CELEX: 62016TJ0504
Verejná služba
Zamestnanci EIB
Odmena
Ročná úprava schémy základných platov
Metóda výpočtu
Hospodárska a finančná kríza

Okolnosti predchádzajúce sporu
Žalobcovia, jednak pán Jean‑Pierre Bodson a ďalšie fyzické osoby, ktorých mená sú uvedené v prílohe vo veci T‑504/16, a jednak pani Esther Badiolová a ďalšie fyzické osoby, ktorých mená sú uvedené v prílohe vo veci T‑505/16, sú zamestnancami Európskej investičnej banky (EIB).
Úprava platových pomerov zamestnancov EIB stanovuje vyplácanie základného platu, odmien, náhrad a rôznych príspevkov, ako aj pravidelnú aktualizáciu schémy základných platov.
Úprava metódy ročnej úpravy schémy základných platov
Dňa 29. júna 2009 oddelenie ľudských zdrojov EIB predložilo predstavenstvu EIB (ďalej len „predstavenstvo“) návrh najmä na zavedenie od roku 2010 novej metódy ročnej úpravy schémy základných platov, ktorá sa zakladala na inflácii. Podľa tohto návrhu úprava schémy základných platov na daný rok mala zodpovedať priemeru miery inflácie predpokladanej v Luxembursku v danom roku a mieram inflácie konštatovaným v dvoch predchádzajúcich rokoch.
Dňa 30. júna 2009 predstavenstvo schválilo tento návrh a postúpilo ho Správnej rade EIB (ďalej len „správna rada“), ako aj podvýboru predstavenstva zaoberajúcemu sa odmenami (ďalej len „podvýbor pre odmeňovanie“).
V nadväznosti na viaceré stretnutia, pričom posledné sa uskutočnilo 21. septembra 2009, podvýbor pre odmeňovanie vydal kladné odporúčanie k prijatiu tejto metódy. Toto odporúčanie znie:
„[Podvýbor pre odmeňovanie] podporuje zavedenie nového prístupu týkajúceho sa ročnej úpravy [schémy základných platov], ktorý odráža infláciu v Luxembursku v priebehu troch hospodárskych rokov. Tento prístup by sa mal zachovať na sedem rokov. Potom sa ďalej rozhodne, či je potrebné ho zachovať alebo zmeniť. Navyše sa bude zisťovať, či mechanizmus založený na troch hospodárskych rokoch sleduje skutočnú mieru inflácie. Ak nie, sadzba úpravy [schémy základných platov] bude upravená podľa miery inflácie smerom nadol alebo smerom nahor. Prvá štúdia a po nej nasledujúca úprava sa uskutoční v roku 2012 na účely úpravy [schémy základných platov] na rok 2013. Od tohto okamihu sa bude k úprave pristupovať každý rok.“
Dňa 22. septembra 2009 správna rada prijala rozhodnutie (ďalej len „rozhodnutie z 22. septembra 2009“), ktorým schvaľuje odporúčanie podvýboru pre odmeňovanie. EIB na základe tohto rozhodnutia prijala na sedem rokov metódu ročnej úpravy schémy základných platov jej zamestnancov zahrňujúcu infláciu (ďalej len „metóda z roku 2009“).
Oznámením adresovaným zamestnancom z 25. septembra 2009 predseda EIB informoval týchto zamestnancov o prijatí rozhodnutia z 22. septembra 2009. Toto oznámenie vysvetľuje, že cieľom daného rozhodnutia je prijatie „jednoduchšej a transparentnejšej metódy [týkajúcej sa úpravy schémy základných platov]“ vzhľadom na dve aktuálne súvisiace skutočnosti, a to jednak na „snahy požadované od [EIB] a jej zamestnancov odpovedať na hospodársku krízu značným nárastom [jej] objemu činnosti“ a jednak na „pozornosť prejavenú vládami a verejnými mienkami na odmeňovanie a odmeny zamestnancov bánk“.
Ročná úprava schémy základných platov na rok 2012
Dňa 13. decembra 2011 správna rada schválila na rok 2012 rozpočet výdavkov na zamestnancov, ktorý umožňoval zvýšiť schému základných platov o 2,8 % v súlade s metódou z roku 2009 pre väčšinu zamestnancov, konkrétne pre zamestnancov platovej triedy C až K, ale len o 1,8 % pre ostatných zamestnancov, konkrétne pre riadiacich pracovníkov.
Ročná úprava schémy základných platov na rok 2013
Na jeseň roku 2012 predstavenstvo predložilo výboru zaoberajúcemu sa odmenami zamestnancov EIB (ďalej len „výbor pre odmeňovanie“), ktorý v roku 2010 nahradil podvýbor pre odmeňovanie, návrh na zvýšenie rozpočtu výdavkov na zamestnancov pre služobných zamestnancov o 5,1 %, aby sa k nemu vyjadril. Cieľom tohto zvýšenia bolo jednak financovať na úrovni 1,5 % výdavky súvisiace s postupom v rámci platových stupňov podľa zásluh, s odmenami a preradeniami, a jednak zvýšiť schému základných platov podľa metódy z roku 2009 o 3,6 %, ktorá na rok 2013 zohľadňovala úpravu vo výške 0,9 percentuálneho bodu s cieľom zobrať do úvahy mieru inflácie, ktorá bola skutočne konštatovaná v predchádzajúcich rokoch.
V stanovisku prijatom v nadväznosti na stretnutia z 22. októbra, 19. novembra a 17. decembra 2012 (ďalej len „stanovisko z decembra 2012“) výbor pre odmeňovanie usúdil, že vzhľadom na hospodárske a sociálne podmienky, ako aj politickú situáciu existujúcu v členských štátoch nemôže schváliť zvýšenie rozpočtu výdavkov na zamestnancov o 5,1 % pre služobných zamestnancov, ktoré mu navrhlo predstavenstvo. Výbor pre odmeňovanie z toho dôvodu na jednej strane odporučil správnej rade obmedziť toto zvýšenie na 2,3 % a na druhej strane vyzval predstavenstvo, aby rozhodlo o rozdelení tohto zvýšenia, ako aj o úrovni interných zdrojov, ktoré by sa museli prípadne použiť na doplnenie uvedeného rozpočtu. V tomto istom stanovisku tiež navrhol, aby metóda z roku 2009 bola zmenená tak, aby mohla obsahovať ustanovenia umožňujúce väčšiu flexibilitu v čase hospodárskej krízy.
Dňa 18. decembra 2012 správna rada schválila plán činnosti EIB na roky 2013 až 2015, ktorý stanovoval zvýšenie rozpočtu výdavkov na zamestnancov o 2,3 % pre služobných zamestnancov na rok 2013 (ďalej len „rozhodnutie z 18. decembra 2012“).
Interná komunikácia týkajúca sa plánu činnosti EIB na roky 2013 až 2015 spresňuje:
„S prihliadnutím na hospodársku a politickú klímu a úsporné opatrenia prijaté vo viacerých členských štátoch musia naši akcionári… zohľadniť rovnaké posudzovanie štátnych a európskych záležitostí. Rozpočet EIB teda zohľadňuje zníženie štátnych rozpočtov zvýšením rozpočtu výdavkov [na zamestnancov pre služobných zamestnancov] v roku 2013 o 2,3 %…“
Na stretnutí 18. decembra 2012 správna rada však nenamietala proti tomu, aby sa rozpočet výdavkov na zamestnancov pre služobných zamestnancov zvýšil maximálne o ďalšie 1 % vďaka použitiu interných zdrojov vyplývajúcich z „noria efektu“ definovaného stranami ako úspory dosiahnuté odchodom niektorých zamestnancov do dôchodku, v nadväznosti na ktorý buď dochádza k ich nahradeniu novými mladšími zamestnancami, ktorých odmena je nižšia, alebo k tomu, že nie sú nahradení vôbec, a teda umožňujúcich celkové zvýšenie jednotlivých foriem zvýšenia platov o 3,3 %.
Dňa 23. januára 2013 Generálne riaditeľstvo pre personál EIB adresovalo predstavenstvu oznámenie, ktorým ho žiadalo o schválenie vykonávacích opatrení rozhodnutia z 18. decembra 2012. Toto oznámenie predovšetkým spresňovalo, že zvýšenie rozpočtu výdavkov na zamestnancov pre služobných zamestnancov o 3,3 % v súlade s metódou z roku 2009 neumožňuje zvýšiť schému základných platov o 3,6 %. Vzhľadom na skutočnosť, že v rámci zvýšenia rozpočtu výdavkov na zamestnancov pre služobných zamestnancov malo tiež na úrovni 1,5 % financovať postupy v rámci platových stupňov podľa zásluh, odmeny a preradenia, Generálne riaditeľstvo pre personál navrhlo zvýšiť schému základných platov len o 1,8 %, t. j. zvýšiť uvedenú schému o polovicu nižšiu sadzbu, než je sadzba stanovená podľa metódy z roku 2009.
Dňa 29. januára 2013 predstavenstvo schválilo vykonávacie opatrenia rozhodnutia z 18. decembra 2012, ktoré navrhlo Generálne riaditeľstvo pre personál (ďalej len „rozhodnutie z 29. januára 2013“).
Dňa 5. februára 2013 článkom uverejneným na internej internetovej stránke EIB (ďalej len „článok z 5. februára 2013“) boli zamestnanci informovaní o schválení rozpočtu výdavkov na zamestnancov predstavenstvom 29. januára 2013, a konkrétne o stanovení zvýšenia schémy základných platov na rok 2013 o 1,8 %.
Dňa 15. februára 2013 Generálne riaditeľstvo pre personál EIB adresovalo zamestnancom EIB oznámenie, ktorým ich informovalo o ročnej úprave schémy základných platov na rok 2013 (ďalej len „oznámenie z 15. februára 2013“).
Ročná úprava schémy základných platov na rok 2013, ktorá vyplývala z rozhodnutí z 18. decembra 2012 a 29. januára 2013, sa prvýkrát uplatnila v rámci výplatných listín žalobcov za február 2013.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhmi doručenými do kancelárie Súdu pre verejnú službu Európskej únie 8. mája 2013 žalobcovia, ako aj ďalší dvaja zamestnanci EIB podali tieto žaloby, ktoré boli zaregistrované pod číslami F‑41/13 a F‑43/13.
Listom doručeným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 13. novembra 2013 právny zástupca žalobcov vo veci F‑41/13 informoval Súd pre verejnú službu, že ďalší dvaja zamestnanci uvedení v bode 19 vyššie vzali späť svoje žaloby.
Uznesením z 9. decembra 2013 predseda tretej komory Súdu pre verejnú službu nariadil výmaz mien dvoch osôb uvedených v bodoch 19 a 20 zo zoznamu žalobcov.
Opatreniami na zabezpečenie priebehu konania prijatými na základe článku 55 ods. 2 písm. b) svojho rokovacieho poriadku Súd pre verejnú službu vyzval 13. februára 2014 účastníkov konania vo veciach F‑41/13 a F‑43/13, aby predložili svoje pripomienky k prípadným dôsledkom, ktoré by mohli vyplývať z rozsudkov z 12. februára 2014, Bodson a i./EIB (
F‑83/12
,
EU:F:2014:15
), a z 12. februára 2014, Bodson a i./EIB (
F‑73/12
,
EU:F:2014:16
). Účastníci konania tejto výzve vyhoveli v stanovenej lehote.
Uznesením zo 16. júna 2014 predseda tretej komory Súdu pre verejnú službu prerušil konanie vo veciach F‑41/13 a F‑43/13 až do vyhlásenia rozsudkov, ktorými sa ukončia konania vo veciach T‑240/14 P a T‑241/14 P, Bodson a i./EIB, týkajúce sa odvolania podaného proti rozsudkom z 12. februára 2014, Bodson a i./EIB (
F‑83/12
,
EU:F:2014:15
), a z 12. februára 2014, Bodson a i./EIB (
F‑73/12
,
EU:F:2014:16
), z dôvodu, že žalobcovia v oboch týchto veciach, podobne ako žalobcovia vo veciach T‑240/14 P a T‑241/14 P uviedli dôvod založený na porušení podstatných podmienok ich pracovných zmlúv.
V nadväznosti na vyhlásenie rozsudkov z 26. februára 2016, Bodson a i./EIB (
T‑241/14 P
,
EU:T:2016:103
), a z 26. februára 2016, Bodson a i./EIB (
T‑240/14 P
,
EU:T:2016:104
), Súd pre verejnú službu pokračoval v konaniach a opatreniami na zabezpečenie priebehu konania prijatými na základe článku 55 ods. 2 písm. b) svojho rokovacieho poriadku vyzval 3. marca 2016 účastníkov konania, aby predložili svoje pripomienky k prípadným dôsledkom, ktoré by mohli vyplývať z uvedených rozsudkov. Účastníci konania tejto výzve vyhoveli v stanovenej lehote.
Podľa článku 3 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2016/1192 zo 6. júla 2016 o prenesení právomoci rozhodovať v prvom stupni v sporoch medzi Európskou úniou a jej zamestnancami na Všeobecný súd (
Ú. v. EÚ L 200, 2016, s. 137
) boli veci F‑41/13 a F‑43/13 postúpené Všeobecnému súdu v stave, v akom sa nachádzali k 31. augustu 2016. Boli zaregistrované pod číslami T‑504/16 a T‑505/16.
Opatreniami na zabezpečenie priebehu konania prijatými na základe článku 89 ods. 3 písm. d) Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu tento súd 3. februára 2017 vyzval EIB, aby predložila niektoré texty, ktoré neboli uverejnené v
Úradnom vestníku Európskej únie
a ktoré predstavujú právny rámec pre tieto veci, a predovšetkým prílohu 3 zápisnice PV/09/09 zo stretnutia správnej rady z 22. septembra 2009, ktorá predstavuje rozhodnutie z 22. septembra 2009. EIB tejto žiadosti vyhovela v stanovenej lehote.
Uznesením zo 7. marca 2017 predseda deviatej komory Všeobecného súdu po vypočutí účastníkov konania spojil veci T‑504/16 a T‑505/16 16 na účely písomnej časti konania, ústnej časti konania a na účely vyhlásenia rozsudku v súlade s článkom 68 rokovacieho poriadku.
Žalobcovia v rozsahu, v akom sa ich to týka, navrhujú, aby Všeobecný súd:
–
zrušil:
–
rozhodnutia obsiahnuté v ich výplatných listinách za február 2013, ktorými sa uplatňujú rozhodnutia z 18. decembra 2012 a z 29. januára 2013,
–
všetky rozhodnutia obsiahnuté vo výplatných listinách po uplatnení týchto istých rozhodnutí,
–
a v prípade potreby článok z 5. februára 2013 a oznámenie z 15. februára 2013,
–
uložil EIB povinnosť zaplatiť:
–
ako náhradu finančnej ujmy náhradu škody predbežne vyčíslenej na 30000 eur každému žalobcovi na jednej strane na základe rozdielu vyplývajúceho z uplatnenia vyššie uvedených rozhodnutí a systému zavedeného metódou z roku 2009 od 1. januára 2013, spolu s úrokmi z omeškania podľa sadzby Európskej centrálnej banky (ECB) pre jej hlavné refinančné operácie zvýšenej o tri percentuálne body, a na druhej strane na základe škody spôsobenej z dôvodu straty ich kúpnej sily,
–
ako náhradu nemajetkovej ujmy sumu 1000 eur každému žalobcovi,
–
prípadne, ak by EIB dobrovoľne nepredložila tieto dokumenty, uložiť jej povinnosť na predloženie:
–
zápisnice zo stretnutia správnej rady z 18. decembra 2012,
–
zápisnice zo stretnutia predstavenstva z 29. januára 2013,
–
oznámení jej oddelenia ľudských zdrojov (personálneho oddelenia), RH/P&O/2009‑0083 z 26. júna 2009 a personál/ASP/2013‑5 z 23. januára 2013,
–
prílohy 3 zápisnice PV/09/09 zo stretnutia správnej rady z 22. septembra 2009,
–
plánu činnosti na roky 2013 až 2015,
–
uložil EIB povinnosť nahradiť trovy konania.
EIB navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu,
–
uložil žalobcom povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
O opatreniach na zabezpečenie priebehu konania navrhovaných žalobcami
Žalobcovia navrhujú, aby Všeobecný súd prijal opatrenia na zabezpečenie priebehu konania, ktorými nariadi EIB, aby predložila niektoré dokumenty v prípade, že by ich nepredložila z vlastného podnetu.
Je však nutné na jednej strane konštatovať, že žalobcovia vzali na vedomie, že EIB v prílohe vyjadrenia k žalobe predložila požadované dokumenty, zároveň však konštatovali, že rozhodnutie z 22. septembra 2009 predložené nebolo.
Na druhej strane na základe opatrení na zabezpečenie priebehu konania uvedených v bode 26 vyššie Všeobecný súd vyzval EIB, aby predložila rozhodnutie z 22. septembra 2009. EIB tejto žiadosti vyhovela v stanovenej lehote.
Z toho dôvodu už nie je potrebné rozhodnúť o návrhu na prijatie opatrení na zabezpečenie priebehu konania, ktoré požadovali žalobcovia.
O návrhoch na zrušenie
Všeobecný súd sa domnieva, že návrhy podané jednak proti článku z 5. februára 2013 a oznámeniu z 15. februára 2013 a jednak proti rozhodnutiam obsiahnutým vo výplatných listinách žalobcov za február 2013 a nasledujúce mesiace treba preskúmať samostatne.
O návrhu podanom proti článku z 5. februára 2013 a oznámeniu z 15. februára 2013
Na úvod treba v prvom rade pripomenúť, že výlučne interné spory medzi EIB a jej zamestnancami podliehajú osobitnému režimu. Tieto spory, ktoré sú svojou povahou obdobné sporom medzi inštitúciami Európskej únie a ich úradníkmi alebo zamestnancami, podliehajú súdnemu preskúmaniu podľa článku 270 ZFEÚ a článku 50a Štatútu Súdneho dvora Európskej únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. júna 1976, Mills/EIB,
110/75
,
EU:C:1976:88
, body
až
, a z 23. februára 2001, De Nicola/EIB,
T‑7/98, T‑208/98 a T‑109/99
,
EU:T:2001:69
, body
,
a
).
Okrem toho správna rada 20. apríla 1960 prijala služobný poriadok, ktorý sa uplatňuje na zamestnancov EIB, a pokiaľ ide o tento spor, bol naposledy zmenený 1. januára 2009 (ďalej len „služobný poriadok“). Článok 41 prvý odsek služobného poriadku stanovuje, že „o akýchkoľvek individuálnych sporoch medzi [EIB] a jej zamestnancami rozhoduje Súdny dvor [Európskej únie]“.
Pokiaľ teda ide o spory vzniknuté medzi EIB a jej zamestnancami, na Všeobecný súd sa možno obrátiť len v prípade individuálnych sporov. Hoci sa zamestnanci môžu za určitých podmienok v individuálnom spore dovolávať nezákonnosti všeobecne záväzných opatrení, nie je prípustné, aby priamo navrhovali ich zrušenie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. septembra 2011, De Nicola/EIB,
F‑13/10
,
EU:F:2011:161
, bod
).
V druhom rade z ustálenej judikatúry vyplýva, že výlučne informatívny akt, ktorý nemôže ovplyvniť záujmy osoby, ktorej je určený, či zmeniť jej právne postavenie v porovnaní s postavením predchádzajúcim jeho prijatiu, nemôže byť predmetom žaloby o neplatnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. decembra 2012, Sina Bank/Rada,
T‑15/11
,
EU:T:2012:661
, body
a
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobcovia, článok z 5. februára 2013 a oznámenie z 15. februára 2013 len informujú zamestnancov EIB o prijatí rozhodnutia z 29. januára 2013, ktoré má vyvolávať voči určitej kategórii osôb, t. j. zamestnancom EIB, právne účinky, pričom malo byť všeobecnej a abstraktnej povahy, a následne predstavuje všeobecne záväzné opatrenie. Z toho vyplýva, že tento článok a tento oznam jednak samy osebe nie sú individuálnymi aktmi a jednak sú len výlučne informatívnej povahy a nejde teda o akty spôsobujúce ujmu.
Návrhy žalobcov na zrušenie článku z 5. februára 2013 a oznámenia z 15. februára 2013 sú preto z dvoch dôvodov neprípustné.
O návrhoch podaných proti rozhodnutiam obsiahnutým vo výplatných listinách žalobcov za február 2013 a nasledujúce mesiace
Žalobcovia sa na základe námietky dovolávajú nezákonnosti rozhodnutí z 18. decembra 2012 a 29. januára 2013, ktoré boli uplatnené rozhodnutiami obsiahnutými vo výplatných listinách za február 2013 a nasledujúce mesiace.
Na podporu tejto námietky nezákonnosti žalobcovia uvádzajú tri žalobné dôvody, pričom prvý sa zakladá na porušení rozhodnutia z 22. septembra 2009, druhý na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery a tretí na porušení základných podmienok ich pracovných zmlúv.
Prvým žalobným dôvodom žalobcovia tvrdia, že rozhodnutia z 18. decembra 2012 a z 29. januára 2013 sú nezákonné preto, lebo pokiaľ ide o ročnú úpravu schémy základných platov na rok 2013, boli prijaté v rozpore s metódou z roku 2009 prijatou rozhodnutím z 22. septembra 2009.
V tejto súvislosti EIB nespochybňuje skutočnosť, že uplatnenie metódy z roku 2009 malo viesť k zvýšeniu platovej schémy základných platov o 3,6 % v roku 2013 a že zvýšenie o 1,8 % uvedenej schémy, ktoré vyplývalo z rozhodnutí z 18. decembra 2012 a 29. januára 2013, ju následne viedlo k tomu, že sa odklonila od tejto metódy, pokiaľ ide o rok 2013.
EIB však tvrdí, že nemala povinnosť uplatniť metódu z roku 2009 na rok 2013. Po prvé vysvetľuje, že táto metóda bola len internou smernicou nezáväznej povahy. Po druhé správna rada okrem toho rozhodnutím z 18. decembra 2012 zmenila uvedenú metódu. Po tretie situácia hospodárskej krízy v každom prípade predstavovala prípad vyššej moci odôvodňujúci odchýlku od tejto metódy.
Na úvod treba pripomenúť, že vzťahy medzi žalobcami a EIB, i keď majú zmluvný základ, patria predovšetkým do regulačného rámca (pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. februára 2014, Bodson a i./EIB,
F‑83/12
,
EU:F:2014:15
, bod
, a z12. februára 2014, Bodson a i./EIB,
F‑73/12
,
EU:F:2014:16
, bod
). Článok 29, od apríla 2012 článok 31, vnútorného poriadku EIB stanovuje, že pravidlá týkajúce sa zamestnancov EIB stanovuje správna rada a že predstavenstvo prijme k nim vykonávacie predpisy.
Článok 20 prvý odsek služobného poriadku tak uvádza, že „schéma základných platov týkajúca sa kategórií funkcií definovaných v článku 14 sa nachádza v prílohe I [uvedeného] nariadenia“. Samotná príloha I uvedeného poriadku stanovuje, že „schéma základných platov sa pravidelne aktualizuje“.
Treba spresniť, že podľa týchto ustanovení EIB disponuje mierou voľnej úvahy na jednostranné stanovenie a zmenu zložiek tvoriacich odmeny zamestnancov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. februára 2016, Bodson a i./EIB,
T‑241/14 P
,
EU:T:2016:103
, body
a
, a z 26. februára 2016, Bodson a i./BEI,
T‑240/14 P
,
EU:T:2016:104
, body
a
), a teda na prijatie a aktualizáciu schémy základných platov týchto zamestnancov.
EIB v rámci tejto voľnej úvahy však môže vopred a na určité obdobie najprv rozhodnúť o vymedzení kritérií upravujúcich stanovenie, a neskôr o pravidelnej aktualizácii schémy základných platov svojich zamestnancov, a tak dbať o dodržiavanie uvedených kritérií pri ročných úpravách uvedenej schémy počas tohto obdobia (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. júna 1973, Komisia/Rada,
81/72
,
EU:C:1973:60
, bod
; z 26. júna 1975, Komisia/Rada,
70/74
,
EU:C:1975:93
, body
a
, a z 24. novembra 2010, Komisia/Rada,
C‑40/10
,
EU:C:2010:713
, body
a
).
V prejednávanej veci je nesporné, že správna rada rozhodnutím z 22. septembra 2009 prijala metódu ročnej úpravy schémy základných platov uplatniteľnú na obdobie siedmich rokov.
Za týchto podmienok treba v prvom rade určiť, či má táto metóda, ako tvrdia žalobcovia, záväzný charakter, alebo či je len internou smernicou, ako to tvrdí EIB.
V tejto súvislosti je nutné najprv uviesť, že rozhodnutie z 22. septembra 2009 bolo na návrh predstavenstva a po vyjadrení podvýboru pre odmeňovanie prijaté správnou radou, ktorá je príslušným orgánom na prijatie poriadkov týkajúcich sa zamestnancov podľa článku 29 vnútorného poriadku EIB uplatniteľného v tom čase.
Ďalej nie je spochybnené, že metóda z roku 2009, opísaná v bodoch 3 až 5 vyššie, presne a komplexne vymedzuje kritériá umožňujúce každoročne vypočítať úpravu schémy základných platov, a to na obdobie siedmich rokov. Prijatím tejto metódy správna rada teda prijala konkrétne ustanovenia na vykonanie článku 20 prvého odseku služobného poriadku, ako aj prílohy I tohto poriadku, ktorých cieľom bolo upraviť voľnú úvahu EIB a obmedziť ju teda pri stanovení ročnej úpravy schémy základných platov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. novembra 2010, Komisia/Rada,
C‑40/10
,
EU:C:2010:713
, body
a
).
Nakoniec zo znenia rozhodnutia z 22. septembra 2009 a z okolností odôvodňujúcich jeho prijatie, na rozdiel od toho, čo uvádza EIB, vyplýva, že EIB sa rozhodla tomuto rozhodnutiu priznať záväzný charakter, takže uvedené rozhodnutie nemožno prirovnávať len k internej smernici, od ktorej by sa mohla EIB odchýliť pod podmienkou odôvodnenia tejto odchýlky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júna 1973, Komisia/Rada,
81/72
,
EU:C:1973:60
, bod
).
Toto konštatovanie nemôžu vyvrátiť ani tvrdenia EIB založené po prvé na skutočnosti, že metóda z roku 2009 stanovovala, že sa upraví v roku 2013, po druhé na skutočnosti, že táto metóda na rozdiel od Služobného poriadku úradníkov Európskej únie a režimu uplatniteľného na ostatných zamestnancov Európskej únie neobsahuje nijaký režim odchýlok, po tretie na okolnosť, že v stanovisku z decembra 2012 výbor pre odmeňovanie navrhol, aby sa prijala väčšia flexibilita v časoch hospodárskej krízy a po štvrté na skutočnosť, že metóda z roku 2009 sa v roku 2012 uplatnila len na niektoré kategórie zamestnancov po tom, čo bola len s ťažkosťami uplatnená v roku 2011.
Po prvé mechanizmus úpravy stanovený na rok 2013, ktorý presne definuje metóda z roku 2009, je totiž súčasťou vykonávacích predpisov k tejto metóde. Cieľom tejto úpravy bolo len opraviť úpravu schémy základných platov na rok 2013 v prípade, že by uplatnenie metódy z roku 2009 na roky 2010 až 2012 neviedlo k automatickej úprave tejto platovej schémy vzhľadom na skutočne konštatovanú mieru inflácie v priebehu týchto rokov. Treba navyše zdôrazniť, ako bolo uvedené v bode 9 vyššie, že zvýšenie schémy základných platov o 3,6 %, ktoré vyplývalo z uplatnenia metódy z roku 2009 v roku 2013, zohľadňuje najmä úpravu plánovanú na rok 2013. Táto úprava teda nepredstavuje ani odchýlku umožňujúcu EIB odchýliť sa od tejto metódy, ani dôkaz, ktorý by svojou povahou naznačoval, že metóda z roku 2009 má nezáväzný charakter, ale naopak, predstavuje dodatočný dôkaz, ktorý posilňuje jej záväzný charakter.
Po druhé je istotne nesporné, že na rozdiel od prílohy XI Služobného poriadku úradníkov Európskej únie stanoveného nariadením Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 259/68 z 29. februára 1968, ktorým sa ustanovuje Služobný poriadok úradníkov a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev [a osobitné pravidlá, ktoré sa dočasne uplatňujú na úradníkov Komisie –
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 56, 1968, s. 1
), rozhodnutie z 22. septembra 2009 neobsahuje nijaké ustanovenie umožňujúce odchýliť sa od metódy z roku 2009 v prípade konštatovania, že došlo k zhoršeniu hospodárskej a sociálnej situácie v rámci Únie. Samotná existencia alebo neexistencia režimu odchýlok je však v každom prípade irelevantná na účely určenia, či metóda z roku 2009 má či nemá záväzný charakter.
Po tretie výbor pre odmeňovanie v stanovisku z decembra 2012 výslovne navrhol, aby bola metóda z roku 2009 zmenená tak, aby sa do nej vložili ustanovenia umožňujúce väčšiu flexibilitu v prípade hospodárskej krízy, čo potvrdzuje, že vzhľadom na neexistenciu takejto zmeny sa mala metóda z roku 2009 uplatniť na rok 2013.
Po štvrté okolnosť, že metóda z roku 2009 sa v roku 2012 uplatnila len čiastočne, pretože v prípade časti zamestnancov, konkrétne riadiacich pracovníkov, sa uplatnila nižšia ročná úprava schémy ich základných platov, než bola úprava stanovená touto metódou, nemá vplyv na konštatovanie, že táto metóda, ktorá sa okrem toho riadne uplatnila na všetkých zamestnancov v roku 2010 a 2011, má záväzný charakter.
Z toho vyplýva, že prijatím rozhodnutia z 22. septembra 2009 sa EIB autonómnym rozhodnutím zaviazala na dobu platnosti tohto rozhodnutia, t. j. na sedem rokov, pri výkone svojej voľnej úvahy vyplývajúcej z poriadku zamestnancov dodržiavať metódu z roku 2009. EIB sa preto nemôže pri ročnej úprave schémy základných platov svojich zamestnancov odvolávať na voľnú úvahu, ktorá ide nad rámec kritérií vymedzených v tejto metóde (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. novembra 2010, Komisia/Rada,
C‑40/10
,
EU:C:2010:713
, bod
).
Navyše treba konštatovať, že kritériá stanovené metódou z roku 2009 umožňujú presne určiť výšku zvýšenia schémy základných platov, ktorá sa má každý rok prijať, takže táto metóda nenecháva EIB nijakú mieru voľnej úvahy pri prijímaní rozhodnutí pred každoročnou úpravou tejto schémy. Taký bol navyše zámer správnej rady, keď prijímala túto metódu. Z oznámenia predsedu EIB z 25. septembra 2009 uvedeného v bode 7 vyššie totiž vyplýva, že správna rada chcela, aby sa na pravidelné aktualizácie schémy základných platov uplatňovala „jednoduchšia a transparentnejšia“ metóda.
Za týchto podmienok tvrdenie EIB založené na neexistencii záväzného charakteru metódy z roku 2009 alebo jej údajnej flexibility treba zamietnuť.
V druhom rade je nutné preskúmať, či metóda z roku 2009 bola stále uplatniteľná na rok 2013, ako tvrdia žalobcovia, alebo či bola v tomto čase zmenená rozhodnutím z 18. decembra 2012, ako to tvrdí EIB.
V tejto súvislosti treba na jednej strane uviesť, že rozhodnutie z 18. decembra 2012 nielenže neobsahuje nijaké ustanovenie, ktoré by upravovalo odchýlku od rozhodnutia z 22. septembra 2009, pozastavenie platnosti tohto rozhodnutia alebo jeho zmenu, ale ani neodkazuje na toto rozhodnutie.
Na druhej strane treba poznamenať, že tieto rozhodnutia, hoci boli obe prijaté tým istým orgánom a v rámci toho istého postupu, majú rozdielnu povahu a majú odlišné predmety. Rozhodnutie z 22. septembra 2009, ktoré bolo prijaté v rámci vypracovania rozpočtu na rok 2010, má totiž regulačný a viacročný charakter v rozsahu, v akom stanovuje metódu, ktorá má na viaceré roky upravovať ročnú úpravu jednej zo zložiek odmien zamestnancov, konkrétne schému základných platov. Rozhodnutie z 18. decembra 2012 je však aktom, ktorý má predovšetkým rozpočtovú povahu, ktorým bol prijatý plán činnosti EIB na roky 2013 až 2015 a ktorým sa v tomto rámci stanovila miera zvýšenia rozpočtu výdavkov na zamestnancov pre služobných zamestnancov na konkrétny rok, v prejednávanej veci na rok 2013, a v prípade ktorého nie je uvedené, že by obsahovalo regulačné ustanovenia týkajúce sa odmien zamestnancov EIB.
Za týchto podmienok sa rozhodnutie z 18. decembra 2012 nemôže chápať tak, že sa ním menila metóda z roku 2009. Treba navyše poznamenať, že je to tak aj v prípade rozhodnutia z 29. januára 2013, a to z rovnakých dôvodov a hlavne preto, že ho prijalo predstavenstvo, a nie správna rada.
V poslednom rade treba preskúmať tvrdenie EIB, podľa ktorého hospodárska situácia na jeseň roku 2012 predstavovala vyššiu moc, ktorá odôvodňovala neuplatnenie metódy z roku 2009 na rok 2013.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa judikatúry, hoci vyššia moc nepredpokladá absolútnu nemožnosť, vyžaduje, že neuskutočnenie dotknutého aktu musí súvisieť s neobvyklými a nepredvídateľnými okolnosťami nezávislými od vôle osoby, ktorá sa na ne odvoláva, ktorých dôsledkom nebolo možné zabrániť napriek vynaloženiu náležitej starostlivosti (rozsudky z 8. marca 1988, McNicholl,
296/86
,
EU:C:1988:125
, bod
; zo 4. marca 2010, Komisia/Taliansko,
C‑297/08
,
EU:C:2010:115
, bod
, a z 30. júna 2016, Jinan Meide Casting/Rada,
T‑424/13
,
EU:T:2016:378
, bod
).
V prejednávanej veci z odôvodnenia stanoviska z decembra 2012 pripomenutého v bode 10 vyššie, ako aj zo znenia internej komunikácie uvedenej v bode 12 vyššie vyplýva, že EIB sa v rozhodnutiach z 18. decembra 2012 a 29. januára 2013 odklonila od metódy z roku 2009, aby zohľadnila hospodársku, sociálnu a politickú situáciu v členských štátoch a vytvorila dojem o rovnakom posudzovaní štátnych a európskych záležitostí.
Je však potrebné na jednej strane konštatovať, že hoci EIB zohľadnila situáciu hospodárskej krízy, nepredložila nijaký podrobný alebo číselný dôkaz týkajúci sa závažnosti tejto krízy a jej vplyvu na jej vlastnú finančnú situáciu. Konkrétne EIB nepreukázala, a ani netvrdí, že by bolo pre ňu nemožné alebo nanajvýš neprimerane ťažké financovať výdavky vyplývajúce z uplatnenia metódy z roku 2009, ako to bolo pôvodne navrhnuté Generálnym riaditeľstvom pre personál a neskôr predstavenstvom.
Na druhej strane zo znenia oznámenia zhrnutého v bode 7 vyššie, ktoré predseda EIB 25. septembra 2009 adresoval zamestnancom, vyplýva, že EIB zohľadnila situáciu hospodárskej krízy pri prijímaní metódy z roku 2009. Za týchto podmienok a vzhľadom na to, že nedospela k záveru o zhoršení hospodárskej situácie medzi septembrom 2009 a jeseňou roku 2012, EIB nepreukázala ani to, že hospodársku situáciu existujúcu pri prijímaní rozhodnutí z 18. decembra 2012 a 29. januára 2013 nebolo možné v čase prijatia rozhodnutia z 22. septembra 2009 predvídať.
Z toho vyplýva, že EIB nepreukázala, že hospodárska a sociálna situácia či politické požiadavky, ktoré uvádza, predstavovali neobvyklú a nepredvídateľnú okolnosť nezávislú od vôle osoby, ktorej dôsledkom nemohla zabrániť napriek vynaloženiu náležitej starostlivosti, a teda zakladajúcu vyššiu moc.
Za týchto podmienok a vzhľadom na skutočnosť uvedenú v bodoch 57 a 61 vyššie, že metóda z roku 2009 neobsahuje nijaký režim odchýlok a neponecháva EIB nijakú mieru voľnej úvahy, situácia hospodárskej krízy, na ktorú sa EIB odvoláva, nemohla svojou povahou odôvodňovať nižšiu úpravu schémy základných platov jej zamestnancov na rok 2013, než je úprava vyplývajúca z metódy z roku 2009.
Z predchádzajúcich úvah preto vyplýva, že rozhodnutia z 18. decembra 2012 a 29. januára 2013 sú v rozpore s rozhodnutím z 22. septembra 2009, a z toho dôvodu sú nezákonné, pričom nie je potrebné skúmať druhý a tretí žalobný dôvod uvedený žalobcami.
Rozhodnutia obsiahnuté vo výplatných listinách žalobcov za február 2013 a nasledujúce mesiace a prijaté na základe rozhodnutí z 18. decembra 2012 a 29. januára 2013 o zvýšení schémy základných platov žalobcov len o 1,8 % sú teda tiež nezákonné, a preto musia byť zrušené.
O návrhoch na náhradu škody
V prvom rade pokiaľ ide o finančnú ujmu uvádzanú žalobcami, treba pripomenúť, že podľa článku 266 ZFEÚ musí EIB prijať opatrenia na vykonanie tohto rozsudku a predovšetkým prijať v súlade so zásadou zákonnosti akýkoľvek akt, ktorý môže spravodlivo nahradiť nevýhody vyplývajúce pre žalobcov zo zrušených aktov (pozri rozsudok z 15. septembra 2005, Casini/Komisia,
T‑132/03
,
EU:T:2005:324
, bod
a citovanú judikatúru), bez toho, aby tým bola dotknutá možnosť žalobcov následne podať žalobu proti opatreniam prijatým EIB na vykonanie tohto rozsudku. Za týchto podmienok návrhy žalobcov na náhradu škody na náhradu finančnej ujmy sú predčasné (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. júna 2011, Larue a Seigneur/ECB,
F‑84/09
,
EU:F:2011:71
, bod
, a z 29. septembra 2011, Bowles a i./ECB,
F‑114/10
,
EU:F:2011:173
, body
a
).
V druhom rade pokiaľ ide o nemajetkovú ujmu, ktorá bola žalobcom údajne spôsobená, treba pripomenúť, že podľa judikatúry zrušenie nezákonného aktu môže samo osebe predstavovať primeranú, a v zásade aj dostatočnú náhradu celkovej nemajetkovej ujmy, ktorú tento akt mohol spôsobiť, okrem prípadu, ak by žalobca preukázal, že mu bola spôsobená nemajetková ujma, ktorú možno oddeliť od nezákonnosti, ktorá vedie k zrušeniu, a ktorú nemožno v plnom rozsahu nahradiť týmto zrušením (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. februára 1990, Culin/Komisia,
C‑343/87
,
EU:C:1990:49
, body
až
, a z 9. decembra 2010, Komisia/Strack,
T‑526/08 P
,
EU:T:2010:506
, bod
).
V prejednávanej veci žalobcovia len konštatujú nemajetkovú ujmu spôsobenú tým, že sa ocitli v situácií neistoty v súvislosti s vývojom ich odmien, pričom vôbec nevysvetlili, v čom v ich prípade spočíva závažnosť a dôsledky tejto neistoty. Okrem toho z článku z 5. februára 2013 a oznámenia z 15. februára 2013 vyplýva, že ešte pred tým, ako dostali výplatné listiny za február 2013, ktoré prvýkrát uplatnili úpravu schémy základných platov na úrovni 1,8 % prijatej na rok 2013, žalobcovia boli informovaní o úrovni tejto úpravy, takže uvádzanú neistotu nemožno preukázať. Za týchto podmienok je nutné konštatovať, že návrh neobsahuje nijaký dôkaz o rozsahu nemajetkovej ujmy, ktorá bola žalobcom údajne spôsobená, ani prinajmenšom o tom, či by táto ujma mohla alebo nemohla byť v plnom rozsahu odškodnená zrušením napadnutých rozhodnutí.
S prihliadnutím na všetky predchádzajúce úvahy je potrebné návrhy na náhradu škody zamietnuť v celom ich rozsahu.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže EIB nemala úspech v podstatnej časti svojich návrhov, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania v súlade s návrhom žalobcov.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata komora),
rozhodol a vyhlásil:

1.
Rozhodnutia Európskej investičnej banky (EIB), ktorými sa uplatňuje rozhodnutie Správnej rady EIB z 18. decembra 2012 a rozhodnutie predstavenstva EIB z 29. januára 2013, ktoré sú obsiahnuté vo výplatných listinách za február 2013 a nasledujúce mesiace pána Jean‑Pierra Bodsona a ďalších zamestnancov EIB, ktorých mená sú uvedené v prílohe vo veci T‑504/16, na jednej strane a pani Esther Badiolovej a ďalších zamestnancov EIB, ktorých mená sú uvedené v prílohe vo veci T‑505/16, na druhej strane, sa zrušujú.

2.
V zostávajúcej časti sa žaloby zamietajú.

3.
EIB je povinná nahradiť trovy konania.

Gervasoni
da Silva Passos
Kowalik‑Bańczyk
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 14. septembra 2017.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.
(
)	Zoznam ďalších žalobcov je pripojený iba k zneniu oznámenému účastníkom konania.