiguskindluse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõttega.
Teiseks heidavad apellandid Üldkohtule ette, et ta on õigusnormi rikkunud, järeldades vaidlustatud kohtuotsuse punktides 162–165, et asjaolu, et komisjon ei otsustanud apellantide turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluste üle, ei too kaasa vaidlusaluse määruse tühistamist. Nimelt, kuna määrusega nr 1168/2012 kehtestatud muudatus ei olnud kohaldatav käesolevale dumpinguvastasele uurimisele, siis oleks komisjon pidanud otsustama apellantide turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse üle.
Nõukogu ja komisjon leiavad, et kolmas väide on osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt põhjendamatu.
Mis puudutab selle väite vastuvõetavust, siis leiavad nad sisuliselt, et apellantide argument, et Üldkohus eiras asjaolu, et apellantide turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse üle otsustamiseks komisjonile antud tähtaeg möödus enne selle muudatuse jõustumist, on vastuvõetamatu, kuna apellandid kordavad samu argumente, mida nad esitasid Üldkohtus. Lisaks kujutab argument, et nimetatud muudatus võib olla õigusvastane hagejaid puudutavas osas, endast uut väidet ja on seega vastuvõetamatu. Nimelt ei esitanud apellandid Üldkohtu menetluses ELTL artikli 277 alusel ühtegi õigusvastasuse väidet algmääruse artikli 2 kohta, nii nagu see oli sõnastatud pärast määruses nr 1168/2012 tehtud muudatust.
Euroopa Kohtu hinnang
–
Vastuvõetavus
Asja läbivaatamist takistavate asjaoludega, mille on esitanud nõukogu ja komisjon, ei saa nõustuda.
Nimelt soovivad esiteks apellandid oma väitega – mille kohaselt Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kuna ta eiras asjaolu, et apellantide turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse üle otsustamiseks komisjonile antud tähtaeg möödus enne määruse nr 1168/2012 jõustumist – kahtluse alla seada selle, kuidas Üldkohus on kohaldanud selle määruse artiklis 2 toodud üleminekusätet, ja eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punkti 152, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 43.
Sellega seoses olgu märgitud, et kui apellant vaidlustab selle, kuidas Üldkohus on liidu õigust tõlgendanud või kohaldanud, võib esimeses kohtuastmes käsitletud õigusküsimusi apellatsioonimenetluses uuesti arutada. Nimelt kui apellant ei saaks oma apellatsioonkaebust juba Üldkohtus kasutatud väidete ja argumentidega sel viisil põhjendada, kaotaks apellatsioonimenetlus osaliselt oma mõtte (vt 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus Solar World vs. nõukogu,
C‑204/16 P
,
EU:C:2017:838
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega ei saa väita, et apellandid soovisid üksnes Üldkohtule esitatud hagiavalduse uut läbivaatamist.
Teiseks ja ilma et oleks vaja võtta seisukohta nõukogu ja komisjoni esitatud vastuvõetamatuse väite kohta, mille kohaselt apellantide väide määruse nr 1168/2012 õigusvastasuse kohta on uus väide, tuleb märkida, et see väide on igal juhul vastuvõetamatu, kuna apellandid üksnes kinnitavad, et viidatud määrus on õigusvastane, sest see on kokkusobimatu õiguskindluse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõttega, ilma et nad esitaksid ühtegi tõendit selle kinnitamiseks.
Nimelt tuleb apellatsioonkaebuse need osad, milles ei ole ühtegi argumenti, mille eesmärk on konkreetselt määratleda vaidlustatud kohtuotsuses tehtud õigusnormi rikkumine, jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata (vt selle kohta 18. oktoobri 2018. aasta kohtumäärus Alex vs. komisjon,
C‑696/17 P
, ei avaldata,
EU:C:2018:848
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest tuleneb, et kui jätta kõrvale määruse nr 1168/2012 õigusvastasust puudutav argument, siis on apellatsioonkaebuse kolmas väide vastuvõetav.
–
Sisulised küsimused
Kolmandas väites märgivad apellandid, et Üldkohus on õigusnormi rikkunud, kuna ta otsustas esiteks, et määrust nr 1168/2012 kohaldati dumpinguvastasele uurimisele, mille tagajärjel võeti vastu vaidlusalune määrus, ja teiseks järeldas, et viimati nimetatud määruses ei olnud tehtud viga, ehkki komisjon ei olnud võtnud seisukohta apellantide turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse suhtes.
Esimesena tuleb vaidlustatud kohtuotsuse punktis 153 Üldkohtu poolt põhjendatult tõdetuga nõustudes märkida, et määruse nr 1168/2012 artikli 2 sõnastusega on vastuolus tõlgendada selle määruse kohaldamisala nii, nagu apellandid seda tegid. Nimelt on viidatud artiklis selgelt täpsustatud, et seda määrust kohaldatakse kõigi uute ja kõigi käimasolevate uurimiste suhtes alates 15. detsembrist 2012. Kuid apellandid ei vaidle vastu sellele, et nimetatud kuupäeval oli vaidlusaluse määruse vastuvõtmiseni viinud uurimine alles käimas. Nimelt ei olnud nõukogu nimetatud kuupäeval vastu võtnud ei lõplikke meetmeid algmääruse artikli 9 lõike 4 alusel ega otsust selle määruse artikli 9 lõike 2 alusel.
Lisaks olgu öeldud, et kuna viidatud määruse nr 1168/2012 artiklis 2 käsitletakse ilma ühegi muu täpsustuseta „kõiki käimasolevaid uurimisi“, siis ei saa apellandid õiguspäraselt väita, et selles artiklis viidatakse üksnes neile käimasolevatele uurimistele, mille puhul tähtaeg turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse üle otsustamiseks ei ole veel möödunud.
Teiseks tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida väidavad apellandid, et selle tähtaja möödumine, mida algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c alusel (redaktsioonis, mis eelneb määrusele nr 1168/2012) kohaldatakse turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse üle otsustamisele, ilma et komisjon oleks selle taotluse kohta otsust teinud, ei loonud apellantide suhtes lõplikult tekkinud olukorda.
Esiteks sai komisjon õiguspäraselt teha otsuse turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse kohta pärast kolmekuulise tähtaja lõppu, mis on toodud algmääruse artikli 2 lõike 7 punktis c (redaktsioonis, mis eelneb määrusele nr 1168/2012), nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktis 74.
Sellega seoses on Euroopa Kohus tegelikult juba otsustanud, et isegi kui komisjon tegi otsuse turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse kohta viidatud artikli 2 lõike 7 punkti c alusel, võib ta oma otsust muuta (vt selle kohta 1. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware vs. nõukogu,
C‑141/08 P
,
EU:C:2009:598
, punktid
–
).
Teiseks ei olnud apellantide olukord lõplikult fikseeritud kuni vaidlusaluse määruse jõustumiseni ja kuni selle määruse vastuvõtmiseni ei olnud apellantidel mingit kindlust nende lõplike õiguste ja kohustuste suhtes, mis tulenevad algmääruse kohaldamisest, nagu märkis Üldkohus põhjendatult vaidlustatud kohtuotsuse punktis 160
Sellega seoses tuleb käesoleva kohtuotsuse punktis 60 mainitut silmas pidades märkida, et komisjoni roll on integreeritud nõukogu otsuse tegemise protsessi, kuna komisjonil on kohustus – nagu nähtub algmääruse sätetest – viia läbi uurimisi ja otsustada nende põhjal lõpetada menetlus või vastupidi jätkata seda, võttes vastu ajutised meetmed ja tehes nõukogule ettepaneku võtta vastu lõplikud meetmed. Siiski on lõpliku otsuse tegemine nõukogu ülesanne.
Niisiis tuleb sedastada, et määruse nr 1168/2012 jõustumise hetkel ei olnud apellantide olukord muutunud lõplikuks.
Sellest tuleneb, et määruse nr 1168/2012 vastuvõtmisele eelnenud redaktsioonis algmääruse artikli 2 lõike 7 punkti c alusel kohaldatava tähtaja ületamine turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse üle otsustamisel, ilma et komisjon oleks selle taotluse kohta otsust teinud, ei mõjuta sugugi nimetatud määruse kohaldatavust dumpinguvastasele uurimisele, mille tagajärjel võeti vastu vaidlusalune määrus.
Eelnevast tuleneb, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta järeldas sisuliselt, et asjaolu, et komisjon ei võtnud seisukohta apellantide turumajandusliku kohtlemise kohaldamise taotluse kohta, ei saa kaasa tuua vaidlusaluse määruse tühistamist.
Seetõttu tuleneb eeltoodud kaalutlustest, et apellatsioonkaebuse kolmas väide tuleb tagasi lükata.
Neljas väide
Oma neljanda väitega märgivad apellandid, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 202 ja 205–216 on Üldkohus õigusnormi rikkunud, kui ta lubas nõukogul kehtestada dumpinguvastase tollimaksu määras, mis korvab kahju, mille tekitasid muud tegurid kui dumpinguhinnaga import, ja pööras tõendamiskoormise alusetult ümber.
Poolte argumendid
Esiteks väidavad apellandid, et Üldkohtu kohaldatud kriteerium, et muude tegurite kahjulikku mõju tuleb arvesse võtta üksnes siis, kui see mõju on nii suur, et tekkinud kahju ja dumpinguhinnaga impordi vaheline põhjuslik seos on seetõttu katkenud, tugineb algmääruse artikli 3 lõike 7 koostoimes selle määruse artikli 9 lõikega 4 ekslikule tõlgendamisele.
Nimelt kinnitavad apellandid esiteks, et kahjumarginaali arvutamiseks ja seega dumpinguvastase tollimaksu kehtestamiseks algmääruse artikli 9 lõike 4 alusel peab nõukogu jätma kõrvale kogu kahju, mille on tekitanud muud tegurid kui dumpinguhinnaga import. Nõukogu see kohustus mängib rolli kahes erinevas menetlusetapis, st kahju olemasolu kindlaksmääramisel ja dumpinguvastase tollimaksu kehtestamisel kooskõlas algmääruse artikli 9 lõikega 4. Nende kohustusega sooviti tasakaalustada importijate, liidu tootmisharu ja liidu tarbijate huvid ning liidu eksportivate tootjate huvid, ning need väljendavad liidu kaubanduse kaitsemeetmete valdkonnas proportsionaalsuse üldpõhimõtet.
Ühest küljest on nõukogul ja komisjonil kohustus algmääruse artikli 3 lõike 7 tähenduses kahju olemasolu kindlaksmääramiseks veenduda, et dumpinguhinnaga impordi tekitatud kahju – pärast muude tegurite tekitatud kahju kõrvale jätmist – on endiselt „oluline“ ja et need muud tegurid ei ole katkestanud põhjuslikku seost nimetatud impordi ja kahju vahel.
Teisest küljest kinnitavad apellandid, et isegi kui see põhjuslik seos ei ole katkenud, saab dumpinguvastase tollimaksuga hüvitada liidu tootmisharule üksnes selle kahju, mille tekitas dumpinguhinnaga import, mitte aga muude tegurite põhjustatud „autonoomset kahju“. Kui otsustataks teisiti, siis antaks liidu tootmisharule kaitse, mis läheb kaugemale vajalikust. Seetõttu peaks nõukogu tegema parandusi muude tegurite põhjustatud kahju alusel, et kehtestada dumpinguvastane tollimaks kooskõlas algmääruse artikli 9 lõikega 4.
Teiseks lisavad apellandid kõigepealt, et kuigi Üldkohus tunnistas, et liidu tootmisharule põhjustasid kahju vähemalt kolm muud tegurit ja et nõukogu möönis, et ei tema ega komisjon ei olnud jätnud nende tegurite põhjustatud kahju kõrvale, ei esitanud Üldkohus põhjuseid, miks nende kolme muu teguri mõju oli ebaoluline, ning rikkus seega oma põhjendamiskohustust ELTL artikli 296 tähenduses. Järgmiseks on apellandid seisukohal, et võttes arvesse Üldkohtu järeldusi nende kolme teguri panusest liidu tootmisharule tekitatud kahjusse, oleks see kohus pidanud kohustama nõukogu vähendama dumpinguvastast tollimaksu nende kolme muu teguri liidetud mõju võrra. Lõpuks nendivad nad, et kui Üldkohus möönis, et need tegurid avaldasid mõju ja järeldas seejärel ilma ühegi tõendita, et see mõju ei olnud oluline, tegi ta vea faktide kvalifitseerimisel.
Teiseks heidavad apellandid seoses tõendamiskohustuse väidetava rikkumisega Üldkohtule ette, et viimane pani neile kohustuse välja arvutada – koos põhjendavate tõenditega – nende kolme muu teguri mõju, mis põhjustasid liidu tootmisharule kahju.
Kõigepealt nendivad apellandid, et nõukogul ja komisjonil on kohustus põhjendada kahju kindlaksmääramist positiivsete tõenditega ning kõigi neile saadaolevate asjasse puutuvate faktide objektiivse hinnanguga. Apellantide sõnul peavad need institutsioonid esitama tõendid paranduste kohta, mis tuleb teha nende muude tegurite tekitatud kahju alusel. Nimelt ei ole mingit alust panna seda koormist eksportivatele tootjatele, eriti kui selle tõendamiskoormise ümberpööramise põhjendus on ainuüksi asjaolu, et nimetatud institutsioonide jaoks on selle hinnangu andmine liiga keerukas.
Seejärel tõdevad apellandid, et Üldkohus pani apellantide kanda tõendamiskoormise, mida oli võimatu täita. Nimelt märgivad nad, et neile ei ole kättesaadav vajalik info, et muude tegurite mõju arvutada.
Lõpuks märgivad apellandid, et harta artikli 41 tähenduses hea halduse põhimõtte alusel ei saa Üldkohus lubada nõukogul ja komisjonil tugineda mis tahes hinnangu keerukusele, et vältida seadusega nõutud hinnangu andmist, eriti kui sellest hinnangust hoidumine kahjustab ettevõtjaid.
Nõukogu ja komisjon paluvad lükata neljas väide tagasi, taotledes ühtlasi, et Euroopa Kohus asendaks põhjendused.
Need institutsioonid väidavad sisuliselt, et Üldkohtu järeldused vaidlustatud kohtuotsuse punktides 185 ja 191–193 annavad ekslikult mõista, et dumpinguvastase tollimaksu taset tulnuks alandada, kuna esinesid muud tegurid peale dumpinguhinnaga impordi, mis võisid kahju mõjutada.
Nad märgivad, et esiteks kahju määra arvutamine algmääruse artikli 9 lõike 4 tähenduses ja teiseks kahju olemasolu kindlaksmääramine selle määruse artikli 3 tähenduses on kaks erinevat etappi. Kahju määra kindlaksmääramiseks viivad nõukogu ja komisjon oma arvutuse läbi liidu tootmisharu hindade, kasumi ja tootmiskulude põhjal, võtmata arvesse „[l]isaks dumpinguhinnaga impordile […] ka muid teadaolevaid tegureid“, mis võisid panustada liidu tootmisharule tekkinud kahjusse, kuna need tegurid on olulised üksnes põhjusliku seoses katkemise hindamisel algmääruse artikli 3 tähenduses.
Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei ole vaja analüüsida põhjuslikku seost, kui määratakse kindlaks kahju määr algmääruse artikli 9 lõike 4 tähenduses. Selles kohtupraktikas on Euroopa Kohus järeldanud, et isegi kui nõukogu ja komisjon jätsid algmääruse artikli 3 lõike 7 alusel tehtud põhjusliku seose analüüsist välja teguri, mis võis panustada kahjusse, ei ole see viga, mis võib kaasa tuua vaidlustatud määruste tühistamise asjasse puutuva menetluse käigus, kuna need institutsioonid olid tõendanud, et see muu tegur ei saanud põhjuslikku seost katkestada. Sellest tuleneb, et Euroopa Kohus tunnistab vaid ühte põhjusliku seose analüüsi, mis toimub põhjusliku seose kindlaksmääramise faasis.
Niisiis ei saa algmääruse artikli 9 lõiget 4 tõlgendada nii, et dumpinguvastast tollimaksu tuleks vähendada, et võtta arvesse muude tegurite mõju. Ühtegi seda tüüpi kohustust ei eksisteeri Maailma Kaubandusorganisatsiooni süsteemis või liidu suuremate kaubanduspartnerite praktikas, mida liit vastavalt algmääruse põhjendusele 4 arvesse võtab.
Teise võimalusena väidab nõukogu, et neljas väide on vastuvõetamatu ja igal juhul põhjendamata. Komisjon väidab teise võimalusena, et see väide on tulemusetu ja igal juhul põhjendamata.
Euroopa Kohtu hinnang
Apellandid väidavad, et Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 205–216 õigusnormi rikkunud, lubades nõukogul kehtestada dumpinguvastase tollimaksu määras, mis hüvitab kahju, mille põhjustasid muud tegurid kui dumpinguhinnaga import, rikkudes nii algmääruse artikli 3 lõiget 7 koostoimes selle määruse artikli 9 lõikega 4. Nad väidavad samuti, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 202 ja 205 on Üldkohus tõendamiskoormise alusetult ümber pööranud.
Nõukogu ja komisjon paluvad põhjendused asendada, väites, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 185 ja 191–193 esitatud Üldkohtu hinnangus on algmääruse artikli 9 lõiget 4 tõlgendatud valesti, nii nagu see tähendaks, et dumpinguvastase tollimaksu taset tuleb alandada seetõttu, et esinevad muud tegurid kui dumpinguhinnaga import, mis võivad kahju mõjutada.
Kõigepealt tuleb märkida, et põhjenduste asendamise taotlus on vastuvõetav osas, milles see kujutab endast kaitset apellantide esitatud neljanda väite vastu (vt selle kohta 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Ziegler vs. komisjon,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
, punkt
) ja milles käsitletakse vaidlustatud kohtuotsuse punkte 185 ja 191–193, mis nagu on selgitatud selle kohtuotsuse punktis 196, sisaldavad põhimõtteid, mille põhjal Üldkohus analüüsis apellantide nende argumentide sisulist põhjendatust, mis puudutasid nende kuuendat tühistamisväidet, ja millele antud hinnang on käesoleva neljanda väite raames kahtluse alla seatud.
Seetõttu tuleb nimetatud neljanda väite analüüsi raames esiteks hinnata kõnealuse põhjenduste asendamise taotluse sisulist põhjendatust.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 191 märkis Üldkohus, et ehkki algmääruse artikli 9 lõige 4 ei kehtestanud liidu institutsioonidele ühtegi kindlat metodoloogiat, mille abil on tagatud, et dumpinguvastane tollimaks ei ületa seda, mis on vajalik, et pakkuda kaitset dumpinguhinnaga toote impordi põhjustatud kahju eest, peavad need institutsioonid selles kontekstis arvesse võtma järeldusi, mille nad on teinud selle määruse artikli 3 lõigete 6 ja 7 alusel tehtud analüüsides.
Üldkohus lisab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 192, et vastasel juhul esineks risk, et kõnealused kaubanduse kaitsemeetmed lähevad kaugemale sellest, mis on vajalik nende taotletud eesmärki, st kahju kõrvaldamist silmas pidades, nii et nendega kaitstaks ka selliste muude tegurite negatiivse mõju eest kui dumpinguhinnaga import.
See mõttekäik ei ole õiguslikult väär.
Tuleb märkida, et vastavalt algmääruse artikli 3 lõikele 7 uuritakse lisaks dumpinguhinnaga impordile ka muid teadaolevaid tegureid, millega liidu tootmisharu samal ajal kahjustatakse, tagamaks, et nende tegurite põhjustatud kahju ei loetaks dumpinguhinnaga impordist tingituks sama artikli 3 lõike 6 alusel. Viimati nimetatud lõikes on täpsustatud, et kogu esitatud asjakohase tõendusmaterjaliga tuleb tõendada, et dumpinguhinnaga import põhjustab olulist kahju liidu tootmisharule.
Liidu institutsioonid on kohustatud väljaselgitamise käigus uurima, kas kahju, millele nad kavatsevad oma järeldused rajada, on tegelikult tingitud dumpinguhinnaga impordist, ja välistama kogu muudest teguritest põhjustatud kahju ning eelkõige selle kahju, mille põhjuseks on liidu tootjate enda tegevus (16. aprilli 2015. aasta kohtuotsus TMK Europe,
C‑143/14
,
EU:C:2015:236
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seetõttu on nõukogul ja komisjonil kohustus kontrollida, kas nende muude tegurite mõju ei katkesta põhjuslikku seost ühelt poolt asjaomase impordi ja teiselt poolt liidu tootmisharule põhjustatud kahju vahel. Samuti peavad nad kontrollima – nagu märkis ka Üldkohus põhjendatult vaidlustatud kohtuotsuse punktis 185 –, et nende muude tegurite põhjustatud kahju ei võetaks arvesse kahju tuvastamisel algmääruse artikli 3 lõike 7 tähenduses ja et seetõttu ei läheks kehtestatud tollimaks kaugemale sellest, mis on dumpinguhinnaga impordi põhjustatud kahju kõrvaldamiseks vajalik (16. aprilli 2015. aasta kohtuotsus TMK Europe,
C‑143/14
,
EU:C:2015:236
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Viimati nimetatud nõue tugineb algmääruse artikli 3 lõigetes 6 ja 7 esitatud eeskirjade eesmärkidele, mille kohaselt liidu tootmisharu kaitsmine ei tohi minna kaugemale sellest, mis on vajalik, et kaitsta seda tootmisharu dumpinguhinnaga impordi eest (vt selle kohta subsiidiumide valdkonnas 3. septembri 2009. aasta kohtuotsus Moser Baer India vs. nõukogu,
C‑535/06 P
,
EU:C:2009:498
, punkt
, ning dumpinguvastaste meetmete valdkonnas 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Transnational Company Kazchrome ja ENRC Marketing vs. nõukogu,
C‑10/12 P
, ei avaldata,
EU:C:2013:865
, punkt
).
Selles kontekstis tuleb märkida, et Üldkohus järeldas põhjendatult, et algmääruse artikli 9 lõikega 4 soovitakse samuti tagada selle eesmärgi saavutamist. Nimelt on selles sättes märgitud, et kui faktide põhjal tuvastatakse lõplikult dumpingu ja sellest tuleneva kahju esinemine ning kui liidu huvid nõuavad sekkumist, kehtestab nõukogu lõpliku dumpinguvastase tollimaksu, mille summa ei ületa kindlaksmääratud dumpingumarginaali või peaks koguni olema nimetatud marginaalist väiksem, kui sellisest väiksemast tollimaksust piisab liidu tootmisharule tekitatava kahju kõrvaldamiseks.
Selleks et algmääruse artikli 9 lõike 4 alusel kehtestatud dumpinguvastase tollimaksu summa ei ületaks seda, mis on vajalik dumpinguhinnaga impordi tekitatud kahju kõrvaldamiseks, peab see summa arvesse võtma üksnes selle impordi tekitatud kahju. Nagu ilmneb sisuliselt vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 191 ja 192, peavad nõukogu ja komisjon selle summa kindlaksmääramiseks arvesse võtma järeldusi, milleni need institutsioonid on jõudnud pärast kahju tuvastamise uurimist selle määruse artikli 3 lõigete 6 ja 7 tähenduses.
Seda järeldust kinnitab pealegi algmääruse artikli 9 lõike 4 sõnastus, mille esimeses lauses kasutatakse väljendit „dumping ja sellest tulenev kahju“. Nagu Üldkohus märkis põhjendatult vaidlustatud kohtuotsuse punktis 189, tuleb niisiis sama lõike viimases lauses kasutatud sõna „kahju“ mõista samamoodi viitena dumpingust tulenevale kahjule, st üksnes dumpinguhinnaga impordi tekitatud kahjule.
Seda järeldust kinnitab ka algmääruse artikli 9 lõige 5, millest ilmneb, et dumpinguvastane tollimaks tuleb kehtestada igal üksikjuhul asjakohases ulatuses diskrimineerimisvabal alusel sellise toote impordi suhtes kõigist allikatest, millega seoses on avastatud dumpingu kohaldamine ja et see on põhjustanud kahju.
Seetõttu tuleb nõukogu ja komisjoni nõue põhjenduste asendamiseks rahuldamata jätta.
Mis puudutab apellantide esitatud väidet, siis tuleb esiteks märkida, nagu ilmneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 164–172, et Üldkohus ei tõlgendanud algmääruse artikli 9 lõiget 4 nii, et see annab nõukogule õiguse kehtestada dumpinguvastane tollimaks tasemel, mis hüvitab kahju, mille põhjustasid muud tegurid kui dumpinguhinnaga import.
Lisaks tuleb märkida, et Üldkohus kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 206, et igal juhul ei nähtu ajutise määruse ja vaidlusaluse määruse asjasse puutuvate lõikude analüüsist, et kahju kindlaksmääramisel oleks arvesse võetud muid tegureid peale dumpinguhinnaga impordi. Üldkohus lisas, et seda kinnitab veelgi enam asjaolu, et apellandid ei olnud viidanud ühelegi ilmsele hindamisveale nende tegurite analüüsis.
Liidu institutsioonidel on liidu ühise kaubanduspoliitika ja iseäranis kaubanduse kaitsemeetmete valdkonnas ulatuslik kaalutlusõigus nende majanduslike, poliitiliste ja õiguslike olukordade keerulisuse tõttu, mida nad uurima peavad (3. septembri 2009. aasta kohtuotsus Moser Baer India vs. nõukogu,
C‑535/06 P
,
EU:C:2009:498
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et apellandid ei vaidle üksikasjalikult ja konkreetselt vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 206 esitatud Üldkohtu kinnitusele, et nad ei viidanud Üldkohtus ühelegi ilmsele hindamisveale, mida institutsioonid olevat teinud, analüüsides kahju kindlaksmääramise raames muid tegureid kui dumpinguhinnaga import.
Neil asjaoludel ei saa nõustuda apellantide väitega, et Üldkohus lubas nõukogul ja komisjonil kehtestada dumpinguvastase tollimaksu sellisel tasemel, mis kõrvaldab nii vaidlusaluse impordiga tekitatud kahju kui ka muude teguritega tekitatud kahju.
Mis teiseks puudutab argumenti, et tõendamiskoormis on ümber pööratud, siis tuleb märkida, et nõukogul ja komisjonil on tõepoolest kohustus analüüsida, kas see kahju, mida nad kavatsevad aluseks võtta, et kehtestada dumpinguvastane meede, tuleneb ka tegelikult dumpinguhinnaga impordist, ja jätta kõrvale muudest teguritest tulenev kahju. Ent nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 188 põhjendatult märkis, peavad siiski pooled, kes väidavad, et dumpinguvastane määrus on õigusvastane, esitama tõendid selle kohta, et lisaks impordiga seotud teguritele võisid muud tegurid olla nii olulise mõjuga, et võisid seada kahtluse alla põhjusliku seose esinemise liidu tootmisharule tekkinud kahju ja dumpinguhinnaga impordi vahel (vt selle kohta 16. aprilli 2015. aasta kohtuotsus TMK Europe,
C‑143/14
,
EU:C:2015:236
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 205, et apellandid ei esitanud Üldkohtus ühtegi argumenti ega tõendit näitamaks, et nende viidatud teguritel oli niivõrd oluline mõju, et liidu tootmisharule tekitatud kahju ning selle kahju ja dumpinguhinnaga impordi vahelise põhjusliku seose olemasolu ei olnud enam usaldusväärne, võttes arvesse nõukogu ja komisjoni kohustust jätta kõrvale kogu muude tegurite põhjustatud kahju. Seda kinnitust ei ole Euroopa Kohtus vaidlustatud.
Lisaks kinnitas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 202, et apellandid ei vaidlustanud ega tõendanud selle kohtu menetluses, et ekslik on nõukogu väide, et muudele teguritele omistatavat mõju ei olnud võimalik arvutada. Kuid apellandid ei vaidlusta oma apellatsioonkaebuses seda Üldkohtu kinnitust, et nad ei olnud nõukogu väiteid oma esimeses astmes esitatud hagiavalduses vaidlustanud.
Niisiis vastupidi sellele, mida apellandid väidavad, ei ole Üldkohus õigusnormi rikkunud tõendite esitamist puudutavate kriteeriumide kohaldamisel.
Järelikult tuleb neljas väide tagasi lükata.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb apellatsioonkaebus rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 184 lõikes 2 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab kohtukulude jaotamise Euroopa Kohus.
Kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mis kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel on kohaldatav apellatsioonkaebuse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna Canadian Solar Emea, Canadian Solar Manufacturingi (Changshu), Canadian Solar Manufacturingi (Luoyang), Csi Cells Co. ja Csi Solar Poweri apellatsioonkaebus jäeti rahuldamata ja nõukogu ning komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud, siis tuleb selle apellatsioonkaebusega seotud kohtukulud neilt äriühingutelt välja mõista.
Kodukorra artikli 140 lõike 1 alusel, mida selle kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, kannab apellatsioonkaebuse menetlusse astunud komisjon ise oma kohtukulud.
Kuna komisjoni vastuapellatsioonkaebus jäeti rahuldamata ja Canadian Solar Emea, Canadian Solar Manufacturing (Changshu), Canadian Solar Manufacturing (Luoyang), Csi Cells Co. ning Csi Solar Power on kohtukulude hüvitamist nõudnud, siis tuleb selle vastuapellatsioonkaebusega seotud kohtukulud komisjonilt välja mõista.
Kodukorra artikli 140 lõike 1 alusel, mida selle kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, kannab vastuapellatsioonkaebuse menetlusse astunud nõukogu ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebused rahuldamata.

2.
Jätta Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu) Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang) Inc., Csi Cells Co. Ltd ja Csi Solar Power Group Co. Ltd kanda apellatsioonkaebusega seotud kohtukulud.

3.
Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud seoses apellatsioonkaebusega tema enda kanda.

4.
Jätta Euroopa Komisjoni kanda vastuapellatsioonkaebusega seotud kohtukulud.

5.
Jätta Euroopa Liidu Nõukogu kohtulud seoses vastuapellatsioonkaebusega tema enda kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.