CELEX: 62016TJ0868
Utomobligatoriskt skadeståndsansvar
Ekonomisk och monetär politik
Omstrukturering av den grekiska statsskulden
Avtal om utbyte av obligationer till förmån för endast Eurosystemets centralbanker
Privata sektorns deltagande
Klausuler om kollektivt agerande
Privata borgenärer
Offentliga borgenärer
Ansvar
En tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som syftar till att ge enskilda rättigheter
Artikel 63.1 FEUF
Artiklarna 120
127 och artikel 352.1 FEUF
Rätt till egendom
Likabehandling

)
Bakgrund till tvisten
Den 21 oktober 2009 underrättade Republiken Grekland Europeiska unionens statistikkontor (Eurostat) om att underskottet i de offentliga finanserna uppgick till 12,5 procent av bruttonationalprodukten (BNP), och inte till 3,7 procent av BNP som tillkännagetts våren 2009. Denna ändring av Republiken Greklands ekonomiska uppgifter väckte tvivel om landets solvens och de grekiska statsobligationernas räntesatser höjdes därför under de första månaderna av år 2010.
Mot bakgrund av att den grekiska skuldkrisen hotade att få verkningar i andra medlemsstater i euroområdet och att äventyra hela euroområdet kom stats- och regeringscheferna i euroområdet, vid Europeiska rådets möte den 25 mars 2010, överens om att, med deltagande från Internationella valutafonden (IMF), inrätta en mellanstatlig mekanism för stöd till Republiken Grekland. Mekanismen bestod i koordinerade bilaterala lån till icke-koncessionella räntesatser.
I slutet av april 2010 sänkte ett kreditvärderingsinstitut kreditbetyget för grekiska statsobligationer från BBB- till BB+, vilket anses beteckna en högriskskuld. Den 27 april 2010 gjorde kreditvärderingsinstitutet Standard & Poor’s (S&P) innehavarna av grekiska statsobligationer uppmärksamma på att de i genomsnitt endast hade mellan 30 och 50 procents möjlighet att återfå sina medel vid en omstrukturering av den grekiska statsskulden eller inställda betalningar från den grekiska statens sida.
Den 23 april 2010 begärde Republiken Grekland aktivering av den mellanstatliga stödmekanism som avses i punkt 2 ovan. Med tillämpning av ovannämnda stödmekanism gav de medlemsstater som ingår i euroområdet den 2 maj 2010 sitt godkännande till att tillhandahålla Republiken Grekland 80 miljarder euro inom ramen för ett ekonomiskt stöd om 110 miljarder euro som beviljats tillsammans med IMF.
Den 9 maj 2010 beslutade Ekofinrådet att vidta en rad åtgärder, däribland antagandet av rådets förordning (EU) nr 407/2010 av den 11 maj 2010 om inrättandet av en europeisk finansiell stabiliseringsmekanism (
EUT L 118, 2010, s. 1
) grundad på artikel 122.2 FEUF, och inrättandet av Europeiska finansiella stabiliseringsfaciliteten (EFSF). Den 7 juni 2010 inrättades ESFS och undertecknade medlemsstaterna i euroområdet samt ESFS ramavtalet om fastställande av villkoren för hur ESFS skulle understödja stabiliteten.
Genom ett pressmeddelande av den 10 maj 2010 tillkännagav ECB att ett program för köp av statsobligationer skulle införas på andrahandsmarknaden för obligationer (nedan kallat programmet för köp av obligationer).
Den 14 maj 2010 antog ECB beslut 2010/281/EU om inrättandet av ett program för värdepappersmarknaderna (ECB/2010/5) (
EUT L 124, 2010, s. 8
) på grundval av artikel 127.2 första strecksatsen FEUF och artikel 18.1 i protokoll nr 4 om stadgan för Europeiska centralbankssystemet och Europeiska centralbanken (
EGT C 83, 2010, s. 230
) (nedan kallad ECBS-stadgan). Enligt ECBS-stadgan ska Europeiska centralbanken (ECB) och de nationella centralbankerna utgöra Europeiska centralbankssystemet (ECBS). ECB och de nationella centralbankerna i de medlemsstater som har euron som valuta ska utgöra Eurosystemet.
I skälen 2, 3 och 5 i beslut 2010/281 anges bland annat följande:
”(2)
Den 9 maj 2010 beslutade och offentliggjorde ECB-rådet att man ska initiera ett tidsbegränsat program för värdepappersmarknaderna (nedan kallat programmet) mot bakgrund av de rådande exceptionella omständigheterna på finansmarknaderna, som kännetecknas av svåra spänningar inom vissa marknadssegment som försvårar den penningpolitiska transmissionsmekanismen och därmed även en effektiv penningpolitik vars målsättning är prisstabilitet på medellång sikt. Inom ramen för programmet får euroområdets centralbanker, i enlighet med sin procentuella andel i fördelningsnyckeln för teckning av ECB:s kapital, och ECB i direktkontakt med motparter genomföra direkta interventioner på euroområdets offentliga och privata värdepappersmarknader.
(3)
Programmet utgör en del av Eurosystemets gemensamma penningpolitik och kommer att tillämpas under begränsad tid. Programmets målsättning är att åter få värdepappersmarknaderna att fungera normalt och återställa en fungerande transmissionsmekanism för penningpolitiken.
…
(5)
Som en del av Eurosystemets gemensamma penningpolitik bör de direkta köp av godkända omsättningsbara skuldinstrument som Eurosystemets centralbanker genomför inom ramen för programmet genomföras enligt de regler som framgår av detta beslut.”
Enligt artikel 1 i beslut 2010/281 ”får Eurosystemets centralbanker köpa följande: … på sekundärmarknaderna – godkända omsättningsbara skuldinstrument som emitterats av staten eller offentligrättsliga enheter i de medlemsstater som har euron som valuta”. I artikel 2 föreskrivs som urvalskriterier för skuldinstrument bland annat att dessa ska vara ”denominerade i euro” och ha emitterats av staten eller offentligrättsliga enheter dessa medlemsstater.
Inom ramen för det program för köp av obligationer som inrättades genom beslut 2010/281 förvärvade ECB och de nationella centralbankerna i euroområdet mellan maj 2010 och mars 2011 samt mellan augusti 2011 och februari 2012 statsobligationer från bland annat Republiken Grekland. Av det grekiska finansministeriets beslut nr 2/13203/0023A, av den 15 februari 2012 (FEK B’ 574), nr 2/14328/0023A, av den 20 februari 2012 (FEK B’ 705), och nr 2/14949/0023A, av den 21 februari 2012 (FEK B’ 413), framgår att ECB, centralbankerna i euroområdet och Europeiska investeringsbanken (EIB) vid denna tidpunkt innehade grekiska skuldinstrument till ett sammantaget nominellt värde av 42732860000 euro, 13519799177,59 euro respektive 315350000 euro. Europeiska unionen, företrädd av Europeiska kommissionen, innehade även grekiska statsobligationer till ett nominellt värde av 106700000 euro, varav en del, nämligen obligationer till ett nominellt värde av 55700000 euro, förvaltades av EIB i unionens namn och för dess räkning. Dessa institutionella borgenärer innehade således grekiska statsobligationer till ett nominellt värde av 56674709177,59 euro.
I maj år 2011 inledde Republiken Grekland, medlemsstaterna i euroområdet och flera av den grekiska statens borgenärer diskussioner med sikte på att införa ett nytt program för finansiellt stöd. Diskussionerna hade som allmänt syfte att göra det möjligt för Republiken Grekland att åter få hållbara finanser. Ett av de inslag som angavs var en omstrukturering av den grekiska statsskulden inom vilken Republiken Greklands privata borgenärer skulle bidra till att minska skuldbördan i syfte att undvika inställda betalningar. Till att börja med avsåg emellertid dessa diskussioner bland annat en eventuellt frivillig förlängning av löptiden för de grekiska statsobligationer som innehades av privata borgenärer.
Den 6 juni 2011 riktade den tyska finansministern en skrivelse till ECB, IMF och de övriga finansministrarna i medlemsstaterna i euroområdet, i vilken han förordade ett utbyte av obligationer som skulle förlänga löptiden för de grekiska statsobligationer som innehades av privata borgenärer med sju år.
Efter ett möte om Republiken Greklands ekonomiska situation antog Eurogruppen den 20 juni 2011 ett uttalande där den bland annat konstaterade följande:
”[M]ed hänsyn till den svåra ekonomiska situationen förefaller det föga troligt att [Republiken Grekland] skulle få tillträde till den privata marknaden fram till början av år 2012. Ministrarna enades om att man vid den ytterligare finansiering som är nödvändig kommer att använda såväl offentliga som privata källor och välkomnar metoden att uppnå ett frivilligt deltagande från den privata sektorns sida, i form av informella frivilliga förlängningar av [Republiken Greklands] befintliga skuld när den förfaller för att avsevärt minska den finansiering som erfordras år från år inom programmet samtidigt som selektiv betalningsinställelse undviks.”
Vid sitt möte den 23 och 24 juni 2011 diskuterade Europeiska rådet Republiken Greklands ekonomiska situation och drog bland annat följande slutsats:
”14. Europeiska rådet uppmanar de [grekiska] myndigheterna att fortsätta att beslutsamt genomföra nödvändiga anpassningsåtgärder för att föra in [Grekland] på en hållbar väg. Angelägna åtgärder som måste slutföras inom de kommande dagarna är ett omfattande reformpaket, som överenskommits med kommissionen i samverkan med Europeiska centralbanken och Internationella valutafonden, samt det grekiska parlamentets antagande av centrala lagar om den finanspolitiska strategin och privatisering. I enlighet med den grekiska regeringens begäran som tillkännagivits av Greklands premiärminister kommer detta [både] att utgöra grunden för huvudparametrarna i ett nytt program som stöds gemensamt av landets partner i euroområdet och [av] Internationella valutafonden, i linje med nuvarande praxis, och … möjliggöra utbetalning i tid för att uppfylla [Republiken] Greklands finansieringsbehov i juli [2011].
15. Stats- och regeringscheferna i euroområdet är eniga om att den ytterligare finansiering som krävs ska komma från både officiella och privata källor. De ställer sig bakom Eurogruppens synsätt [av] den 20 juni [2011] … om att eftersträva ett frivilligt deltagande från den privata sektorn i form av informella frivilliga förlängningar av Greklands befintliga skuld när den förfaller för att avsevärt minska den finansiering som erfordras år från år inom programmet samtidigt som selektiv betalningsinställelse undviks.”
Den 24 juni 2011 skrev den sammanslutning som företräder banker som bedriver kommersiell verksamhet i Frankrike, Fédération bancaires française, till Republiken Frankrikes ekonomi-, finans- och industriminister för att bland annat föreslå en förlängning av löptiden för de utestående grekiska statsobligationer som innehades av privata borgenärer till 30 år, under förutsättning att ECB var villig att inte sälja sina grekiska statsobligationer under denna period.
I ett pressmeddelande av den 1 juli 2011 förklarade Internationella finansinstitutet (IIF) bland annat följande:
”Internationella finansinstitutets styrelse gör en insats för att arbeta med sina medlemmar och de övriga finansinstituten, med den offentliga sektorn och med de grekiska myndigheterna, inte bara för att erbjuda [Republiken Grekland] ett betydande bidrag i form av kassaflöde, utan också för att lägga grunden för en mer hållbar skuldsättning.
Den privata finanssektorn är beredd att göra en frivillig ansträngning för samarbete, med insyn och i stor omfattning, för att stödja [Republiken Grekland], mot bakgrund av omständigheternas unika och exceptionella karaktär. …
De privata investerarnas bidrag kommer att komplettera det finansiella stödet och den offentliga kassan och kommer att vara begränsat till ett visst antal möjligheter …”
Den 21 juli 2011 lade IIF fram ett förslag till program för utbyte av obligationer och förlängda löptider. Syftet med programmet var att byta ut befintliga grekiska statsobligationer mot fyra olika instrument, tillsammans med ett system för återköp av den grekiska statsskulden som skulle fastställas av den offentliga sektorn, nämligen för det första ett utbyte av obligationer emitterade till parikurs mot ett instrument på 30 år, för det andra ett erbjudande om att köpa obligationer emitterade till parikurs med konvertering av obligationer som förfaller till betalning till 30-åriga instrument, för det tredje ett utbyte av obligationer emitterade till ett diskonterat värde mot ett 30-årigt instrument och för det fjärde utbyte av obligationer emitterade till ett diskonterat värde mot ett 15-årigt instrument.
Den 21 juli 2011 sammankallades euroområdets stats- och regeringschefer samt Europeiska unionens institutioner för att besluta om vilka åtgärder som skulle vidtas i syfte att övervinna de svårigheter som euroområdet ställts inför.
I deras gemensamma uttalande av den 21 juli 2011 angavs bland annat följande;
”1. Vi välkomnar [Republiken Greklands regerings] åtgärder för att stabilisera de offentliga finanserna och [för att] reformera ekonomin liksom det nya åtgärdspaket, bland annat rörande privatisering, som det grekiska parlamentet nyligen antog. Det rör sig om exempellösa, men nödvändiga, ansträngningar för att den grekiska ekonomin åter ska få en hållbar tillväxt. Vi är medvetna om de ansträngningar som anpassningsåtgärderna medför för de grekiska medborgarna och är övertygade om att dessa uppoffringar är absolut nödvändiga för en ekonomisk återhämtning och kommer att bidra till landets framtida stabilitet och välfärd.
2. Vi är eniga om att stödja ett nytt program för [Republiken Grekland] och att tillsammans med IMF och med frivilliga bidrag från den privata sektorn fullt ut täcka finansieringsbehoven. Den totala officiella finansieringen kommer att uppgå till uppskattningsvis 109 miljarder euro. Programmet ska utformas så, att det, särskilt genom lägre räntesatser och längre löptider, på ett avgörande sätt förbättrar [Republiken Greklands] hållbara skuldsättning och refinansieringsprofil. Vi uppmanar IMF att fortsätta att bidra till finansieringen av det nya programmet för [Republiken Grekland]. Vi avser att använda oss av [ESFS] för att finansiera nästa utbetalning. Vi kommer mycket noga att kontrollera att programmet strikt genomförs på grundval av en regelbunden bedömning som görs av [Europeiska] kommissionen tillsammans med ECB och IMF.
…
5. Finanssektorn har förklarat sig vara beredd att på frivillig basis stödja [Republiken Grekland] med en rad olika alternativ för att ytterligare förstärka den övergripande hållbarheten. Den privata sektorns nettobidrag uppskattas till 37 miljarder euro … En höjd kredit kommer att tillhandahållas för att stärka kvaliteten på garantin för att göra det möjligt för grekiska banker att få tillgång till Eurosystemets likviditetsåtgärder. Vi kommer att tillhandahålla lämpliga resurser för att vid behov rekapitalisera de grekiska bankerna.”
När det gäller den privata sektorns delaktighet, anges följande i punkt 6 i det gemensamma uttalandet av den 21 juli 2011:
”När det gäller vår allmänna inställning till den privata sektorns delaktighet i euroområdet vill vi att det står klart att [Republiken Grekland] är i behov av en extraordinär och unik lösning”.
Den 21 oktober 2011 offentliggjorde IMF en analys av den grekiska statsskuldens hållbarhet, i vilken bland annat följande angavs:
”Det ökade deltagande från den privata sektorns sida som nu övervägs kan även spela en avgörande roll för att återställa [Republiken Greklands] skuldsättning till en hållbar nivå… För att bedöma den potentiella omfattningen av förbättringarna av skuldutvecklingen och deras möjliga inverkan på den offentliga finansieringen, kan hänsyn tas till de exempelscenarier som använder diskonteringsobligationer med en förväntad avkastning på sex procent och ingen garanti. Resultaten visar att skulden kan sänkas till drygt 120 [procent] av BNP fram till slutet av år 2020 genom en diskontering på 50 [procent]. Mot bakgrund av det sena tillträdet till marknaden krävs en ytterligare betydande offentlig finansiering på uppskattningsvis cirka 114 miljarder euro (grundat på de gjorda antagandena om tillträde till marknaden). För att ytterligare minska skulden är det nödvändigt att öka den privata sektorns bidrag (för att minska skulden till under 110 [procent] av BNP under perioden fram till 2020 bör det nominella värdet således minskas med minst 60 [procent] och/eller den offentliga sektorns finansieringsvillkor bli förmånligare). I ett sådant fall skulle kravet på ytterligare offentlig finansiering kunna minskas till omkring 109 miljarder euro …”
Vid toppmötet den 26 oktober 2011 förklarade euroområdets stats- och regeringschefer bland annat följande:
”12. Den privata sektorns delaktighet spelar en avgörande roll för att återställa [Republiken Greklands] skuldsättning till en hållbar nivå. Därför välkomnar vi de pågående diskussionerna mellan [Republiken Grekland] och dess privata investerare i syfte att finna en lösning som gör det möjligt att fördjupa den privata sektorns delaktighet. Parallellt med ett ambitiöst reformprogram för den grekiska ekonomin skulle den privata sektorns delaktighet garantera en minskning av den grekiska statsskulden i förhållande till BNP. Målet är att nå en skuldkvot på 120 procent senast år 2020. I detta syfte uppmanar vi [Republiken Grekland], de privata investerarna och alla berörda parter att utveckla ett frivilligt obligationsutbyte med en nominell diskontering på 50 procent på den nominella grekiska skuld som innehades av privata investerare. Euroområdets medlemsstater kommer att bidra till alla åtgärder avseende den privata sektorns deltagande med 30 miljarder euro. På denna grund är den offentliga sektorn beredd att bidra med ytterligare finansiering enligt programmet med ett belopp upp till 100 miljarder euro fram till år 2014, inbegripet den nödvändiga rekapitaliseringen av de grekiska bankerna. Det nya programmet ska fastställas senast vid slutet av år 2011 och obligationsutbytet ska genomföras i början av år 2012. Vi ber IMF att fortsätta att bidra till finansieringen av det nya grekiska programmet.”
Enligt ett pressmeddelande från det grekiska finansministeriet av den 17 november 2011 hade ministeriet inlett förhandlingar med innehavarna av grekiska skuldinstrument i syfte att förbereda en frivillig utbytestransaktion av sådana instrument med en nominell diskontering på 50 procent av den nominella grekiska skuld som innehades av privata investerare, såsom föreskrivs i punkt 12 i förklaringen av den 26 oktober 2011.
Den 2 februari 2012 vände sig Republiken Grekland i enlighet med artikel 127.4 FEUF, jämförd med artikel 282.5 FEUF, till Europeiska centralbanken (ECB) med en begäran om yttrande om ett förslag till grekisk lag nr 4050/2012, bland annat grundad på tillämpning av ”klausuler om kollektivt agerande”, med bestämmelser som innebar ändring av de tillämpliga villkoren för omsättningsbara skuldinstrument, emitterade eller garanterade av den grekiska staten inom ramen för överenskommelser med deras innehavare, med avseende på omstruktureringen av den grekiska statsskulden.
Den 15 februari 2012 ingick ECB och de nationella centralbankerna i Eurosystemet å ena sidan och Republiken Grekland å den andra en överenskommelse om utbyte, vilken avsåg utbyte av skuldinstrument som innehades av ECB och av de nationella centralbankerna mot nya grekiska skuldinstrument med samma nominella värden, räntesatser, datum för räntebetalningar och för återbetalning som de skuldinstrument som var avsedda att bytas ut, men som hade andra serienummer (ISIN-koder) och datum (nedan kallat utbytesavtalet av den 15 februari 2012).
Den 17 februari 2012 avgav ECB yttrande CON/2012/12 om omsättningsbara skuldinstrument emitterade eller garanterade av den grekiska staten. Av detta yttrande framgår särskilt för det första att ”det är av vikt att medlemsstaterna bibehåller förmågan att när som helst infria sina åtaganden, vilket också syftar till att garantera den finansiella stabiliteten”, för det andra att ”Republiken Greklands fall är extraordinärt och unikt” (punkt 2.1), för det tredje att lagförslaget syftar till att främja ett deltagande av den privata sektorn och mer exakt till att inleda ett förfarande för att, i enlighet med klausuler om kollektivt agerande, underlätta förhandlingen med innehavarna av grekiska statsobligationer och att få deras samtycke till ett erbjudande från Republiken Grekland om att byta ut sådana instrument och därmed till en eventuell omstrukturering av den grekiska statsskulden (punkt 2.2), för det fjärde att ”ECB välkomnar att villkoren för ett sådant utbyte är resultatet av förhandlingar mellan Republiken Grekland och de institutioner som företräder innehavarna av instrument” (punkt 2.3), för det femte att ”bruket av klausuler om kollektivt agerande såsom förfarande för att genomföra ett utbyte av instrument i huvudsak står i överensstämmelse med allmän praxis ” (punkt 2.4) samt för det sjätte att ”Republiken Greklands regering ensam tar på sig ansvaret för att vidta de åtgärder som krävs för att slutligt garantera hållbarheten i dess skulder” (punkt 2.6).
I ett pressmeddelande av den 21 februari 2012 offentliggjorde det grekiska finansministeriet huvuddragen i den planerade frivilliga utbytestransaktionen avseende grekiska skuldinstrument och tillkännagav att en lag skulle utarbetas och antas i detta avseende. Denna transaktion skulle omfatta en begäran om överenskommelse och en inbjudan riktad till privata innehavare av vissa grekiska skuldinstrument i syfte att byta ut de sistnämnda mot nya instrument med ett nominellt värde på 31,5 procent av värdet på den utbytta skulden och mot instrument som emitterats av Europeiska finansiella stabilitetsfaciliteten och som ställts ut med en löptid på 24 månader och ett nominellt värde på 15 procent av den utbytta skulden, varvid dessa olika instrument skulle tillhandahållas av Republiken Grekland vid ingåendet av denna överenskommelse. Vidare skulle varje privat investerare som deltog i denna transaktion motta garantier som var skilda från Republiken Grekland och knutna till BNP med ett nominellt värde likställt med motsvarande värde på de nya skuldinstrumenten.
I eurogruppens uttalande från samma dag angavs bland annat följande:
”Eurogruppen noterar att de grekiska myndigheterna och den privata sektorn har nått en överenskommelse avseende de allmänna villkoren för erbjudandet om utbyte enligt (Private Sector Involvement) som rör alla innehavare av skuldinstrument inom den privata sektorn. Denna överenskommelse garanterar ett värderingsavdrag på 53,5 procent. Eurogruppen anser att denna överenskommelse utgör en lämplig grund för utfärdandet av det erbjudande av utbyte som getts innehavarna av grekiska skuldinstrument (PSI). Att PSI‑transaktionen lyckas är en nödvändig förutsättning för ett program avsett att efterträda det nuvarande programmet. Eurogruppen räknar med att de privata borgenärerna i stor utsträckning deltar i utbytet av skulden, vilket på ett avgörande sätt skulle bidra till att [Republiken Greklands] skuld stabiliseras”.
…
Eurogruppen noterar att de grekiska skuldinstrumenten i allmänhetens intresse innehas av Eurosystemet …. Eurogruppen noterar att de intäkter som genereras av de grekiska skuldinstrument som innehas av Eurosystemet kommer att bidra till ECB:s och [de nationella centralbankernas] vinst. ECB:s vinst kommer att betalas till [de nationella centralbankerna] i enlighet med bestämmelserna för fördelning av ECB:s vinst. [De nationella centralbankernas] vinst kommer att betalas till medlemsstaterna i euroområdet, i enlighet med [dessa bankers] bestämmelser om vinstfördelning.
…
Bidragen från den offentliga och den privata sektorn borde garantera att den grekiska statsskuldens andel av BNP fortlöpande sjunker och uppgår till 120,5 procent av BNP år 2020. På grundval av detta, och om de politiska villkor som fastställs inom ramen för programmet kontinuerligt uppfylls, bekräftar Eurogruppen att medlemsstaterna i euroområdet, via EFSF och med förhoppning om att IMF kommer att bidra, är beredda att tillhandahålla ytterligare ett offentligt program med ett belopp på upp till 130 miljarder euro fram till år 2014.
För tydlighetens skull påpekas att utbetalningarna för PSI‑transaktionen och det slutliga beslutet att godkänna garantierna för [det nya] programmet beror på en lyckad PSI‑transaktion och Eurogruppens bekräftelse, grundat på en utvärdering av trojkan, på att [Republiken Grekland] har genomfört de tidigare överenskomna åtgärderna. Den offentliga sektorn kommer att uttala sig om det exakta beloppet för det ekonomiska stöd som ska tillhandahållas inom ramen för det [nya] grekiska programmet i början av mars, så snart som PSI‑resultaten är kända och de föregående åtgärderna har vidtagits.
Vi bekräftar vårt åtagande att ge [Republiken Grekland] lämpligt stöd under och efter programmet, fram till dess att landet åter har fått tillträde till marknaden och under förutsättning att det fullt ut iakttar anpassningsprogrammets krav och mål.”
Den 23 februari 2012 antog det grekiska parlamentet nomós 4050/2012, Kanónes tropopoiíseos títlon, ekdóseos í engyíseos tou Ellinikoú Dimosíou me symfonía ton Omologioúchon (lag nr 4050/2012, om ändring av de instrument som emitteras eller garanteras av den grekiska staten i samförstånd med innehavarna av dessa instrument och om införande av klausuler om kollektivt agerande) (FEK A’ 36). Dessa klausuler hade till syfte till att göra de föreslagna ändringarna rättsligt bindande för alla innehavare av statsobligationer som omfattas av grekisk rätt och var emitterade före den 31 december 2011, såsom anges i den rättsakt från den grekiska regeringen där inbjudan till deltagande av den privata sektorn (Private Sector Involvement eller bail-in, nedan kallat bail-in) godkändes, detta under förutsättning att ändringarna godkändes kollektivt och utan åtskillnad mellan serier av ett beslutsmässigt antal av innehavarna av instrument som utgör minst två tredjedelar av det nominella värdet av dessa instrument. I ingressen till denna lag anges bland annat att ”… [ECB] och de övriga medlemmarna i Eurosystemet har ingått särskilda överenskommelser med [Republiken Grekland] i syfte att undvika att deras uppgift och deras institutionella roll, liksom [ECB:s] roll i utarbetandet av en penningpolitik, såsom de följer av fördraget, åsidosätts”.
I ett pressmeddelande av den 24 februari 2012 angav det grekiska finansministeriet villkoren för frivilligt utbyte av statsobligationer, vilket inbegrep de privata investerarna, till ett nominellt värde av cirka 206 miljarder euro, med hänvisning till lag nr 4050/2012.
Erbjudandet om frivilligt utbyte av statsobligationer löpte ut den 8 mars 2012.
I ett pressmeddelande av den 9 mars 2012 förklarade Greklands finansministerium att det i princip var tillfreds med de villkor som fastställdes i lag nr 4050/2012 och tillkännagav i vilka proportioner privata borgenärer hade godtagit erbjudandet om utbyte.
Ministeriet förklarade bland annat följande:
”[I]nnehavarna av statsobligationer som emitterats eller garanterats av [R]epubliken [Grekland] till ett belopp av cirka 172 miljarder euro har som svar på inbjudan och på de framställningar om överenskommelse som gjordes av [R]epubliken [Grekland] den 24 februari 2012 anmält sina statsobligationer för utbyte eller samtyckt till de ändringar som föreslagits.
Av de ungefär 177 miljarder euro i statsobligationer som omfattas av grekisk rätt och emitterats av [R]epubliken [Grekland] samt ingått i inbjudan har [R]epubliken [Grekland] mottagit erbjudanden om utbyte och om samtycke från innehavare av statsobligationer till ett nominellt värde av cirka 152 miljarder euro, vilket utgör 85,8 procent av det nominella belopp som ännu inte reglerats av dessa instrument. Innehavarna av 5,3 procent av det nominella belopp som ännu inte reglerats av instrumenten har erbjudits en överenskommelse men avböjt de föreslagna ändringarna. [R]epubliken [Grekland] har underrättat sina borgenärer inom den offentliga sektorn om att den, så snart samtyckena har bekräftats och godkänts av [Greklands centralbank], i sin egenskap av förvaltare av det förfarande som anges i lag nr 4050/2012 … avser att godta de samtycken som mottagits och ändra villkoren för alla sina statsobligationer som omfattas av grekisk rätt, inbegripet de som inte har anmälts för utbyte till följd av inbjudan, i enlighet med villkoren i ovannämnda lag. Följaktligen kommer [R]epubliken [Grekland] inte att förlänga tiden för inbjudan rörande de statsobligationer som omfattas av grekisk rätt.
… Om samtyckena i fråga om de föreslagna ändringarna gällande statsobligationer som omfattas av grekisk rätt godtas, kommer det sammantagna nominella värdet av nämnda instrument som var avsedda att bytas ut och andra instrument [vilka omfattas av en annan rätt än den grekiska] som omfattades av inbjudan och för vilka [R]epubliken [Grekland] mottagit erbjudanden om utbyte och samtycke till de föreslagna ändringarna att uppgå till 197 miljarder euro, det vill säga 95,7 procent av det sammantagna nominella värdet av de statsobligationer som inbjudan gällde.
Sökandena, QI och de övriga fysiska personer vilkas namn anges i bilagan, deltog i egenskap av innehavare av grekiska statsobligationer i omstruktureringen av den grekiska statsskulden genom det deltagande från den privata sektorns sida och de klausuler om kollektivt agerande som genomförts i enlighet med lag nr 4050/2012 efter att, enligt egen utsago, ha avböjt erbjudandet om att byta ut sina obligationer.
[
utelämnas
]
Rättslig bedömning
Huruvida de omtvistade agerandena kan tillskrivas unionen och ECB och huruvida dessa därigenom ådrar sig utomobligatoriskt ansvar
Villkoren för att unionen och ECB ska ådra sig utomobligatoriskt ansvar
Enligt 340 andra stycket FEUF ska unionen vad beträffar utomobligatoriskt ansvar ersätta skada, som orsakats av dess institutioner eller av dess anställda under tjänsteutövning, i enlighet med de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar. Enligt artikel 340 tredje stycket ska ECB på samma sätt ersätta skada som orsakats av banken själv eller av dess anställda under tjänsteutövning i enlighet med de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar.
Unionens eller ECB:s utomobligatoriska skadeståndsansvar enligt dessa bestämmelser förutsätter att flera villkor är uppfyllda, nämligen att det handlande som läggs unionsinstitutionen eller ECB till last är rättsstridigt, att det verkligen föreligger en skada och att det finns ett orsakssamband mellan denna institutions eller ECB:s handlande och den åberopade skadan (se dom av den 20 september 2016, Ledra Advertising m.fl./kommissionen och ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punkt
och där angiven rättspraxis, dom av den 16 december 2020, rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P–C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punkt
, och dom av den 24 januari 2017, Nausicaa Anadyomène och Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:21
, punkt
).
Unionen eller ECB kan vidare endast bli skadeståndsansvariga om samtliga förutsättningar för skadeståndsskyldighet enligt artikel 340 andra och tredje styckena FEUF är uppfyllda (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 september 2008, FIAMM m.fl./rådet och kommissionen,
C‑120/06 P och C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, punkterna
och
, beslut av den 12 mars 2020, EMB Consulting m.fl./ECB,
C‑571/19 P
, ej publicerad,
EU:C:2020:208
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 24 januari 2017, Nausicaa Anadyomène och Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:21
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Däremot kan skador som orsakats av nationella myndigheter endast aktualisera skadeståndsansvar för dessa nationella myndigheter, och det är endast nationella domstolar som är behöriga att säkerställa att ersättning utgår för sådana skador. Vid bedömningen av huruvida unionsdomstolen är behörig, ska det således prövas huruvida det är en unionsinstitution som vidtagit den påstått rättsstridiga åtgärd som utgör grunden för skadeståndsyrkandet och huruvida en nationell myndighet inte kan hållas ansvarig för åtgärden (se dom av den 16 december 2020, rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P och C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
För att kunna tillskrivas unionen måste det kritiserade agerandet ha vidtagits av en ”institution”, i den mening som avses i artikel 340 andra stycket FEUF, vilket inte bara omfattar de unionsinstitutioner som räknas upp i artikel 13.1 FEU, utan även alla unionsorgan och unionsbyråer som inrättats genom fördragen, eller enligt fördragen, och som är avsedda att bidra till förverkligandet av unionens målsättningar (se dom av den 16 december 2020, rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P och C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande mål har sökandena kritiserat flera av unionens institutioner, organ och byråer, däribland kommissionen, ECB, Europeiska rådet, Eurogruppen, Eurosystemet och EIB, och påstått att dessa har agerat rättsstridigt i samband med den privata sektorns deltagande och aktiveringen av klausulerna om kollektivt agerande (nedan kallade de omtvistade åtgärderna) samt uteslutit offentliga borgenärer från deltagande i omstruktureringen av den grekiska statsskulden, vilket de anser kan tillskrivas antingen unionen eller ECB.
[
utelämnas
]
Tribunalens bedömning
Tribunalen påpekar till att börja med att enbart den omständigheten att bland annat uttalanden från Eurogruppen eller Europeiska rådet eller ett yttrande från ECB inte är rättsligt bindande inte i sig räcker för att unionen eller ECB ska undslippa utomobligatoriskt ansvar för unionsinstitutioners eller ECB:s agerande, i den mening som avses i den rättspraxis som angetts i punkt 46 ovan, eftersom varje agerande som gett upphov till en skada enligt fast rättspraxis kan ligga till grund för ett sådant ansvar. Om unionens domstolar inte kunde pröva huruvida en unionsinstitutions eller ett unionsorgans agerande är lagenligt skulle nämligen det förfarande som föreskrivs i artiklarna 268 och 340 andra och tredje styckena FEUF förlora sin ändamålsenliga verkan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 mars 2004, Médiateur/Lamberts,
C‑234/02 P
,
EU:C:2004:174
, punkterna
–
,
och
, och dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
och där angiven rättspraxis). Kommissionen och ECB kan således inte åberopa tidigare rättspraxis i domen av den 23 mars 2004, Europeiska ombudsmannen/Lamberts (
C‑234/02 P
,
EU:C:2004:174
), där skadeståndstalan avvisades endast på grund av att den rättsstridighet som åberopades hade samband med en rättsakt utan rättslig verkan (se dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad för det första gäller arten och verkningarna av Eurogruppens uttalanden av den 20 juni 2011 och den 21 februari 2012 erinrar tribunalen om att Eurogruppen formellt inrättades genom Europeiska rådets resolution av den 13 december 1997 om samordning av den ekonomiska politiken under den tredje etappen av EMU och om artiklarna 109 och 109b i EG‑fördraget (
EGT C 35, 1998, s. 1
). I denna resolution anges att ”[m]inistrarna från [de medlemsstater som har euron som valuta] får sammanträda informellt för att diskutera frågor som har samband med det särskilda ansvar som de delar för den gemensamma valutan” samt att ”[k]ommissionen, samt vid behov [ECB], skall inbjudas att delta i mötena” (punkt 6). Eurogruppen har utformats som ett organ av mellanstatlig karaktär. Eurogruppen omfattas inte av unionens institutionella ramverk och syftet är att ministrarna i de medlemsstater som har euron som valuta ska ges tillfälle att utbyta och samordna sina ståndpunkter i spörsmål som rör deras gemensamma ansvar i fråga om den gemensamma valutan. Eurogruppen är därmed en förbindelselänk mellan nationell nivå och unionsnivå och syftet är att åstadkomma en samordning av den ekonomiska politiken i de medlemsstater som har euron som valuta (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 december 2020, rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P och C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punkt
).
Eurogruppen ingår nämligen inte i de olika rådssammansättningar som räknas upp i bilaga I till rådets arbetsordning, vilken antogs genom rådets beslut 2009/937/EU av den 1 december 2009 (
EUT L 325, 2009, s. 35
), och som omnämns i artikel 16.6 FEU. Eurogruppen kan därför varken likställas med en rådssammansättning eller betecknas som ett unionsorgan eller en unionsbyrå. Eurogruppen kännetecknas tvärtom av sin informella karaktär. Anledningen till Eurogruppens informella karaktär är att Eurogruppen skapades i syfte att förse den ekonomiska och monetära unionen med ett mellanstatligt samordningsinstrument, utan att därigenom påverka vare sig rådets ställning såsom varande det på unionsnivå centrala beslutsfattande organet i ekonomiska spörsmål, eller ECB:s oavhängiga ställning. Den omständigheten att kommissionen och ECB, enligt bland annat artikel 137 FEUF och protokoll nr 14 om Eurogruppen, deltar i Eurogruppens sammanträden ändrar inte heller Eurogruppens eller dess uttalandens mellanstatliga karaktär, och uttalandena kan inte ses som uttryck för dessa båda unionsinstitutioners beslutsbefogenhet. Eurogruppen har således inte någon egen befogenhet i unionens rättsordning. I artikel 1 i protokoll nr 14 anges endast att ministrarna från de medlemsstater som har euron som valuta ska hålla sammanträden så att de vid behov kan diskutera frågor förknippade med det särskilda ansvar som de delar när det gäller den gemensamma valutan. Ministrarna har iklätt sig detta ansvar enbart på grund av de befogenheter som de har på nationell nivå (se, för ett liknande resonemang, domarna av den 20 september 2016, Mallis m.fl./kommissionen och ECB02,
C‑105/15 P–C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
, punkterna
och
, och dom av den 16 december 2020, rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P och C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punkterna
–
).
Härav följer att oberoende av innehållet i och de eventuella verkningarna av Eurogruppens uttalanden av den 20 juni 2011 och den 21 februari 2012 kan dessa varken tillskrivas unionen eller ECB, vilket innebär att tribunalen inte är behörig att pröva huruvida uttalandena är lagenliga, inte heller i samband en skadeståndstalan, vid sin bedömning av huruvida det eventuellt föreligger utomobligatoriskt ansvar.
På grund av Eurogruppens mellanstatliga karaktär gäller ovannämnda konstateranden för det andra med nödvändighet i tillämpliga delar och i än högre grad för det gemensamma uttalande som euroområdets stats- och regeringschefer gjorde vid toppmötet den 26 oktober 2011 (se för ett liknande resonemang, förslag till avgörande av generaladvokaten Pitruzzella i de förenade målen rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P och C‑604/18 P
,
EU:C:2020:390
, punkt
). Detta uttalande kan således inte kvalificeras som en unionsakt eller en akt som kan tillskrivas unionen, varför tribunalen inte heller är behörig att pröva dess lagenlighet vid bedömningen av huruvida det eventuellt föreligger utomobligatoriskt ansvar.
För det tredje är det visserligen riktigt att det gemensamma uttalandet från euroområdets stats- och regeringschefer av den 21 juli 2011 går utöver den rent mellanstatliga ramen för de uttalanden som avses i punkterna 72–75 ovan, eftersom det förutsätter deltagande från dessa institutioners sida. Det kan således inte uteslutas att uttalandet åtminstone delvis kan tillskrivas unionen. Vad gäller uttalandets innehåll bekräftar detta uttalande emellertid endast parternas vilja att ”stödja” det nya programmet för finansiellt stöd till Republiken Grekland ”och att tillsammans med IMF och med frivilliga bidrag från den privata sektorn fullt ut täcka finansieringsbehoven” (punkt 2). I punkt 5 i uttalandet anges att ”finanssektorn” har förklarat sig vara beredd att ”på frivillig basis” stödja Republiken Grekland. ”Den privata sektorns nettobidrag uppskattas till 37 miljarder euro”. Vad gäller den privata sektorns deltagande preciseras det i punkt 6 i detta uttalande att Republiken Grekland ”är i behov av en extraordinär och unik lösning”. Detta uttalande innehåller således inte någon uppgift om att privata innehavare av grekiska statsobligationer ”tvingas” delta i omstruktureringen av den grekiska statsskulden på ett sätt som gör det möjligt att fastställa ett orsakssamband mellan uttalandets innehåll och den skada som sökandena påstår sig ha lidit. Än mindre kan uttalandet anses ha bindande verkan i så mening att det ålade Republiken Grekland en rättsligt bindande skyldighet eller tvingade Republiken Grekland att genomföra de omtvistade åtgärderna. Under alla omständigheter utesluter avsaknaden av ett sådant föreläggande inte att Republiken Grekland till följd av bilaterala eller multilaterala avtal som ingåtts på mellanstatlig nivå har politiska eller rättsliga skyldigheter i den mening som avses i folkrätten gentemot vissa av sina borgenärer, särskilt medlemsstaterna i euroområdet och IMF (se, bland annat, de avtal som avses i punkterna 7, 10 och 11 i domen av den 3 maj 2017, Sotiropoulou m.fl./rådet,
T‑531/14
, ej publicerad,
EU:T:2017:297
), vars kontroll inte omfattas av tribunalens behörighet och vars lagenlighet sökandena inte har bestritt i förevarande mål, men som på ett betydande sätt kunde ha påverkat den grekiska lagstiftarens utövande av sitt utrymme för skönsmässig bedömning vid antagandet av lag nr 4050/2012.
Oberoende av huruvida uttalandet från euroområdets stats- och regeringschefer och Europeiska unionens institutioner av den 21 juli 2011 kan tillskrivas unionen innebär detta inte att unionen ådragit sig utomobligatoriska ansvar.
Vad för det fjärde gäller Europeiska rådets slutsatser av den 23 och 24 juni 2011 följer det av denna institutions ställning i den mening som avses i artikel 13.1 andra stycket andra strecksatsen FEU, jämförd med artikel 15 FEU, att dess rättsakter och ageranden i princip kan tillskrivas unionen och således kan ådra unionen utomobligatoriskt ansvar. Denna bedömning säger emellertid inte något om den rättsliga karaktären hos de rättsakter som Europeiska rådet antar, bland annat med stöd av artikel 15.4 FEU, vilka sökandena anser har karaktären av ”beslut”. Kommissionen, ECB, Europeiska rådet och rådet har med rätta påpekat att innehållet i dessa slutsatser inte visar att de har en sådan beslutskaraktär eller är rättsligt bindande i så mening att de ger upphov till en skyldighet för Republiken Grekland att genomföra de omtvistade åtgärderna. I punkt 14 uppmanade Europeiska rådet ”de [grekiska] myndigheterna att fortsätta att beslutsamt genomföra nödvändiga anpassningsåtgärder för att [föra in den grekiska staten] på en hållbar väg” och bland annat det grekiska parlamentet att anta ”centrala lagar om den finanspolitiska strategin och privatisering” – och således inte de lagar som avser det deltagande från den privata sektorns sida som är föremål för lag nr 4050/2012 – som huvudparametrar för genomförandet av det nya programmet för finansiellt stöd till Republiken Grekland. I punkt 15 har Europeiska rådet endast anslutit sig till den ståndpunkt som Eurogruppen intog i sitt uttalande av den 20 juni 2011, särskilt vad gäller en form av frivilligt deltagande från den privata sektorns sida, som fortfarande skiljer sig från det omtvistade deltagandet. Mot bakgrund av vad som anförts i punkt 71 ovan innebär dessa överväganden inte i sig att slutsatserna från Europeiska rådets möte den 23 och den 24 juni 2011 automatiskt kan uteslutas från tribunalens prövning med stöd av artikel 268 FEUF, jämförd med artikel 340 andra stycket FEUF.
Vad för det femte gäller unionens eventuella ansvar för åsidosättandet av kommissionens övervakningsskyldighet enligt artikel 17.1 FEU erinrar tribunalen om att enskilda rättssubjekt får väcka talan vid unionsdomstolarna mot rådet, kommissionen och ECB om utomobligatoriskt skadeståndsansvar för unionen, med åberopande av de rättsakter eller ageranden som dessa unionsinstitutioner vidtar inom Eurogruppen (dom av den 16 december 2020, rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P och C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punkt
). Såsom framgår av artikel 17.1 FEU ska kommissionen ”främja unionens allmänna intresse” och ”övervaka tillämpningen av unionsrätten” (dom av den 27 november 2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, punkt
, och dom av den 20 september 2016, Ledra Advertising m.fl./kommissionen och ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punkt
). Kommissionen behåller således, inom ramen för sitt deltagande i Eurogruppens verksamhet, sin roll som fördragens väktare. Det är således möjligt att, med stöd av artikel 340 andra stycket FEUF, göra gällande att unionen ådragit sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar om kommissionen i förekommande fall underlåter att vidta åtgärder för att kontrollera att Eurogruppens politiska överenskommelser är förenliga med unionsrätten (dom av den 16 december 2020, rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P och C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punkt
).
I enlighet med sin skyldighet enligt artikel 17.1 FEU att övervaka tillämpningen av unionsrätten, vilken erkändes i punkterna 57 och 59 i domen av den 20 september 2016, Ledra Advertising m.fl./kommissionen och ECB (
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
), och bekräftades i punkt 96 i domen av den 16 december 2020, rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl. (
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P och C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
), omfattas kommissionen nämligen inte av någon allmän skyldighet att förhindra att några andra av unionens institutioner, organ eller byråer åsidosätter unionsrätten, i form av en skyldighet avseende resultat (se, för ett liknande resonemang, förslag till avgörande av generaladvokaten Wahl i de förenade målen Ledra Advertising m.fl./kommissionen ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:290
, punkterna
och
). I punkt 59 i domen av den 20 september 2016, Ledra Advertising m.fl./kommissionen och ECB (
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
), inskränkte sig domstolen således till att slå fast att kommissionen i sin egenskap av fördragens väktare, enligt artikel 17.1 FEU, bör avhålla sig från att underteckna ett samförståndsavtal som den misstänker är oförenligt med unionsrätten. Mot bakgrund av detta konstaterande påpekade domstolen i punkt 67 i samma dom att kommissionen enligt denna bestämmelse, som ger kommissionen allmänna befogenheter att övervaka tillämpningen av unionsrätten, ska säkerställa att ett sådant samförståndsavtal är förenligt med de grundläggande rättigheterna i stadgan om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), vilket således endast kan avse kommissionens eget agerande och inte några andra unionsinstitutioners eller unionsorgans agerande, och än mindre en mellanstatlig enhet som Eurogruppens agerande. I punkt 68 i nämnda dom påpekade domstolen därför att det var nödvändigt att pröva huruvida kommissionen själv hade bidragit till en tillräckligt klar överträdelse av sökandenas rätt till egendom i dessa andra mål. På samma sätt drog domstolen i punkterna 95 och 96 i domen av den 16 december 2020, rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl. (
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P och C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
), av nämnda rättspraxis slutsatsen att det var den omständigheten att kommissionen i förekommande fall hade underlåtit att vidta åtgärder för att kontrollera att vissa av Eurogruppens politiska överenskommelser var förenliga med unionsrätten som gjorde att det, med stöd av artikel 340 andra stycket FEUF, var möjligt att göra gällande att unionen ådragit sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar.
Denna avsaknad av en skyldighet avseende resultat bekräftas av att kommissionen, i enlighet med sin övervakningsskyldighet enligt artikel 17.1 FEU, inte aktivt kan förhindra antagandet av en akt från en enhet som inte omfattas av unionens institutionella ram, såsom Eurogruppen, och än mindre en akt vars materiella karaktär inte har styrkts, såsom Eurogruppens påstådda beslut eller föreläggande (se punkt 76 ovan).
För det sjätte är dessa överväganden i tillämpliga delar tillämpliga på ECB, eftersom ECB deltog i diskussionerna om det nya programmet för finansiellt stöd till Republiken Grekland. Tribunalen konstaterar nämligen att ECB, enligt EFSF:s ramavtal och artikel 1 fjärde meningen i protokoll nr 14, enligt vilken ”[ECB] ska inbjudas att delta i [informella] sammanträden [med ministrarna] från de medlemsstater som har euron som valuta”, endast hade en rådgivande roll inom denna mellanstatliga ram, bland annat vid bedömningen av den grekiska statsskuldens hållbarhet. Å andra sidan slog domstolen i domen av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB (
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkterna
–
), fast att även om ECB:s yttrande av den 17 februari 2012, antaget i enlighet med artiklarna 127.4 och 282.5 FEUF, jämfört med rådets beslut 98/415/EG av den 29 juni 1998 om nationella myndigheters samråd med Europeiska centralbanken rörande förslag till rättsregler (
EGT L 189, 1998, s. 42
), inte var rättsligt bindande för de grekiska myndigheterna, kunde detta yttrandet i princip göra det möjligt för ECB att ådra sig utomobligatoriskt ansvar utan att detta påverkar dess stora utrymme för skönsmässig bedömning enligt artiklarna 127 och 282 FEUF och artikel 18 i ECBS-stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 januari 2017, Nausicaa Anadyomène och Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:21
, punkt
och där angiven rättspraxis; se även, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 11 december 2018, Weiss m.fl.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punkterna
,
och
).
Av den rättspraxis som angetts i punkt 71 ovan framgår slutligen att de rättsakter, det agerande och den passivitet från unionens institutioner, organ eller byråer som sökandena har kritiserat, det vill säga bland annat de rättsakter, det agerande och den passivitet som kan tillskrivas Eurosystemet, ECB, EIB, kommissionen, rådet och Europeiska rådet, i princip kan ådra unionen eller ECB utomobligatoriskt skadeståndsansvar oberoende av om åtgärderna är rättsligt bindande eller ej.
Nämnda rättsakter, agerande eller passivitet avser för det första det påstådda införandet av en skyldighet att ”samråda” med Republiken Greklands offentliga borgenärer i vid bemärkelse, i den mån dessa omfattar unionens institutioner, organ eller byråer, för det andra ECB:s yttrande av den 17 februari 2012, för det tredje att Eurosystemet, däribland ECB, och andra institutionella borgenärer inte deltar i omstruktureringen av den grekiska statsskulden, bland annat till följd av att utbytesavtalet av den 15 februari 2012 inte har fullgjorts, vilket var föremål för domen av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB (
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
), och domen av den 24 januari 2017, Nausicaa Anadyomène och Banque d’escompte/ECB (
T‑749/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:21
), och för det fjärde att unionsinstitutionerna inte vidtog åtgärder för att förhindra ett åsidosättande av unionens primärrätt i den mening som avses i domen av den 20 september 2016, Ledra Advertising m.fl./kommissionen och ECB (
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punkterna
–
och
), och domen av den 16 december 2020, rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl. (
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P och C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punkt
).
Det ska följaktligen prövas huruvida nämnda rättsakter, ageranden eller passivitet utgör tillräckligt klara överträdelser av unionsrättsliga bestämmelser som ger enskilda rättigheter.
I den mån talan avser rättsakter, ageranden eller passivitet från Eurogruppen och euroområdets stats- och regeringschefer saknar tribunalen däremot behörighet att pröva lagenligheten.
Den första grunden om rättsstridighet: de omtvistade åtgärderna har antagits utanför institutionernas befogenhet
(ultra vires)
och det föreligger en tillräckligt klar överträdelse av artiklarna 120–127 och artikel 352.1 FEUF
[
utelämnas
]
Denna grund bygger bland annat på antagandet att de bestämmelser som påstås ha åsidosatts utgör unionsrättsliga bestämmelser som ger enskilda rättigheter.
Tribunalen erinrar om att i syfte att garantera en ändamålsenlig verkan av det villkor som rör överträdelse av en rättsregel som ger rättigheter åt enskilda rättssubjekt måste det skydd som ges i den åberopade bestämmelsen vara verksamt gentemot den person som åberopar bestämmelsen och måste således denna person ingå i den krets som den aktuella bestämmelsen ger rättigheter. En regel kan inte godtas som grund för ersättning om den inte skyddar den enskilde mot den rättsstridighet som han eller hon har åberopat, utan en annan enskild. En rättsregel har vidare till syfte att ge rättigheter åt enskilda rättssubjekt då den ger upphov till en förmån som kan klassificeras som en förvärvad rättighet som har till syfte att skydda enskildas intressen eller som tillerkänner enskilda rättigheter vars innehåll tillräckligt klart kan bestämmas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Tribunalen konstaterar emellertid att ingen av de bestämmelser som åberopats med stöd av artiklarna 120–127, 282.2 och 352.1 FEUF utgör en unionsrättslig bestämmelse som ger sökandena rättigheter som de med framgång kan åberopa till stöd för denna grund om rättsstridighet.
I artiklarna 120 och 121 FEUF erkänns nämligen för det första endast medlemsstaternas primära behörighet på den ekonomiska politikens område samtidigt som förfaranden för samordning av deras ekonomiska politik föreskrivs, men de innehåller inte någon tillräckligt klar, precis och ovillkorlig regel som följer av sökandenas subjektiva rättigheter som kan åberopas vid unionsdomstolen eller vid en nationell domstol (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 20 mars 2018, Garlsson Real Estate m.fl.,
C‑537/16
,
EU:C:2018:193
, punkterna
och
, och beslut av den 22 mars 2010, SPM/rådet och kommissionen,
C‑39/09 P
, ej publicerad,
EU:C:2010:157
, punkt
och där angiven rättspraxis). Detsamma gäller bestämmelserna i artikel 122 FEUF, enligt vilka rådet dels får besluta om lämpliga åtgärder med hänsyn till den ekonomiska situationen, särskilt om det uppstår allvarliga försörjningsproblem i fråga om vissa varor, särskilt på energiområdet (punkt 1), dels får besluta att på vissa villkor bevilja en medlemsstat ekonomiskt bistånd från unionen om medlemsstaten har svårigheter eller allvarligt hotas av stora svårigheter till följd av naturkatastrofer eller osedvanliga händelser utanför dess kontroll (punkt 2).
För det andra föreskrivs i artikel 123.1 FEUF ett klart, precist och ovillkorligt förbud för ECBS att ge statliga organ direkt finansiellt stöd av vilket slag det än må vara (rätt att övertrassera konton eller andra former av krediter) eller att direkt förvärva ”skuldinstrument från medlemsstaterna”, dock utan att generellt utesluta att Eurosystemet från en medlemsstats borgenärer förvärvar obligationer som tidigare har utfärdats av den medlemsstaten och som handlas på andrahandsmarknaden (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 november 2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, punkt
, dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punkt
, och dom av den 11 december 2018, Weiss m.fl.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punkterna
och
). Detsamma gäller artikel 125.1 FEUF, enligt vilken unionen bland annat inte ska ansvara för eller åta sig förpliktelser som har ingåtts av statliga organ.
Mot bakgrund av att det enda mål av allmänintresse som eftersträvas med såväl artikel 123.1 FEUF och artikel 125.1 FEUF, som med artikel 124 FEUF (se punkterna 98 och 99 nedan), är dessa regler inte avsedda att ge enskilda rättigheter i den mening som avses i den rättspraxis som angetts i punkt 90 ovan.
Förbudet i artikel 123.1 FEUF grundas nämligen på artikel 104 i EG‑fördraget (nu artikel 101 EG), som infördes i EG‑fördraget genom Maastrichtfördraget. Det framgår av förarbetena till sistnämnda fördrag att artikel 123 FEUF syftar till att ge medlemsstaterna incitament att iaktta en sund finanspolitik genom att förhindra att en monetär finansiering av offentliga underskott eller en positiv särbehandling av myndigheter på finansmarknaderna leder till en alltför hög skuldsättning eller alltför stora underskott i medlemsstaterna (se förslaget till fördrag om ändring av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen i syfte att upprätta en ekonomisk och monetär union,
Europeiska gemenskapernas bulletin
, tillägg 2/91, s. 22 och 52). Såsom det erinras om i sjunde skälet i rådets förordning (EG) nr 3603/93 av den 13 december 1993 om fastställande av definitioner för tillämpningen av de förbud som avses i artiklarna [123 FEUF] och [125.1 FEUF] (
EGT L 332, s. 1
; svensk specialutgåva, område 10, volym 1, s. 73) bör köp på andrahandsmarknaden inte användas för att kringgå målsättningen i artikel 123 FEUF (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punkterna
–
, och dom av den 11 december 2018, Weiss m.fl.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punkt
).
Härav följer att det mål som eftersträvas med både artikel 123 FEUF och artikel 125 FEUF överensstämmer med det mål som eftersträvas med artikel 126 FEUF, enligt vilken medlemsstaterna är skyldiga att undvika alltför stora offentliga underskott. Syftet är inte att skydda den enskilde utan unionen som sådan, inbegripet dess medlemsstater, mot ageranden som skulle strida mot kravet på att iaktta en sund finansdisciplin och kunna ge upphov till en alltför hög skuldsättning eller alltför stora underskott i vissa medlemsstater och följaktligen äventyra den ekonomiska och finansiella stabiliteten i unionen i dess helhet och en effektivt fungerande gemensam valuta (se, för ett liknande resonemang, förslag till avgörande av generaladvokaten Cruz Villalón i målet Gauweiler m.fl.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:7
, punkterna
–
). Denna bedömning gäller i tillämpliga delar det förbud som uppställs i artikel 125 FEUF och som säkerställer att det alltjämt är en marknadslogik som gäller när medlemsstaterna tar på sig skulder, vilket borde få dem att upprätthålla budgetdisciplin, vars iakttagande på unionsnivå bidrar till uppnåendet av ett överordnat mål, nämligen att trygga den monetära unionens finansiella stabilitet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 november 2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, punkterna
och
).
Artikel 123.1 FEUF och artikel 125.1 FEUF utgör således rättsregler som antagits uteslutande i syfte att tjäna allmänintresset och, i synnerhet, unionens intresse som helhet, vilket innebär att endast unionen och dess medlemsstater, i egenskap av företrädare för unionens intresse, skyddas genom dessa bestämmelser.
För det tredje är enligt artikel 124 FEUF varje åtgärd förbjuden, i den mån den inte är baserad på tillsynsmässiga hänsyn, som ger bland andra medlemsstaterna en positiv särbehandling hos finansinstitut i syfte att skapa incitament för medlemsstaterna till att iaktta en sund finanspolitik, genom att förhindra att en monetär finansiering av offentliga underskott eller en positiv särbehandling av myndigheter på finansmarknaderna leder till alltför stor skuldsättning eller alltför stora underskott hos medlemsstaterna. Detta förbud härrör från artikel 104 A i EG‑fördraget (senare artikel 102 EG) som infördes i EG‑fördraget genom Maastricht-fördraget och som alltså, i likhet med artiklarna 123 och 125 FEUF (se punkt 95 ovan) ingår i bestämmelserna om ekonomisk politik i EUF-fördraget, vilka syftar till att ge medlemsstaterna incitament att iaktta en sund finanspolitik, genom att förhindra att en monetär finansiering av offentliga underskott eller en positiv särbehandling av myndigheter på finansmarknaderna leder till alltför stor skuldsättning eller alltför stora underskott hos medlemsstaterna (se dom av den 1 oktober 2015, Bara m.fl.,
C‑201/14
,
EU:C:2015:638
, punkt
och där angiven rättspraxis, beslut av den 12 mars 2020, EMB Consulting m.fl./ECB,
C‑571/19 P
, ej publicerat,
EU:C:2020:208
, punkt
, se även, för ett liknande resonemang, dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
).
Det förbud som anges i artikel 124 FEUF syftar således inte till att skydda enskilda och företag, utan till att skydda unionens och medlemsstaternas offentliga institutioner mot de finanspolitiska risker som en positiv särbehandling av finansinstitut innebär och följaktligen mot ageranden som kan äventyra unionens ekonomiska och finansiella system i dess helhet (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 12 mars 2020, EMB Consulting m.fl./ECB,
C‑571/19 P
, ej publicerad,
EU:C:2020:208
, punkt
, och dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkterna
–
).
För det fjärde konstaterar tribunalen att artikel 127.1 FEUF, jämförd med artikel 282.2 FEUF, enligt vilken huvudmålet för unionens monetära politik är att upprätthålla prisstabilitet (dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punkt
), inte heller syftar till att ge enskilda rättigheter.
Domstolen har preciserat att målet att säkerställa en lämplig transmission av den monetära politiken både är ägnat att säkerställa den ekonomiska politikens enhetlighet och ägnat att bidra till dess huvudmål att upprätthålla prisstabilitet. ECBS förmåga att påverka prisutvecklingen genom sina beslut på den monetära politikens område beror nämligen till stor del på transmissionen av de impulser den sänder ut på penningmarknaden till de olika sektorerna i ekonomin. En försämrad funktion hos den monetära politikens transmissionsmekanism kan följaktligen göra ECBS beslut verkningslösa i en del av euroområdet och således äventyra den monetära politikens enhetlighet. Eftersom en försämrad funktion hos transmissionsmekanismen påverkar effektiviteten av de åtgärder som ECBS antar, påverkas dessutom med nödvändighet ECBS förmåga att upprätthålla prisstabilitet. Följaktligen kan de åtgärder som avser att säkerställa denna transmissionsmekanism hänföras till det huvudsakliga mål som fastställs i artikel 127.1 FEUF (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punkterna
och
).
Oberoende av vad som anförts ovan ingår ECB:s kritiserade agerande, i synnerhet ingåendet och genomförandet av utbytesavtalet av den 15 februari 2012 i syfte att undvika tillämpning av klausuler om kollektivt agerande på de grekiska statsobligationer som innehas av Eurosystemets centralbanker, i utövandet av de grundläggande befogenheter och uppgifter som tilldelats ECB för att fastställa och genomföra unionens monetära politik, med stöd av artiklarna 127 och 282 FEUF och artikel 18 i ECBS-stadgan, för att bevara dessa centralbankers utrymme för skönsmässig bedömning och, bland annat, deras kapacitet att verka på de finansiella marknaderna och refinansiera kreditinstituten, däribland de grekiska bankerna, i enlighet med artikel 18.1 första och andra strecksatserna i ESBS-stadgan och följaktligen för att säkerställa att Eurosystemet i dess helhet fortsatt fungerade väl (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkt
,
och
, och dom av den 24 januari 2017, Nausicaa Anadyomène och Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:21
, punkt
, se även punkterna 174–178 nedan).
Mot bakgrund av ECB:s stora utrymme för skönsmässig bedömning på det penningpolitiska området, vars utövande inbegriper komplicerade bedömningar, bland annat av ekonomisk och social art inom ramen för Eurosystemet, eller till och med unionen i dess helhet, måste det för att fastställa att ECB har gjort sig skyldig till en tillräckligt klar överträdelse av artiklarna 120–127 FEUF föreligga ett uppenbart och allvarligt överskridande av gränserna för detta stora utrymme för skönsmässig bedömning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkterna
och
; se, även, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punkterna
och
, och dom av den 11 december 2018, Weiss m.fl.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punkterna
och
). Mot bakgrund av vad som anförts i punkt 102 ovan saknar sökandena fog för att göra gällande att ECB i förevarande fall uppenbart och allvarligt har överskridit gränserna för sitt stora utrymme för skönsmässig bedömning och sin behörighet enligt bland annat artikel 127.1 FEUF, jämförd med artikel 282.2 FEUF, enligt vilken det krävs att det görs politiska, ekonomiska och sociala val, eller till och med kompromisser mellan de olika mål som anges där, och där huvudmålet är att upprätthålla prisstabiliteten.
Av det ovan anförda följer att de rättsregler som sökandena har åberopat till stöd för anmärkningen att institutionerna har handlat utanför sin befogenhet (
ultra vires
) inte ger sökandena några särskilda rättigheter vars åsidosättande kan ge upphov till utomobligatoriskt skadeståndsansvar för unionen eller ECB.
Denna slutsats gäller i än högre grad för regeln om kompletterande behörighet i artikel 352.1 FEUF, vars eventuella åsidosättande inte kan åberopas av en enskild till stöd för ett skadeståndsyrkande.
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser någon del av denna grund.
Den andra grunden om rättegångshinder: en tillräckligt klar överträdelse av artikel 123 FEUF
[
utelämnas
]
Bortsett från den omständigheten att artikel 123.1 FEUF inte ger enskilda rättigheter (se punkterna 93–97 ovan) räcker det att konstatera att förevarande grund i sig är motsägelsefull, eftersom den strider mot fast rättspraxis i vilken det tvärtom har slagits fast att ett ovillkorligt deltagande av Eurosystemets centralbanker i omstruktureringen av den grekiska statsskulden via den privata sektorns deltagande och klausuler om kollektivt agerande skulle riskera att klassificeras som ett ingripande med en verkan som motsvarar verkan av nämnda centralbankers direkta förvärv av statsobligationer, vilket är förbjudet enligt artikel 123 FEUF (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkt
; se även, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punkterna
och
, och dom av den 11 december 2018, Weiss m.fl.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punkterna
och
). Såsom sökandena själva har anfört syftade ECB:s ifrågasatta agerande, särskilt ingåendet av utbytesavtalet av den 15 februari 2012, emellertid just till att undvika att Eurosystemets centralbanker deltog i omstruktureringen av den grekiska statsskulden genom att offra en del av värdet på de grekiska skuldinstrument som de innehade i sina respektive portföljer.
Sökandena har gjort gällande att domstolen under vissa villkor godtar att ECB, när denna köper statsobligationer inom ramen för ett återköpsprogram, såsom programmet för direkta monetära transaktioner, oundvikligen riskerar att lida förluster, bland annat vid en nedskrivning som beslutas av den berörda medlemsstatens övriga fordringsägare. Domstolen har förklarat att detta är en inneboende risk vid ett förvärv av obligationer på andrahandsmarknaderna, vilket är en transaktion som tillåtits av fördragets upphovsmän, utan krav på att ECB ska ges ställning som prioriterad fordringsägare (dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punkt
och
). Godtagandet av en sådan risk inom ramen för ett program för återköp av särskilda värdepapper innebär emellertid inte att det
e contrario
föreligger en absolut skyldighet för ECB att i samtliga fall godta en behandling
pari passu
med de övriga borgenärerna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkt
), och detta gäller i än högre grad när ett sådant synsätt riskerar att skapa en verkan som motsvarar verkan av ECB:s direkta förvärv av statsobligationer från en emitterande medlemsstat och, i synnerhet, när det för alla investerare skapar visshet om Eurosystemets framtida köp av statsobligationer på andrahandsmarknaderna (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punkt
).
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser denna grund.
Den tredje grunden om rättsstridighet: en tillräckligt klar överträdelse av den rätt till egendom som garanteras i artikel 17.1 i stadgan
[
utelämnas
]
Den rätt till egendom som garanteras i artikel 17.1 i stadgan, i vilken det föreskrivs att var och en har rätt att besitta lagligen förvärvad egendom, utgör en rättsregel som har till syfte att ge rättigheter till enskilda rättssubjekt, vars iakttagande är ett villkor för unionsrättsakternas lagenlighet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 september 2016, Ledra Advertising m.fl./kommissionen och ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punkt
, och dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vidare riktar sig bestämmelserna i stadgan, i enlighet med dess artikel 51, bland annat till unionens institutioner i den mening som avses i artikel 13.1 FEU, däribland ECB, vilka ska respektera rättigheterna, iaktta principerna och främja tillämpningen av dem (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkterna
och
).
Härav framgår i princip att en tillräckligt klar överträdelse av artikel 17.1 i stadgan från en unionsinstitutions, ett unionsorgans eller en unionsbyrås sida, däribland från ECB:s sida, kan ge upphov till ett utomobligatoriskt ansvar enligt artikel 340 andra och tredje styckena FEUF (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
).
Dessutom innebär den grundläggande karaktären i denna rättsregel om skydd för enskilda och den motsvarande skyldigheten för kommissionen och ECB att verka för att den iakttas att dessa enskilda har rätt att förvänta sig att ECB vid utövandet av sin behörighet anmäler åsidosättandet av en sådan regel eller avstår från att bidra till ett sådant åsidosättande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 september 2016, Ledra Advertising m.fl./kommissionen och ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punkterna
,
och
–
, dom av den 16 december 2020, rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P och C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punkt
, och dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
).
Den rätt till egendom som garanteras i artikel 17.1 i stadgan är inte en absolut rättighet och dess utövande kan bli föremål för inskränkningar, på villkor att begränsningarna verkligen svarar mot ändamål av allmänintresse som gemenskapen strävar efter och att de i förhållande till ändamålet inte utgör ett oproportionerligt och oacceptabelt ingripande som skadar själva kärnan i de sålunda garanterade rättigheterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 september 2016, Ledra Advertising m.fl./kommissionen och ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis, beslut av den 12 mars 2020, EMB Consulting m.fl./ECB,
C‑571/19 P
, ej publicerad,
EU:C:2020:208
, punkt
, och dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
).
Enligt artikel 52.1 i stadgan ska varje begränsning i utövandet av de rättigheter och friheter som erkänns i stadgan dock vara föreskriven i lag och förenlig med det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och friheter. Begränsningar får, med beaktande av proportionalitetsprincipen, endast göras om de är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen eller behovet av skydd för andra människors rättigheter och friheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 september 2016, Ledra Advertising m.fl./kommissionen och ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punkt
och där angiven rättspraxis, dom av den 16 december 2020, rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P och C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
).
I förevarande mål står det för det första klart att lag nr 4050/2012, som bland annat var föremål för ECB:s yttrande av den 17 februari 2012, har gjort det möjligt att minska det nominella värdet av de omtvistade statsobligationer som innehas av sökandena och därmed deras rätt till inlösen av detta värde då instrumenten förfaller till betalning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
).
De statsobligationer som förfaller till betalning ska nämligen i princip inlösas till sitt nominella värde. Sökandena hade således i princip på förfallodagen för sina instrument en penningfordran gentemot den grekiska staten på ett belopp som var lika med instrumentens nominella värde. Antagandet av lag nr 4050/2012 ändrade dessa villkor genom att klausulerna om kollektivt agerande infördes. Såsom anges i punkt 33 ovan var dessa tillämpliga på vissa grekiska statsobligationer och innebar närmare bestämt en möjlighet att ändra villkoren för dem genom en överenskommelse mellan, å ena sidan, den grekiska staten och, å andra sidan, en majoritet av innehavarna av grekiska statsobligationer som representerar minst två tredjedelar av det nominella värdet av de berörda instrumenten. I enlighet med de relevanta bestämmelserna i nämnda lag blir en ändring som sker till följd av en sådan överenskommelse rättsligt bindande för alla innehavare av grekiska statsobligationer, inbegripet för dem som inte har samtyckt till den föreslagna ändringen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
).
Lag nr 4050/2012 gjorde det således möjligt att tvinga innehavare av grekiska statsobligationer att medverka i minskningen av den grekiska statsskulden genom en nedskrivning av värdet på dessa instrument när denna sänkning godkänts av ett beslutsmässigt antal av deras innehavare. Denna lag har på så vis ändrat rättigheterna för innehavarna av grekiska statsobligationer, trots att det inte fanns några översynsklausuler i villkoren för deras emission (dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
).
Som en följd av antagandet av nämnda lag offentliggjorde de grekiska myndigheterna huvuddragen i den privata sektorns deltagande för att minska den grekiska statsskulden och inbjöd innehavarna av de aktuella statsobligationerna att delta i ett utbyte av instrument. Eftersom ett beslutsmässigt antal och den majoritet som krävdes för det planerade utbytet av instrument hade uppnåtts fick alla innehavare av grekiska statsobligationer, inbegripet de som motsatt sig utbytet, sina instrument utbytta i enlighet med lag nr 4050/2012 och drabbades följaktligen av värdeminskningen (dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
).
Av detta följer att de omtvistade åtgärderna medförde en inskränkning i sökandenas rätt till egendom, eftersom det nominella värdet på de grekiska skuldinstrument som de var innehavare av mot deras vilja blev föremål för en väsentlig minskning (se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 21 juli 2016, Mamatas m.fl. mot Grekland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, §§ 90–93).
Ytterligare ett ingrepp i sökandenas rätt till egendom, om än av mindre omfattning, följer av att Eurosystemet och andra institutionella borgenärer, såsom EIB och unionen, inte deltog i omstruktureringen av den grekiska statsskulden. Såsom sökandena har gjort gällande skulle ett sådant innehav, som motsvarar ett nominellt värde på totalt 56674709177,59 euro (se punkt 10 ovan), med nödvändighet ha lett till en mindre minskning av det nominella värdet på var och en av de berörda grekiska statsobligationernas i syfte att minska den grekiska statsskulden med 107 miljarder.
Även om antagandet och genomförandet av lag nr 4050/2012 således har åsidosatt sökandenas rätt till egendom konstaterar tribunalen för det andra att nämnda lag uppfyller målen om allmänintresse, däribland målet att trygga stabiliteten hos banksystemet i euroområdet som helhet (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 20 september 2016, Ledra Advertising m.fl./kommissionen och ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punkterna
och
). På samma sätt slog Europadomstolen i sin dom av den 21 juli 2016, Mamatas m.fl. mot Grekland (CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 103), fast att Republiken Grekland lagenligt kunde vidta åtgärder i syfte att nå målen att i gemenskapens allmänna intresse upprätthålla den ekonomiska stabiliteten och omstrukturera skulden. Utan en omstrukturering av den grekiska statsskulden förelåg i detta skede en icke försumbar risk för en ytterligare försämring av ekonomin, eller ett eventuellt obestånd för Republiken Grekland, vars skuldinstrument som potentiellt inte skulle komma att lösas in inte längre skulle kunna godtas av ECB och av de nationella centralbankerna som säkerhet inom ramen för Eurosystemets lånetransaktioner, och följaktligen kunna påverka det ekonomiska systemets stabilitet och Eurosystemets funktion i dess helhet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkterna
och
). De omtvistade åtgärderna bidrog således till att bibehålla både de offentliga grekiska finanserna och stabiliteten i euroområdets finansiella system, genom att främja finansinstitutens soliditet (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 12 mars 2020, EMB Consulting m.fl./ECB,
C‑571/19 P
, ej publicerad,
EU:C:2020:208
, punkt
, och dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
).
Vad för det tredje gäller frågan huruvida minskningen av värdet på sökandenas grekiska statsobligationer och uteslutandet av i synnerhet Eurosystemets deltagande i omstruktureringen av den grekiska statsskulden, mot bakgrund av det eftersträvade målet, inte utgjorde oproportionerliga och oacceptabla ingrepp som skulle skada själva kärnan i den på detta sätt garanterade rättigheten, erinrar tribunalen om följande, vilket bekräftats i rättspraxis.
För det första måste varje borgenär räkna med en risk för att dennes gäldenär blir insolvent, vilket inbegriper stater som gäldenärer. En investerares köp av statsobligationer utgör per definition en transaktion som innebär en viss ekonomisk risk, eftersom den är underställd osäkerheten i kapitalmarknadernas utveckling. Denna risk är desto större när den stat som utfärdar obligationerna ställs inför en ytterst instabil ekonomisk situation som ligger bakom fluktueringen av värdet på dessa obligationer eller till och med innebär en icke försumbar risk för betalningsinställelse, om så endast selektiv. Sökandena borde därför redan innan finanskrisen utlöstes 2009 ha vetat att köp av grekiska statsobligationer innebar en förhöjd risk, eftersom den emitterande grekiska staten redan var högt skuldsatt och hade ett betydande underskott (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkterna
och
, dom av den 24 januari 2017, Nausicaa Anadyomène och Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:21
, punkt
, och dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkterna
och
).
I förevarande fall bekräftas denna bedömning av datumen för emittering och köp av de omtvistade grekiska statsobligationerna, vilket enligt vad sökandena själva uppgett för merparten av dessa obligationer skedde mellan januari 2009 och mars 2010. Inköpen skedde således i princip antingen under den period då Republiken Grekland redan hade ett extremt underskott (Europadomstolen, 21 juli 2016, Mamatas m.fl. mot Grekland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 101) och som föregick dess finansiella kris i oktober 2009, eller under en period då dess ekonomiska situation var utsatt för kraftiga störningar på finansmarknaden, vilka förstärktes av en betydande sänkning av värdet på dessa skuldinstrument (dom av den 24 januari 2017, Nausicaa Anadyomène och Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:21
, punkt
). Tribunalen konstaterar således att sökandena, åtminstone vad gäller deras köp av obligationer emitterade från och med år 2010, har gjort högriskinvesteringar, och att det inte kan uteslutas att dessa gjorts i spekulationssyfte och inte med sparande som mål, i hopp om att få en hög avkastning. Dessutom kunde inte privata investerare såsom sökandena bortse från de skilda åsikter som fanns i medlemsstaterna i euroområdet och övriga berörda organ, såsom kommissionen, IMF och ECB, beträffande en omstrukturering av den grekiska statsskulden. Under sådana exceptionella omständigheter hade en försiktig och upplyst näringsidkare inte kunnat utesluta risken för en omstrukturering av den grekiska statsskulden för att undvika en, om än selektiv, betalningsinställelse från Republiken Greklands sida (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkterna
och
, dom av den 24 januari 2017, Nausicaa Anadyomène och Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:21
, punkterna
och
, och dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkterna
–
).
För det andra är det utrett att det på grund av den finanskris som pågått i Grekland sedan 2010 var nödvändigt med ett nytt program för finansiellt stöd till den grekiska staten. Programmet hade utarbetats och skulle genomföras på multilateral och mellanstatlig nivå, med deltagande av medlemsstaterna i euroområdet, biträdda först av EFSF och därefter av Europeiska stabilitetsmekanismen (nedan kallad ESM), som inrättats genom det fördrag som ingicks i Bryssel den 2 februari 2012 mellan Konungariket Belgien, Förbundsrepubliken Tyskland, Republiken Estland, Irland, Republiken Grekland, Konungariket Spanien, Republiken Frankrike, Republiken Italien, Republiken Cypern, Storhertigdömet Luxemburg, Republiken Malta, Konungariket Nederländerna, Republiken Österrike, Republiken Portugal, Republiken Slovenien, Republiken Slovakien och Republiken Finland och som trädde i kraft den 27 september 2012, samt av IMF. Såsom sökandena själva har påpekat utgjorde den omstrukturering av den grekiska statsskulden som planerades genom de omtvistade åtgärderna, liksom uteslutandet av Eurosystemets deltagande i nämnda omstrukturering, enligt de bilaterala och multilaterala avtal som ingåtts, förutsättningar för genomförandet av det finansiella stödet (se, en för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 21 juli 2016, Mamatas m.fl. mot Grekland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 116). Av Eurogruppens uttalande av den 21 februari 2012 framgår således att omstruktureringen av den grekiska statsskulden enligt lag nr 4050/2012 var en förutsättning för ytterligare finansiellt stöd från statliga och institutionella borgenärer. Mot bakgrund av de omständigheter som rådde vid den aktuella tidpunkten hade ett helt frivilligt deltagande av den privata sektorn, utan klausuler om kollektivt agerande, inte räckt för att säkerställa deltagandet av en tillräckligt stor procentandel privata innehavare av grekiska statsobligationer för att göra det möjligt att uppnå den skuldnedskrivning som krävdes och i slutändan uppnåddes i form av minskningen av den grekiska statsskulden med cirka 107 miljarder euro (Eurodomstolen, 21 juli 2016, Mamatas m.fl. mot Grekland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 104). Mot bakgrund av den moraliska risk som kommissionen, ECB, Europeiska rådet och rådet med rätta varnade för var det inte heller säkert att ett deltagande från den privata sektorns sida utan klausuler om kollektivt agerande hade gett en tillräckligt hög deltagandenivå för att göra det möjligt för medlemsstaterna i euroområdet att frigöra lån på upp till 130 miljarder euro fram till och med år 2014. (se Eurogruppens uttalande av den 21 februari 2012). Problemet med moralisk risk skulle nämligen kunna ge alla investerare eller innehavare av grekiska skuldinstrument ytterligare ett incitament att avböja ett erbjudande om frivilligt utbyte av instrument eller till och med att köpa mer instrument om deras marknadsvärde minskade, i hopp om andra borgenärer eller gemenskapen i vid bemärkelse skulle påta sig de negativa konsekvenserna av deras riskinvestering. Avsaknaden av klausuler om kollektivt agerande skulle således inte bara ha medfört en högre procentuell värdeminskning av de grekiska statsobligationer som innehades av borgenärer som var beredda att godta en diskontering, utan även bidragit till att avhålla ett stort antal innehavare av sådana instrument från att delta i skuldsaneringsprocessen, eller till och med uppmuntrat dem att motverka genomförandet av dess mål. De omtvistade åtgärderna var således nödvändiga både för att säkerställa att den planerade omstruktureringen av den grekiska statsskulden blev framgångsrik och för att möjliggöra beviljandet av ytterligare finansiellt stöd för att på kort sikt förhindra att den grekiska staten ställde in betalningarna och för att på medellång sikt hjälpa denna stat att bemästra sin finansiella kris och åter få en ekonomi i balans. Av detta följer att sökandena inte har lyckats visa att lag nr 4050/2012 var uppenbart inadekvat eller oproportionerlig för ändamålet och att ett helt frivilligt deltagande från den privata sektorns sida, utan klausuler om kollektivt agerande, eller en diskontering till en lägre procentsats utgjorde lika effektiva, men mindre betungande, åtgärder för att nå de mål av allmänintresse som eftersträvas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
).
Mot bakgrund av det ovan anförda kan tribunalen inte godta sökandenas argument att de privata innehavarna av grekiska statsobligationer endast förfogade över en obetydlig del av den grekiska statsskulden, till ett värde av 2,262 miljarder euro, vilket endast motsvarade cirka 1,09 procent av de 206 miljarder euro som avsågs i erbjudandet om utbyte av obligationer, och att det därför var uppenbart oproportionerligt att inkludera dessa för att uppnå det eftersträvade målet av allmänintresse. Även om sökandena utgick från en begränsad innebörd av begreppet privata innehavare, genom att begränsa det till fysiska personer eller sparare, och inte låta privata institutionella eller professionella innehavare eller juridiska personer ingå (se den femte grunden om rättsstridighet), räcker det under alla omständigheter att konstatera att denna distinktion saknar relevans (se punkterna 156–166 nedan).
För det tredje medförde förvisso det obligatoriska utbytet av grekiska statsobligationer till följd av lag nr 4050/2012 och godkännandet av en majoritet av innehavarna av dessa instrument en kraftig sänkning av obligationernas nominella värde. Sökandena, som inte samtyckt till den föreslagna ändringen av villkoren för deras statsobligationer, omfattades nämligen av de nya villkoren i denna lag, vilket bland annat resulterade i en minskning av det nominella värdet av dessa instrument. Den grekiska lagstiftaren hade emellertid rätt att införa en diskontering som tillämpades horisontellt på grundval av det nominella värdet av de godkända grekiska statsobligationerna, eftersom det hade varit opraktiskt med en beräkning som grundade sig på varje obligations marknadsvärde vid ett visst datum eller respektive obligations förfallodatum. Det belopp sökandena förväntade sig att erhålla på förfallodagen för sina grekiska statsobligationer kan nämligen inte tas som referenspunkt för att bedöma omfattningen av den förlust sökandena lidit. Även om det nominella värdet av ett skuldinstrument avspeglar omfattningen av innehavarnas fordringar på förfallodagen utgör det inte det faktiska marknadsvärdet vid den tidpunkt då den grekiska staten antog lag nr 4050/2012, det vill säga den 23 februari 2012, eftersom detta värde redan hade påverkats av den minskade solvensen under åren 2010 och 2011, vilket förebådade att den grekiska staten på förfallodagen inte hade kunnat infria de skyldigheter som följer av de sedvanliga klausulerna i dessa instrument, det vill säga innan lag nr 4050/2012 antogs (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
, och Europadomstolen, 21 juli 2016, Mamatas m.fl. mot Grekland CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 112).
För det fjärde kan sökandena inte med framgång göra gällande att uteslutandet av Eurosystemets deltagande i omstruktureringen av den grekiska statsskulden var en begränsning som var onödig eller uppenbart oproportionerlig. För det första hade, såsom bland annat framgår av Eurogruppens uttalande av den 21 februari 2012, den grekiska statens statliga och institutionella borgenärer även uppställt detta uteslutande som villkor för ytterligare finansiellt stöd. För det andra ingick såväl ingåendet som genomförandet av utbytesavtalet av den 15 februari 2012, som var avsett att göra det möjligt för Eurosystemets centralbanker att slippa den privata sektorns deltagande och tillämpningen av klausuler om kollektivt agerande, i utövandet av Eurosystemets grundläggande befogenheter och uppdrag, eftersom dessa åtgärder avsåg att bibehålla centralbankernas handlingsutrymme och säkerställa att Eurosystemet fortsatt fungerade väl. I avtalet angavs bland annat att nämnda centralbanker skulle kunna fortsätta att godta de grekiska skuldinstrumenten som lämpliga säkerheter för Eurosystemets kredittransaktioner i den mening som avses i artikel 18.1 andra strecksatsen i ECBS-stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkterna
,
och
; se även punkt 102 ovan), vilket inte längre hade varit möjligt vid diskontering och därmed en delvis betalningsinställelse från den grekiska statens sida. Såsom påpekats i punkt 109 ovan skulle dessutom ett ovillkorligt deltagande från Eurosystemets centralbankers sida i omstruktureringen av den grekiska statsskulden ha kunnat kvalificeras som ett ingripande med en verkan som motsvarar verkan av nämnda centralbankers direkta förvärv av statsobligationer, vilket är förbjudet enligt artikel 123 FEUF (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkt
, och dom av den 24 januari 2017, Nausicaa Anadyomène och Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:21
, punkt
, se även, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punkterna
och
, och dom av den 11 december 2018, Weiss m.fl.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punkterna
och
).
Mot bakgrund av det ovan anförda kan sökandena inte med framgång göra gällande vare sig att de grekiska skuldinstrument som innehades av de privata borgenärerna utgjorde en försumbar del av den grekiska statsskulden, eller att, om Eurosystemet hade deltagit i omstruktureringen av den grekiska statsskulden, diskonteringen hade varit betydligt mindre och Eurosystemet skulle ha förfogat över mindre ingripande medel för att förebygga de negativa effekterna av en långvarig behandling på samma villkor (
pari passu
).
Mot bakgrund av arten av den aktuella rätten till egendom och vidden av och allvaret i den grekiska statsskuldkrisen utgjorde, med avseende på det mål som eftersträvades, varken den omständigheten att den grekiska staten och majoriteten av innehavarna av grekiska statsobligationer godtog ett utbyte som innebar en nedskrivning av nämnda instrument och omfattningen av dessa förluster, minskningen av värdet på de omtvistade grekiska statsobligationerna till följd av de omtvistade åtgärderna eller den omständigheten att Eurosystemet inte deltog omstruktureringen av den grekiska statsskulden ett oproportionerligt och oacceptabelt ingripande som undergrävde själva kärnan i den rätt till egendom som föreskrivs i artikel 17.1 i stadgan. Om ett sådant åsidosättande av denna bestämmelse inte föreligger kan varken kommissionen eller ECB kritiseras för att inte ha angett detta i bland annat ECB:s yttrande av den 17 februari 2012 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkterna
–
).
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser denna grund.
Den fjärde grunden om rättsstridighet: en tillräckligt klar överträdelse av sökandenas rättigheter enligt artikel 63.1 FEUF
[
utelämnas
]
Enligt artikel 63.1 FEUF ska alla restriktioner för kapitalrörelser mellan medlemsstater samt mellan medlemsstater och tredjeland vara förbjudna. Sådana restriktioner utgörs bland annat av åtgärder som ålagts av en medlemsstat, vilka kan avskräcka, begränsa eller hindra investerare från andra medlemsstater från att investera i denna medlemsstat eller, omvänt, som kan avskräcka, begränsa eller hindra investerare från denna medlemsstat från att investera i andra medlemsstater (se dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Den fria rörlighet för kapital som fastläggs i artikel 63.1 FEUF är en av unionens grundläggande friheter, vilken både medlemsstaterna och unionsinstitutionerna, och därför även ECB, måste respektera (se dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Tribunalen konstaterar att oberoende av huruvida genomförandet av lag nr 4050/2012 hade kunnat medföra en restriktion för kapitalrörelser i den mening som avses i artikel 63.1 FEUF hade en sådan restriktion, om den hade påvisats, ha varit motiverad av tvingande hänsyn till allmänintresset. Den fria rörligheten för kapital får nämligen begränsas av nationella rättsregler, om dessa är motiverade på grundval av objektiva hänsyn som är oberoende av det berörda kapitalets ursprung, av tvingande hänsyn till allmänintresset, och om de iakttar proportionalitetsprincipen, vilken kräver att de är ägnade att säkerställa förverkligandet av det legitima mål som eftersträvas och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål (se dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Detta gäller i förevarande mål för de omtvistade åtgärderna och uteslutandet av Eurosystemets deltagande i omstruktureringen av den grekiska statsskulden. Som påpekats i punkt 131 ovan var nämligen de förhållanden som låg till grund för lag nr 4050/2012 verkligen exceptionella, eftersom en åtminstone selektiv betalningsinställelse från Republiken Greklands sida utan omstruktureringen när som helst var ett trovärdigt perspektiv på kort sikt. Dessutom syftade, så som förklarats i punkterna 102 och 134 ovan, de berörda åtgärderna till att trygga stabiliteten i euroområdets banksystem i dess helhet. Detta syfte utgör tvingande hänsyn till ett allmänintresse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
).
Sökandena har i övrigt inte visat att de omtvistade åtgärderna och nämnda uteslutande var oproportionerliga. Åtgärderna gjorde det möjligt att återställa stabiliteten i euroområdets banksystem i dess helhet och gick inte utöver vad som krävdes för detta. Ett deltagande av privata borgenärer i utbytet av grekiska statsobligationer på helt frivillig grund, såsom sökandena har föreslagit, hade inte gjort det möjligt att säkerställa framgången med detta utbyte av instrument, utan tvärtom gett ett incitament att inte delta. I en sådan situation hade det nämligen inte varit möjligt att garantera att tillräckligt många av dessa borgenärer skulle ha godtagit ett sådant frivilligt utbyte, med tanke på den moraliska risk som detta innebar (se punkt 131 ovan). Ett framgångsrikt utbyte av instrument utgjorde dock förutsättning för omstruktureringen av den grekiska statsskulden, vilken i sin tur var nödvändig för att stabilisera euroområdets banksystem (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punkt
).
Sökandena har följaktligen felaktigt gjort gällande att unionsinstitutionerna eller ECB har åsidosatt den fria rörligheten för kapital i den mening som avses i artikel 63 FEUF.
Talan kan därför inte vinna bifall såvitt avser den fjärde grunden om rättsstridighet.
Den femte grunden om rättsstridighet: en tillräcklig klar överträdelse av rätten till likabehandling enligt artikel 20 i stadgan
[
utelämnas
]
Tribunalens bedömning
–
Genomgång av rättspraxis
Den allmänna likabehandlingsprincipen, som är en allmän unionsrättslig princip, innebär att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling. En förutsättning för att likabehandlingsprincipen ska anses ha åsidosatts genom särbehandling är dessutom att de aktuella situationerna är jämförbara med hänsyn till samtliga omständigheter som kännetecknar dem (se dom av den 16 december 2020, rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P och C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Det är mot bakgrund av dessa principer i rättspraxis som förevarande grunds första och andra del ska prövas.
–
Den första delgrunden: likabehandling trots att de privata investerarna inte är jämförbara med institutionella eller professionella investerare
Vad gäller den första delgrunden har sökandena felaktigt gjort gällande att privata investerare, särskilt sparare, som investerat i grekiska statsobligationer som ett led i den privata sektorns deltagande inte befann sig i en situation som var jämförbar med situationen för investerare eller institutionella och professionella innehavare som, med sökandenas egna ord, inte ingår i kategorin offentliga borgenärer.
För det första har sökandena inte bestritt att fysiska eller juridiska personer med stor finansiell kapacitet – såsom i förevarande mål bolaget QJ, som innehar grekiska statsobligationer till ett sammantaget nominellt värde av 22650000 euro – i likhet med vissa institutionella eller professionella investerare kan förvärva stora mängder statsobligationer (se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 21 juli 2016, Mamatas m.fl. mot Grekland CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, §§ 137 och 138). Detta visar i sig att den finansiella kapaciteten eller mängden förvärvade värdepapper inte alltid utgör relevanta särskiljande kriterier för att skilja privata investerare från institutionella eller professionella investerare. Detsamma gäller för kriteriet sakkunskap och ekonomiska kunskaper som kan variera i var och en av de två grupper av investerare som sökandena har räknat upp, eftersom de alla kan anlita sakkunniga på området. Det har inte heller visats att investeringsbesluten från majoriteten av de privata investerarna i statsobligationer, till skillnad från de institutionella och professionella investerarna, huvudsakligen styrs av en önskan att investera som en form av sparande, eftersom ett stort antal enskilda, i likhet med sökandena, under den grekiska finanskrisen har investerat betydande belopp i grekiska statsobligationer trots den höga risk som var förknippad med denna investering. (se, bland annat, de omständigheter som låg till grund för domen av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, och domen av den 23 maj 2019, Steinhoff m.fl./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bekräftat genom beslut av den 12 mars 2020, EMB Consulting m.fl./ECB,
C‑571/19 P
, ej publicerad,
EU:C:2020:208
).
För det andra bekräftas denna bedömning, såsom redan har angetts i punkt 130 ovan, i förevarande fall mot bakgrund av datumen för utfärdande och förvärv av merparten av de omtvistade grekiska statsobligationerna, vilka enligt vad sökandena själva har uppgett skedde mellan januari 2009 och mars 2010, det vill säga under perioder då den grekiska staten redan hade ett stort underskott eller utsattes för kraftiga störningar på finansmarknaden, vilket förvärrades av en betydande minskning av obligationernas värde. Tribunalen konstaterar således att sökandena, åtminstone vad gäller köp av värdepapper som emitterats från och med år 2010, gjorde högriskinvesteringar, och att det inte kan uteslutas att dessa gjordes i spekulationssyfte och i hopp om att få en hög avkastning, snarare än för att spara. I det avseendet var emellertid sökandenas beslut att investera i grekiska statsobligationer jämförbara med de beslut som fattades av andra institutionella eller professionella investerare i samma syfte (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 januari 2017, Nausicaa Anadyomène och Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:21
, punkterna
och
).
För det tredje var ovannämnda huvudmotivering till de aktuella investeringsbesluten såväl ett relevant som ett tillräckligt kriterium för att tillämpa principen om likabehandling med avseende på de privata borgenärer som omfattades av den privata sektorns deltagande, däribland sökandena, och närmare bestämt för att jämföra dessa investerares respektive situation, utöver den omständigheten att de alla innehade grekiska statsobligationer. Så är däremot inte fallet med eventuella underordnade eller kompletterande skäl till denna huvudmotivering, vilka även kunde påverka dessa investerares beslut att förvärva grekiska statsobligationer. Varken i teorin eller i praktiken är det nämligen möjligt att tydligt särskilja de investerare som har agerat rent privat, i egenskap av sparare, från de investerare som har agerat inom ramen för en institutionell eller yrkesmässig verksamhet, eller i spekulationssyfte, eller att i tillräcklig utsträckning skilja mellan de fysiska eller juridiska personer som kan tillhöra en av dessa två grupper av investerare. En sådan åtskillnad skulle inte bara vara konstlad, utan skulle även kräva en detaljerad kontroll av de verkliga skälen, vilka med nödvändighet är subjektiva, för de aktuella investeringsbesluten, vilket riskerar att göra det mycket svårt att slå fast huruvida en investerare ingår i den ena eller den andra kategorin (se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen EDH, 21 juli 2016, Mamatas m.fl. mot Grekland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 137).
Det hade nämligen varit mycket svårt och tidskrävande att för tillämpningen av den privata sektorns deltagande göra en klar åtskillnad mellan å ena sidan privata investerare, som kan vara fysiska eller juridiska personer, och å andra institutionella eller professionella investerare, eller att enbart identifiera ”sparare” bland den första kategorin investerare. För att kunna fastställa exakt hur den grekiska statsskulden fördelades bland dessa investerare var det nödvändigt att förbjuda eller ”frysa” obligationsutbytet från en viss tidpunkt före antagandet av lag nr 4050/2012 för att lägga grunden för ett icke-diskriminerande undantag från den privata sektorns deltagande för vissa investerare som uppfyllde vissa objektiva, men svårfastställda, kriterier. Blotta tillkännagivandet av en sådan åtgärd före detta datum kunde emellertid ha lett till en omfattande överföring av obligationer till kategorier av undantagna obligationsinnehavare, vilket kunde ha äventyrat fullföljandet av den planerade omstruktureringen av den grekiska statsskulden med stöd av deltagande från den privata sektorns sida (se, för ett liknande resonemang, Europadomstolen, 21 juli 2016, Mamatas m.fl. mot Grekland CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 137).
Denna bedömning motsägs inte av informationsmeddelandet från GLK av den 24 februari 2012, som hade identifierat grekiska statsobligationer som förvärvats av fysiska personer på primär- och sekundärmarknaderna till ett sammantaget värde av 1,3 miljarder euro respektive 962 miljoner euro, utan att förklara de relevanta rättsliga och faktiska kriterier som låg till grund för dessa konstateranden. Bedömningen påverkas inte heller av sökandenas vaga och tvetydiga argument, som troligen härrör från ett konstaterande från Europadomstolens som syftade till att sammanfatta sökandenas argument i det andra målet (Europadomstolen, 21 juli 2016, Mamatas m.fl. mot Grekland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 76), enligt vilket fysiska personer endast innehade 1,09 procent av den grekiska statsskulden.
Även om det antas att vissa institutionella och professionella investerare, vilka normalt utgörs av juridiska personer, generellt sett är mer lämpade än privata investerare eller sparare att förhandla med den stat som har utfärdat skuldinstrumenten och påverka dess beslut i fråga om förvaltning av statsskulden, är det för det fjärde inte möjligt att fastställa en klar och praktiskt genomförbar skiljelinje mellan å ena sidan institutionella eller professionella investerare och å andra sidan investerare med en betydligt mindre ekonomisk kapacitet eller fysiska personer som utövar en affärs- eller yrkesmässig verksamhet. Utan att det påverkar deras egenskap av juridisk eller fysisk person har det inte heller visats att dessa ”små” privata investerare eller småsparare saknade möjlighet att organisera sig och påverka den beslutsprocess som ledde till antagandet av lag nr 4050/2012, eller åtminstone resultatet av förfarandet för erbjudande om utbyte av obligationer, genom att försöka uppnå en blockerande minoritet för att förhindra aktivering av klausuler om kollektivt agerande, exempelvis genom att vända sig till organisationer som arbetar med att skydda konsumenter, små investerare eller småsparare.
De utslagsgivande faktorer som sökandena har anfört för att visa att privata investerare och institutionella och professionella investerare, i sin egenskap av innehavare av grekiska statsobligationer, inte befann sig i jämförbara situationer är således varken styrkta eller relevanta med hänsyn till syftet med de omtvistade åtgärderna, det vill säga att säkerställa en långsiktigt hållbar omstrukturering av den grekiska statsskulden. I detta sammanhang utgör inte det eventuella skälet till sparandet eller något annat underordnat ekonomiskt skäl som föranlett en privat borgenär som omfattades av den privata sektorns deltagande att investera i grekiska statsobligationer en relevant utslagsgivande faktor med avseende på detta syfte (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 december 2020, rådet m.fl./K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P och C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punkt
, och Europadomstolen, 21 juli 2016, Mamatas m.fl. mot Grekland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, §§ 134 och 137). Tvärtom befann sig dessa personer, mot bakgrund av nämnda syfte,
a priori
i identiska eller jämförbara situationer, eftersom de hade förvärvat grekiska statsobligationer enbart i sitt eget privata förmögenhetsintresse, eller till och med i vinstsyfte eller spekulationssyfte, och hade godtagit den tillhörande risken för förlust, samtidigt som de var medvetna om den ekonomiska krissituation som Republiken Grekland befann sig i vid den aktuella tidpunkten.
Även om den åtskillnad som sökandena har gjort gällande kunde ha ansetts relevant med hänsyn till principen om likabehandling, hade det inte heller ha varit möjligt att göra åtskillnad mellan de påstådda ”småspararna” och ”stora investerare” genom att bland annat fastställa ett tröskelvärde för investeringar på 100000 euro, under vilken dessa skuldinstrument hade kunnat undantas från den privata sektorns deltagande. I likhet med vad som anges i punkt 160 ovan, och såsom Europadomstolen har slagit fast (Europadomstolen, 21 juli 2016, Mamatas m.fl. mot Grekland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, §§ 137 och 138), hade nämligen tillkännagivande av införandet av ett sådant undantag i sig ha lett till en omfattande överföring av sådana obligationer till kategorier av undantagna obligationsinnehavare, vilket hade kunnat äventyra hela syftet med den privata sektorns deltagande. Sökandena har inte heller visat att det efter antagandet av lag nr 4050/2012 hade varit möjligt att på laglig väg införa en sådan åtskillnad, eftersom det i denna lag redan tydligt fastställts vilka kriterier som reglerar den privata sektorns deltagande och aktiveringen av systemet med klausuler om kollektivt agerande för samtliga grekiska statsobligationer som kan komma i fråga för dessa åtgärder, utan att det förskrivs någon möjlighet till undantag.
Den åtskillnad som sökandena gör mellan privata investerare och institutionella eller professionella investerare stöds inte heller av bestämmelserna i direktiv 2004/39. Även om syftet med detta direktiv är att skydda ”icke-professionella kunder” i egenskap av investerare i ”överlåtbara värdepapper”, såsom överlåtbara obligationer eller skuldförbindelser, är detta skydd endast förebyggande och avser endast det sätt på vilket ”värdepappersföretag”, inbegripet affärsbanker, erbjuder, säljer och förvaltar dessa värdepapper (se bland annat skäl 44 och artikel 19 om krav på insyn i transaktioner och uppföranderegler vid tillhandahållande av investeringstjänster till kunder). I den mån det i detta direktiv föreskrivs specifika informationsskyldigheter för värdepappersföretagen gentemot sina kunder, bland annat avseende kvaliteten på de tjänster som tillhandahålls och de erbjudna finansiella instrumenten, inbegripet lämplig information om ”de risker som är förknippade med investeringar i dessa instrument eller särskilda placeringsstrategier” (artikel 19.3 andra strecksatsen), avser dessa skyldigheter inte heller konsekvenserna av att sådana risker realiseras, och än mindre frågan huruvida ”icke-professionella kunder” ska behandlas likadant som ”professionella kunder”, däribland kreditinstitut, i samband med omstruktureringen av en statsskuld.
Sökandena har således inte i tillräcklig utsträckning lyckats visa att de befann sig i en annan situation än andra privata innehavare av grekiska statsobligationer, däribland institutionella eller professionella investerare. Talan kan därför inte vinna bifall såvitt avser den första delgrunden, avseende en tillräckligt klar överträdelse av likabehandlingsprincipen, och det är således inte nödvändigt att pröva huruvida det eventuellt finns sakliga skäl för den aktuella likabehandlingen.
–
Den andra delgrunden: en olik behandling på grund av att offentliga borgenärer, särskilt Eurosystemet, uteslöts från omstruktureringen av den grekiska statsskulden
Vad gäller den andra delgrunden, som huvudsakligen avser en påstådd skillnad i behandlingen av å ena sidan privata investerares situation, däribland sökandenas situation, och å andra sidan de offentliga borgenärernas situation, särskilt Eurosystemets centralbankers situation, erinrar tribunalen om att den i sin rättspraxis har avvisat liknande invändningar (dom av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkterna
–
, och dom av den 24 januari 2017, Nausicaa Anadyomène och Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:21
, punkterna
–
), vilket sökandena, utan framgång, har försökt ifrågasätta.
För det första har sökandena utgått från en felaktig premiss genom att göra gällande att alla enskilda som har förvärvat grekiska skuldinstrument, dels i egenskap av ”privata” sparare eller borgenärer i Republiken Grekland, dels ECB och de nationella centralbankerna inom Eurosystemet, i förhållande till principerna och syftena med de relevanta bestämmelser på vilka det handlande som har gjorts gällande grundade sig, befann sig i en jämförbar eller identisk situation avseende tillämpningen av den allmänna principen om likabehandling. Med detta argument bortses i synnerhet från att ECB och nämnda nationella centralbanker genom att köpa grekiska skuldinstrument, bland annat på grundval av beslut 2010/281, agerade inom ramen för utövandet av sitt huvudsakliga uppdrag enligt artikel 127.1 och 127.2 FEUF, och särskilt artikel 18.1 första strecksatsen i ECBS-stadgan, i syfte att bibehålla prisstabiliteten och en god förvaltning av penningpolitiken, samt inom de gränser som fastställts genom bestämmelserna i nämnda beslut (se skäl 5 i detta beslut) (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkt
, och av den 24 januari 2017, Nausicaa Anadyomène och Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:21
, punkt
).
Det program för köp av statsobligationer, inbegripet grekiska, som infördes genom beslut 2010/281 grundades således på artikel 127.2 första stycket FEUF och särskilt på artikel 18.1 i ECBS-stadgan och ingick, mot bakgrund av den ekonomiska kris som den grekiska staten stod inför, bland ”de rådande exceptionella omständigheterna på finansmarknaderna, som känneteckna[de]s av svåra spänningar inom vissa marknadssegment som försvåra[de] den penningpolitiska transmissionsmekanismen och därmed även en effektiv penningpolitik vars målsättning är prisstabilitet på medellång sikt”. Enligt detta beslut är detta program avsett att utgöra ”en del av Eurosystemets gemensamma penningpolitik” för att ” åter få värdepappersmarknaderna att fungera normalt och återställa en fungerande transmissionsmekanism för penningpolitiken” (skälen 2–4 i detta beslut). Dessa skäl har inte i sig bestritts av sökandena som begränsar sig till att grunda jämförbarheten av de aktuella situationerna på den enda omständigheten att såväl de privata investerarna som de centralbanker inom Eurosystemet som har förvärvat grekiska skuldinstrument är borgenärer i förhållande till den grekiska staten vilka har lika rättigheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkt
, och dom av den 24 januari 2017, Nausicaa Anadyomène och Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:21
, punkt
).
Programmet för köp av obligationer och därmed även Europasystemets centralbankers köp av statsobligationer, inbegripet grekiska statsobligationer, ingick nämligen i ECBS grundläggande uppgifter i den mening som avses i artikel 127.1 och 127.2 FEUF, jämförda med artikel 282.1 FEUF. Mer konkret vilade dessa åtgärder på den befogenhet som föreskrivs i artikel 18.1 första strecksatsen i ECBS-stadgan, enligt vilken ECB och de nationella centralbankerna ”[f]ör att förverkliga målen för ECBS och utföra dess uppgifter får …”, bland annat, ”verka för de finansiella marknaderna genom att köpa och sälja fordringar och lätt omsättningsbara värdepapper med leverans (omgående eller på termin) …, såväl i euro som i andra valutor”. Det framgår dessutom av den sistnämnda bestämmelsen att dessa centralbankers köp av statsobligationer på andrahandsmarknaden endast syftar till att förverkliga målen för ECBS och utföra dess uppgifter, vilket utesluter alla skäl som ligger utanför detta syfte, bland annat avsikten att uppnå hög avkastning genom investeringar eller genom spekulativa transaktioner (dom av den 24 januari 2017, Nausicaa Anadyomène och Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:21
, punkt
, se även, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkt
).
Det kan således konstateras att sökandena, i egenskap av investerare eller sparare som har handlat för egen räkning och enbart i sitt eget privata intresse av att uppnå en maximal avkastning på sina investeringar, befann sig i en annan situation än Eurosystemets centralbanker. Även om nämnda banker, enligt tillämplig privaträtt, vid köpet av statsobligationerna liksom de privata investerarna förvärvade en ställning som borgenärer i förhållande till den emitterande gäldenärsstaten, kan inte enbart denna gemensamma nämnare motivera att det ska anses att de befinner sig i en liknande eller identisk situation som nämnda investerare. Ett sådant synsätt enbart antaget mot bakgrund av privaträtten beaktar varken den rättsliga ramen för centralbankernas förvärv av nämnda skuldinstrument eller de allmänrättsliga syften som skulle eftersträvas med dessa i detta sammanhang med stöd av tillämpliga primärrättsliga bestämmelser, vars principer och mål ska beaktas vid bedömningen av huruvida de aktuella situationerna är jämförbara mot bakgrund av den allmänna principen om likabehandling (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkt
, och dom av den 24 januari 2017, Nausicaa Anadyomène och Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, ej publicerad,
EU:T:2017:21
, punkt
).
Tribunalen finner således att sökandena, i egenskap av privata investerare som har köpt grekiska skuldinstrument enbart i sitt privata förmögenhetsintresse, oavsett det exakta skälet till deras investeringsbeslut, befann sig i en annan situation än Eurosystemets centralbanker vars investeringsbeslut uteslutande styrdes av mål av allmänt intresse, såsom de mål som avses i artikel 127.1 och 127.2 FEUF, jämförd med artikel 282.1 FEUF, samt artikel 18.1 första strecksatsen i ECBS-stadgan. Eftersom de aktuella situationerna inte är jämförbara kan ingåendet och genomförandet av utbytesavtalet av den 15 februari 2012 således inte utgöra ett åsidosättande av likabehandlingsprincipen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkt
).
För det andra har sökandena i förevarande fall inte anfört något ytterligare argument, eller något nytt argument, som skulle kunna få tribunalen att ändra sin praxis. I motsats till vad sökandena har gjort gällande framgår det tydligt av ovanstående överväganden att genomförandet av såväl programmet för köp av obligationer som utbytesavtalet av den 15 februari 2012 utgjorde penningpolitiska åtgärder i den mening som avses i artikel 127.1 och 127.2 FEUF, artikel 282.1 FEUF och artikel 18.1 första och andra strecksatserna i ECBS-stadgan.
Denna bedömning bekräftas i domstolens praxis, enligt vilken det, vid bedömningen av huruvida en åtgärd omfattas av den monetära politiken, främst ska fästas vikt vid målen med åtgärden, men även vid de medel som används i syfte att uppnå dessa mål. När ett särskilt program för köp av värdepapper är avsett att uppnå målet om att bevara den monetära politikens enhetlighet, bidrar det till att uppfylla målen med denna politik, eftersom denna i enlighet med artikel 119.2 FEUF ska vara ”gemensam”. Målet att säkerställa en lämplig transmission av den monetära politiken är dessutom både ägnat att säkerställa den ekonomiska politikens enhetlighet och att bidra till dess huvudmål att upprätthålla prisstabilitet. Eurosystemets förmåga att påverka prisutvecklingen genom sina beslut på den monetära politikens område beror till stor del på transmissionen av de impulser den sänder ut på penningmarknaden till de olika sektorerna i ekonomin. En försämrad funktion hos den monetära politikens transmissionsmekanism kan följaktligen göra Eurosystemets beslut verkningslösa i en del av euroområdet och således äventyra den monetära politikens enhetlighet. Eftersom en försämrad funktion hos transmissionsmekanismen påverkar effektiviteten av de beslut som Eurosystemet antar, påverkas dessutom med nödvändighet Eurosystemets förmåga att upprätthålla prisstabilitet. Följaktligen kan de åtgärder som avser att säkerställa denna transmissionsmekanism hänföras till det huvudsakliga mål som fastställs i artikel 127.1 FEUF. Den omständigheten att ett sådant program för köp av värdepapper eventuellt även kan bidra till stabiliteten i euroområdet, vilket omfattas av den ekonomiska politiken, påverkar inte denna bedömning, eftersom en monetär-politisk åtgärd inte kan jämställas med en ekonomisk-politisk åtgärd enbart av den anledningen att den kan ha indirekta verkningar på euroområdets stabilitet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punkterna
–
och där angiven rättspraxis, och dom av den 11 december 2018, Weiss m.fl.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punkterna
–
).
Vad gäller de medel som avses användas för att förverkliga målen för Eurosystemet och utföra dess uppgifter samt uppnå de mål som eftersträvas med ett sådant program för köp av värdepapper har domstolen i huvudsak preciserat att genomförandet av ett sådant program innebär direkta monetära transaktioner på andrahandsmarknaderna för statsobligationer i den mening som avses i artikel 18.1 i ECBS-stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punkterna
och
, och dom av den 11 december 2018, Weiss m.fl.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punkt
). Av detta drog domstolen bland annat slutsatsen att nämnda program, mot bakgrund av målen med ett sådant program för köp av värdepapper och de medel som planerades för att uppnå dessa, omfattades av den monetära politiken och avfärdade argumentet att genomförandet av ett sådant program för köp av värdepapper är beroende av att EFSF:s eller ESM:s makroekonomiska anpassningsprogram till fullo iakttas och att det i förekommande fall indirekt kan stärka incitamentet att följa dessa program vars genomförande syftar till att uppnå ekonomisk-politiska mål. Enligt domstolen kan sådana indirekta verkningar emellertid inte innebära att ett sådant program ska jämställas med en ekonomisk-politisk åtgärd, eftersom det framgår av artiklarna 119.2 FEUF, 127.1 FEUF och 282.2 FEUF att Eurosystemet, utan att åsidosätta målet rörande prisstabilitet, ska stödja den allmänna ekonomiska politiken inom unionen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punkterna
–
).
Domstolen har funnit att den omständigheten att ett förvärv av statsobligationer på andrahandsmarknaden som villkoras av att det makroekonomiska anpassningsprogrammet efterlevs har kunnat anses omfattas av den ekonomiska politiken när det utförs av ESM, inte innebär att detsamma gäller när detta instrument används av Eurosystemet inom ramen för ett sådant program för köp av värdepapper. Skillnaden mellan de mål som eftersträvas av ESM respektive Eurosystemet är nämligen avgörande i detta hänseende. Medan ett sådant program endast kan genomföras om det är nödvändigt för att upprätthålla prisstabiliteten, avser en intervention från ESM:s sida att säkerställa stabiliteten i euroområdet, vilket är ett mål som inte omfattas av den monetära politiken (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juni 2015, Gauweiler m.fl.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Av det ovan anförda framgår att även om omstruktureringen av den grekiska statsskulden i första hand omfattas av den ekonomiska politiken och därmed av medlemsstaternas behörighet, vilket i förevarande fall ligger till grund för den grekiska lagstiftarens antagande av lag nr 4050/2012, kvarstår det faktum att samtliga åtföljande åtgärder som Eurosystemet har vidtagit i enlighet med artikel 127.1 och 127.2 FEUF, artikel 282.1 FEUF och artikel 18.1 första och andra strecksatserna i ECBS-stadgan utgör en del av den monetära politiken. Detta gäller i än högre grad eftersom en sådan omstrukturering skulle kunna få betydande konsekvenser för uppnåendet av huvudmålet för den monetära politiken, det vill säga upprätthållandet av prisstabilitet, samt för betalningssystemens funktion. Enbart den omständigheten att syftet med dessa åtföljande åtgärder var att stödja ekonomisk-politiska åtgärder i strikt mening, det vill säga att få Republiken Greklands ekonomi att återhämta sig, innebär däremot inte att de kan likställas med sådana åtgärder. Detta gäller inte bara Eurosystemets centralbanker på andrahandsmarknaden för grekiska statsobligationer enligt ett program för köp av värdepapper i den mening som avses i artikel 18.1 första strecksatsen i ECBS-stadgan (se hänvisningen till beslut 2010/281 i punkt 7 ovan), utan även alla andra åtgärder som har samband med förvaltningen av sådana värdepapper, inklusive försäljning eller utbyte som
actus contrarius
, bland annat inom ramen för utbytesavtalet av den 15 februari 2012.
Ingåendet och genomförandet av detta utbytesavtal, som var avsett att göra det möjligt för Eurosystemets centralbanker att undvika den privata sektorns deltagande och tillämpningen av klausuler om kollektivt agerande, ingick nämligen i utövande av Eurosystemets grundläggande befogenheter och uppdrag, eftersom de avsåg att bevara centralbankernas handlingsutrymme och säkerställa att Eurosystemet fortsatt fungerade väl. Sistnämnda mål förutsatte bland annat att dessa centralbanker kunde fortsätta att godta de grekiska skuldinstrumenten som lämplig säkerhet för lånetransaktioner inom Eurosystemet i den mening som avses i artikel 18.1 andra strecksatsen i ECBS-stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkt
), vilket inte hade varit möjligt vid ett lågt kreditbetyg för dessa värdepapper och än mindre vid nedskrivning, det vill säga selektiv betalningsinställelse (se Europeiska centralbankens riktlinje 2011/817/EU av den 20 september 2011 om Eurosystemets penningpolitiska instrument och förfaranden (ECB/2011/14) (
EUT L 331, 2011, s. 1
), och dess bilaga I med rubriken ”Allmän dokumentation av Eurosystemets penningpolitiska instrument och förfaranden”, punkterna 6.3.1 och 6.3.2 som fastställer de kriterier som styr både minimikravet på standarder för hög kreditvärdighet, eller kreditkvalitetströskeln, och standarderna för hög kreditvärdighet för omsättbara tillgångar). Tribunalen erinrar om att ECB genom sitt beslut 2010/268/EU av den 6 maj 2010 om tillfälliga åtgärder som rör godtagande av omsättningsbara skuldinstrument som emitteras eller garanteras av grekiska staten (ECB/2010/3) (
EUT L 117, 2010, s. 102
), med anledning av Republiken Greklands ekonomiska kris, till och med tillfälligt hade upphävt ”Eurosystemets minimikrav för kreditkvalitetströsklar, såsom anges i Eurosystemets ramverk för kreditbedömning av värdepapper som är avsedda för handel i punkt 6.3.2 i den allmänna dokumentationen” (artikel 1.1 i detta beslut), för att göra det möjligt för Eurosystemet att fortsätta att godta grekiska skuldinstrument som ”säkerhet vid Eurosystemets penningpolitiska transaktioner, oavsett deras externa kreditbetyg” (artikel 2 i detta beslut) (se, för ett liknande resonemang, av den 7 oktober 2015, Accorinti m.fl./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punkterna
och
).
Sökandenas argument att beslutet att utesluta Eurosystemet från omstruktureringen av den grekiska statsskulden var en ekonomisk-politisk åtgärd kan följaktligen inte godtas. Detsamma gäller de argument som grundas på ECB:s yttranden inför Bundesverfassungsgericht (Federala författningsdomstolen, Tyskland) och åsidosättandet av artikel 123.1 FEUF, vilka redan underkänts inom ramen för prövningen av den andra grunden om rättsstridighet (se punkterna 109 och 110 ovan).
För det tredje påpekar tribunalen att i den mån sökandena har gjort gällande att EIB och kommissionen, eller rent av unionen, behandlas olika, uteslöts även de grekiska skuldinstrument som innehades av dessa institutionella borgenärer från den privata sektorns deltagande och från tillämpningen av klausuler om kollektivt agerande (se punkt 29 ovan), dock utan att ha varit föremål för utbytesavtalet av den 15 februari 2015.
När det gäller EIB:s ställning som innehavare av statsobligationer framgår det emellertid av det uppdrag av allmänintresse som detta organ har enligt artikel 309 FEUF, jämförd med artikel 18.1, artikel 21.1–21.3 och artikel 26.2 i protokoll nr 5 om EIB:s stadga, att detta organ även befann sig i en annan situation än privata innehavare av grekiska statsobligationer.
I artikel 309 FEUF föreskrivs nämligen att EIB ”ska ha till uppgift att genom att anlita kapitalmarknaderna och utnyttja egna medel bidra till en balanserad och störningsfri utveckling av den inre marknaden i unionens intresse” och att den ”[i] detta syfte … genom att bevilja lån och garantier utan vinstsyfte [ska] underlätta finansieringen av följande projekt inom alla områden av ekonomin”. På samma sätt ger artikel 21.1–21.3 i protokoll nr 5 EIB befogenhet att bland annat företa placeringar på penningmarknaderna, köpa eller sälja värdepapper och företa varje annan finansiell transaktion inom ramen för sina uppgifter (punkt 1) genom att ålägga EIB att handla ”i samförstånd med behöriga myndigheter eller den nationella centralbanken i den berörda medlemsstaten.” I artikel 26.2 i nämnda protokoll föreskrivs slutligen att ”EIB:s tillgångar ska undantas från varje slag av rekvisition eller expropriation”. Ett obligatoriskt deltagande från EIB:s sida i omstruktureringen av den grekiska statsskulden, vilket skulle motsvara ett intrång i rätten till egendom (se punkterna 121–126 ovan) och följaktligen en form av ”expropriation”, skulle således strida mot förbudet i artikel 26.2 i protokoll nr 5, som syftar till att skydda EIB:s uppgifter av allmänt intresse enligt artikel 309 FEUF.
Mot bakgrund av att EIB i faktiskt och rättsligt hänseende befann sig i en annan situation än privata investerare kan det förhållandet att EIB uteslöts från omstruktureringen av den grekiska statsskulden således inte utgöra en tillräckligt klar överträdelse av sökandenas rätt till likabehandling.
När det gäller unionens ställning som borgenär påpekar tribunalen att denna ställning bland annat företräds av kommissionen, i dess egenskap av budgetmyndighet i den mening som avses i artikel 317 FEUF, och närmare bestämt inom ramen för genomförandet av ”finansiella transaktioner” i den mening som avses i artikel 321 andra stycket FEUF och finansiella regler i den mening som avses i artikel 322.1 a FEUF, jämförd med rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 av den 25 juni 2002 med budgetförordning för Europeiska gemenskapernas allmänna budget (
EGT L 248, 2002, s. 1
), i dess lydelse enligt rådets förordning (EG, Euratom) nr 966/2012 av den 25 oktober 2012 om finansiella regler för unionens allmänna budget (
EUT L 298, 2012, s. 1
), i vilka föreskrivs att det i budgeten ska införas garantier för gemenskapernas eller unionens upp- och utlåning (artikel 4.3 i budgetförordning nr 1605/2002, artikel 7.2 i budgetförordning nr 966/2012). Av artikel 1 tredje meningen i protokoll nr 7 om unionens immunitet och privilegier följer vidare, såsom kommissionen gjorde gällande vid förhandlingen, att ”[u]nionens egendom och tillgångar … inte utan tillstånd från domstolen [får] bli föremål för några administrativa eller rättsliga tvångsåtgärder”.
Tribunalen konstaterar således att de grekiska statsobligationer som innehades av unionen inte enbart ingick i unionens budget och delvis förvaltades av kommissionen, i egenskap av budgetmyndighet, och delvis förvaltades av EIB, i unionens allmänna intresse, utan även åtnjöt ett särskilt skydd mot expropriation från medlemsstaternas sida. Det var i detta intresse som kommissionen förfogade över en första obligationsportfölj till ett nominellt värde av 46 miljoner euro för Europeiska kol- och stålgemenskapen (EKSG) under avveckling och en andra obligationsportfölj till ett nominellt värde av 5 miljoner euro som innehades av Europeiska gemenskapernas institutioners gemensamma sjukförsäkringssystem (det gemensamma sjukförsäkringssystemet). EIB förvaltade dessutom tre portföljer med grekiska statsobligationer till ett nominellt värde av totalt 55,7 miljoner euro, varav 40,7 miljoner euro innehades av garantifonden för åtgärder avseende tredje land, vilken upprättades genom rådets förordning (EG, Euratom) nr 480/2009 av den 25 maj 2009 (
EUT L 145, 2009, s. 10
), 10 miljoner euro innehades av finansieringsinstrumentet för riskdelning och 5 miljoner euro innehades av instrumentet för lånegarantier till projekt inom det transeuropeiska transportnätet.
Härav följer att sökandena saknar grund för att göra gällande att de privata innehavare som har investerat i grekiska statsobligationer enbart i sitt eget privata förmögenhetsintresse befann sig i en situation som var jämförbar med den som unionen befann sig i, i egenskap av innehavare av grekiska statsobligationer enbart i syfte att förvalta och bibehålla sin budget och genomföra sin politik och uppgifter i allmänhetens intressen.
Därför kan inte heller invändningen om att privata investerare behandlas olika i förhållande till unionen godtas.
Vad för det fjärde gäller påståendet om att diskonteringen och de enhetliga eller jämlika kriterier som reglerar de nya obligationer som den grekiska staten erbjuder har en diskriminerande karaktär, och inte tog hänsyn till de utmärkande dragen hos de instrument som utbytts med stöd av den privata sektorns deltagande, bland annat i fråga om resterande löptid, kupongbetalning och aktuellt marknadsvärde, räcker det att erinra om att Europadomstolen i sin dom av den 21 juli 2016, Mamatas m.fl. mot Grekland (CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, §§ 133, 135 och 138), underkände en liknande invändning och fastställde lagenligheten av domen från Symvoulio tis Epikrateias (Högsta förvaltningsdomstolen, Grekland) nr 1116/2014 av den 21 mars 2014 på denna punkt. Såsom påpekats i punkt 133 ovan skulle det ha varit opraktiskt med en beräkning av diskonteringen som grundade sig på varje obligations marknadsvärde vid ett visst datum, eftersom detta värde i hög grad redan hade påverkats av den grekiska statens minskade solvens, och deras respektive förfallodatum. Inom ramen för en omstrukturering av en statsskuld med stöd av klausuler om kollektivt agerande förefaller det för övrigt inte ologiskt att harmonisera emissionsvillkoren, inklusive kupongbetalningar och förfallodagar, för nya obligationer vars finansiering ska garanteras genom stöd från ett utomstående mellanstatligt organ, i förevarande fall EFSF och ESM. Sökandena har således inte visat att en omstrukturering ”obligation för obligation” skulle ha varit tekniskt genomförbar och tillräcklig för att uppnå de eftersträvade målen av allmänintresse. Eftersom dessa mål endast kunde uppnås på ett effektivt sätt genom att grunda sig på det nominella värdet av de godtagbara grekiska statsobligationerna, var detta kriterium tvärtom både relevant och lämpligt för att jämföra hur de aktuella situationerna förhöll sig till de eftersträvade målen vid tillämpningen av principen om likabehandling.
Denna anmärkning ska således avvisas, utan att det är nödvändigt att pröva sökandenas argument att en jämförelse ”obligation för obligation” skulle ha gett dem en fördel eller motiverat en åtskillnad mellan dem och andra privata obligationsinnehavare, med hänsyn till kvaliteten på de grekiska statsobligationer som de innehade.
Av det ovan anförda följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den grund om rättsstridighet som avser en tillräckligt klar överträdelse av likabehandlingsprincipen.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska talan ogillas, eftersom det inte föreligger en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel till skydd för sökandena som kan medföra utomobligatoriskt skadeståndsansvar för unionen eller ECB. Det saknas därför anledning att pröva orsakssambandet eller den påstådda skadan.
[
utelämnas
]

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (tredje avdelningen)
följande:

1)
Talan ogillas.

2)
QI och övriga sökande vilkas namn anges i bilagan ska bära sina rättegångskostnader och ersätta rättegångskostnaderna för Europeiska kommissionen och Europeiska centralbanken (ECB).

3)
Europeiska rådet och Europeiska unionens råd ska bära sina rättegångskostnader.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Półtorak
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 9 februari 2022.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.
(
)	Förteckningen över övriga sökande har endast bifogats den version som delgetts parterna.
(
)	Endast de punkter i denna dom vars publicering tribunalen anser vara till nytta har återgetts.