CELEX: 62021CJ0389
Muutoksenhaku
Talous- ja rahapolitiikka
Luottolaitosten vakavaraisuusvalvonta
Asetus (EU) N:o 575/2013
Vähimmäisomavaraisuusasteen laskenta
Vastuiden määrä
429 artiklan 14 kohta
Tietyt edellytykset täyttävien vastuiden jättäminen laskennan ulkopuolelle
Luvan osittainen epääminen
Euroopan keskuspankin (EKP) harkintavalta
Kumoamiskanne
Ilmeinen arviointivirhe
Tuomioistuinvalvonta

Euroopan keskuspankki (EKP) vaatii valituksellaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 14.4.2021 antaman tuomion Crédit lyonnais v. EKP (T‑504/19, EU:T:2021:185; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi Crédit lyonnais’n kanteen, jossa vaadittiin kumoamaan luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille 15.10.2013 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 1024/2013 (EUVL 2013, L 287, s. 63) 4 artiklan 1 kohdan d alakohdan ja 10 artiklan sekä luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista ja asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 575/2013 (EUVL 2013, L 176, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 10.10.2014 annetulla komission delegoidulla asetuksella (EU) 2015/62 (EUVL 2015, L 11, s. 37) (jäljempänä asetus N:o 575/2013), 429 artiklan 14 kohdan nojalla 3.5.2019 tehty Euroopan keskuspankin (EKP) päätös ECB-SSM-2019-FRCAG-39 (jäljempänä riidanalainen päätös), siltä osin kuin kyseisessä päätöksessä ei anneta Crédit lyonnais’lle lupaa jättää tiettyjä vastuita vähimmäisomavaraisuusasteensa laskennan ulkopuolelle.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Asetus N:o 575/2013
Asetuksen N:o 575/2013 johdanto-osan 90, 91 ja 94 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(90)      Finanssikriisiä edeltäville vuosille oli luonteenomaista se, että laitosten vastuut kasvoivat liikaa suhteessa niiden omiin varoihin (velkaantuminen). Finanssikriisin aikana laitokset joutuivat tappioiden ja rahoituksen puutteen vuoksi lyhyen ajan kuluessa vähentämään merkittävästi velkaantumistaan. Tämä vahvisti varallisuushintoihin kohdistuvia laskupaineita ja aiheutti laitoksille lisätappioita, jotka vähensivät niiden omia varoja entisestään. Tämä syöksykierre johti lopulta reaalitalouden saatavilla olleen luoton vähenemiseen sekä kriisin syvenemiseen ja pidentymiseen.
(91)      Riskiperusteiset omien varojen vaatimukset ovat olennainen keino varmistaa, että omat varat riittävät odottamattomien tappioiden kattamiseen. Kriisi on kuitenkin osoittanut, että nämä vaatimukset eivät yksinään riitä estämään laitoksia ottamasta liiallisia ja hallitsemattomia velkaantumisriskejä.
– –
(94)      Vähimmäisomavaraisuusaste on uusi sääntely- ja valvontaväline [Euroopan] unionille. Kansainvälisten sopimusten mukaisesti se olisi aluksi otettava käyttöön lisäkeinona, jota sovellettaisiin yksittäisiin laitoksiin valvontaviranomaisten harkinnan perusteella. Laitoksia koskevat raportointivelvoitteet mahdollistaisivat asianmukaisen tarkastelun ja kalibroinnin, jotta sitovaan toimenpiteeseen voitaisiin siirtyä vuonna 2018.”
Kyseisen asetuksen 4 artiklan 1 kohdan 93 ja 94 alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
– –
93)      ’velkaantuneisuudella’ laitoksen varojen, taseen ulkopuolisten velvoitteiden ja sellaisten ehdollisten velvoitteiden suhteellista suuruutta laitoksen omiin varoihin verrattuna, jotka velvoittavat maksamaan tai luovuttamaan tai asettamaan vakuuksia, mukaan luettuina saadusta rahoituksesta, tehdyistä sitoumuksista, johdannaisista tai takaisinostosopimuksista johtuvat velvoitteet, mutta lukuun ottamatta velvoitteita, jotka voidaan panna täytäntöön ainoastaan laitoksen likvidaation aikana;
94)      ’ylivelkaantumisriskillä’ riskiä, joka aiheutuu velkaantuneisuusasteen tai ehdollisen velkaantuneisuusasteen aiheuttamasta laitoksen haavoittuvuudesta ja joka voi edellyttää ennakoimattomien oikaisutoimenpiteiden sisällyttämistä laitoksen liiketoimintasuunnitelmaan, mukaan luettuina omaisuuden kiireellinen myynti, joka voi johtaa tappioihin tai laitoksen jäljellä olevien omaisuuserien arvonoikaisuihin”.
Mainitun asetuksen 116 artiklan 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Saamisia julkisyhteisöiltä ja julkisoikeudellisilta laitoksilta voidaan poikkeustapauksissa käsitellä kuten saamisia siltä valtiolta tai niiltä aluehallinnoilta ja paikallisviranomaisilta, joiden lainkäyttöalueella ne toimivat, mikäli kyseisen lainkäyttöalueen toimivaltaisten viranomaisten näkemyksen mukaan saamiset eivät eroa toisistaan riskin osalta valtion tai aluehallinnon ja paikallisviranomaisten antaman asianmukaisen takauksen vuoksi.”
Saman asetuksen 412 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Laitoksilla on oltava likvidejä varoja määrä, jonka arvojen summa kattaa likviditeetin ulosvirtaukset vähennettynä likviditeetin sisäänvirtauksilla stressitilanteissa, jotta voidaan varmistaa, että laitoksilla on maksuvalmiuspuskurit, jotka vakavissa stressitilanteissa riittävät vastaamaan likviditeetin sisään- ja ulosvirtausten mahdolliseen epätasapainoon 30 päivän ajanjaksolla. – –”
Asetuksen N:o 575/2013  429 artiklan 2 ja 14 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.      Vähimmäisomavaraisuusaste on laskettava niin, että laitoksen pääoman määrä jaetaan laitoksen vastuiden kokonaismäärällä, ja se on ilmaistava prosentteina.
– –
– –
14.      Toimivaltaiset viranomaiset voivat antaa laitokselle luvan jättää vastuiden määrän ulkopuolelle vastuut, jotka täyttävät kaikki seuraavat edellytykset:
a)      ne ovat vastuita julkisyhteisölle tai julkisoikeudelliselle laitokselle;
b)      niitä käsitellään 116 artiklan 4 kohdan mukaisesti;
c)      ne johtuvat talletuksista, jotka laitoksella on lakisääteinen velvollisuus siirtää a alakohdassa tarkoitetulle julkisyhteisölle tai julkisoikeudelliselle laitokselle yleisen edun mukaisten investointien rahoittamista varten.”
Asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna 20.5.2019 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2019/876 (EUVL 2019, L 150, s. 1) (jäljempänä muutettu asetus N:o 575/2013), 429 a artiklan 1 kohdan j alakohdassa, jota asetuksen 2019/876 3 artiklan 2 kohdan mukaisesti sovelletaan 28.6.2021 alkaen, säädetään seuraavaa:
”1.      Poiketen siitä, mitä 429 artiklan 4 kohdassa säädetään, laitos voi jättää vastuiden kokonaismäärän ulkopuolelle seuraavat vastuut:
– –
j)      vastuut, jotka täyttävät kaikki seuraavat edellytykset:
i)      ne ovat vastuita julkisyhteisölle tai julkisoikeudelliselle laitokselle;
ii)      niitä käsitellään 116 artiklan 4 kohdan mukaisesti;
iii)      ne johtuvat talletuksista, jotka laitoksella on lakisääteinen velvollisuus siirtää i alakohdassa tarkoitetulle julkisyhteisölle tai julkisoikeudelliselle laitokselle yleisen edun mukaisten investointien rahoittamista varten”.

Asetus N:o 1024/2013
Asetuksen N:o 1024/2013 johdanto-osan 55 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Valvontatehtävien antaminen EKP:lle tuo sille merkittävän vastuun turvata rahoitusvakaus unionissa ja käyttää valvontavaltuuksiaan kaikkein tehokkaimmalla ja oikein suhteutetulla tavalla. – –”
Kyseisen asetuksen 4 artiklan 1 kohdan d alakohdassa ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tämän asetuksen 6 artiklan puitteissa EKP:llä on tämän artiklan 3 kohdan mukaisesti yksinomainen toimivalta hoitaa vakavaraisuusvalvontatarkoituksissa seuraavat tehtävät kaikkien osallistuviin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden luottolaitosten osalta:
– –
d)      sen varmistaminen, että noudatetaan 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuja säädöksiä, joilla luottolaitoksille asetetaan vakavaraisuusvaatimuksia omien varojen vaatimusten, arvopaperistamisen, suuriin riskikeskittymiin sovellettavien rajoitusten, likviditeetin, velkaantuneisuuden sekä näiden seikkojen raportoinnin ja julkistamisen aloilla;
– –
3.      Tällä asetuksella sille annettujen tehtävien hoitamiseksi ja korkealaatuisen valvonnan varmistamiseksi EKP:n on sovellettava kaikkea asiaa koskevaa unionin lainsäädäntöä, ja jos kyseinen lainsäädäntö koostuu direktiiveistä, sellaista kansallista lainsäädäntöä, joilla nämä direktiivit saatetaan kansallisen lainsäädännön osaksi. – –”
Mainitun asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”EKP hoitaa tehtävänsä EKP:stä ja kansallisista toimivaltaisista viranomaisista muodostuvan yhteisen valvontamekanismin puitteissa. EKP on vastuussa [yhteisen valvontamekanismin] tehokkaasta ja johdonmukaisesta toiminnasta.”

Asian tausta
Crédit lyonnais on Ranskan oikeuden mukaan perustettu osakeyhtiö, jolla on lupa toimia luottolaitoksena. Kyseinen luottolaitos on Crédit agricole SA:n tytäryhtiö ja sellaisena EKP:n suoran vakavaraisuusvalvonnan alainen.
Crédit agricole pyysi 5.5.2015 omasta puolestaan ja Crédit agricole ‑konserniin kuuluvien yhteisöjen, muun muassa Crédit lyonnais’n, puolesta EKP:ltä lupaa jättää vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan ulkopuolelle Caisse des dépôts et consignationsille (Ranska) (jäljempänä CDC) olevat vastuut, jotka perustuvat livret A-, livret d’épargne populaire- ja livret de développement durable et solidaire ‑nimisille säästötileille tehtyihin talletuksiin, jotka on Ranskan lainsäädännön mukaan siirrettävä CDC:lle (jäljempänä yhdessä säännellyt talletukset).
EKP kieltäytyi 24.8.2016 tekemällään päätöksellä myöntämästä Crédit agricolelle sen hakemaa lupaa. Tämä päätös kumottiin 13.7.2018 annetulla tuomiolla Crédit agricole v. EKP (T‑758/16, EU:T:2018:472).
Crédit agricole pyysi 26.7.2018 omasta puolestaan ja Crédit agricole ‑konserniin kuuluvien yhteisöjen, muun muassa Crédit lyonnais’n, puolesta uudelleen EKP:ltä lupaa jättää vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan ulkopuolelle CDC:lle olevat vastuut, jotka perustuivat säänneltyihin talletuksiin.
Toimitettuaan Crédit agricolelle päätösluonnoksen ja saatuaan sen tätä koskevat huomautukset EKP teki 3.5.2019 riidanalaisen päätöksen.
Crédit agricolelle ja Crédit agricole  ‑konserniin kuuluville yhteisöille, Crédit lyonnais’ta lukuun ottamatta, annettiin lupa jättää vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan ulkopuolelle kaikki säännellyistä talletuksista johtuvat vastuut CDC:lle. Crédit lyonnais sai sitä vastoin luvan jättää niistä laskennan ulkopuolelle vain 66 prosenttia.
EKP perusti kyseisen päätöksen arvioon, jonka mukaan asetuksen N:o 575/2013  429 artiklan 14 kohdan a–c alakohdassa säädetyt edellytykset täyttyivät käsiteltävässä asiassa. Koska EKP katsoi, että sillä oli harkintavaltaa tähän säännökseen perustuvan poikkeuksen myöntämisessä, se sovelsi menetelmää, jossa se otti huomioon kolme seikkaa eli Ranskan keskushallinnon luottokelpoisuuden, kiireellisten myyntien riskin ja säänneltyihin talletuksiin perustuvien CDC:lle olevien vastuiden keskittymisen tason.
EKP katsoi näin ollen, että sen valvonnan piiriin kuuluvien yhteisöjen vastuut CDC:lle muodostavat vähäisen riskin. Crédit lyonnais’n osalta se katsoi kuitenkin käyttämänsä menetelmän kolmen osatekijän arvioinnin perusteella ja erityisesti talletettujen varojen nostamisen ja CDC:n suorittaman nostettujen rahamäärien takaisinmaksun välisen arvonoikaisun kymmenen päivän viiveen perusteella, mainitulla luottolaitoksella säänneltyjen talletusten vuoksi CDC:lle olevien vastuiden suuren ja kasvavan keskittymisen perusteella ja sillä perusteella, ettei kyseinen luottolaitos kuulunut Crédit agricole ‑konsernin tasolla voimassa olevan yhteisvastuujärjestelmän piiriin, että riskineutraalin vähimmäisomavaraisuusasteen soveltamista koskevan intressin ja tiettyjen vähäriskisten vastuiden vapauttamista koskevan intressin välisen tasapainon kannalta oli perusteltua oikeuttaa Crédit lyonnais jättämään vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan ulkopuolelle vain 66 prosenttia vastuistaan CDC:lle.

Kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Crédit lyonnais nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 12.7.2019 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa se vaati riidanalaisen päätöksen kumoamista siltä osin kuin siinä kieltäydyttiin antamasta Crédit lyonnais’lle lupaa jättää vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan ulkopuolelle kaikki sen CDC:lle olevat vastuut, jotka johtuivat säännellyistä talletuksista.
Crédit lyonnais vetosi kanteensa tueksi kolmeen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koski SEUT 266 artiklan rikkomista sillä perusteella, että EKP oli pannut virheellisesti täytäntöön 13.7.2018 annetun tuomion Crédit agricole v. EKP (T‑758/16, EU:T:2018:472), toinen asetuksen N:o 575/2013  429 artiklan 14 kohdan ja 400 artiklan 1 kohdan a alakohdan rikkomista ja kolmas EKP:n tekemiä ilmeisiä arviointivirheitä.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi ensimmäisen ja toisen kanneperusteen mutta katsoi valituksenalaisen tuomion 69 kohdassa, että ensimmäisen kanneperusteen kolmannessa osassa esitetty väite, joka koski sitä, oliko EKP:n arviointi 13.7.2018 annetun tuomion Crédit agricole v. EKP (T‑758/16, EU:T:2018:472) 81 kohdan mukainen, oli tutkittava samanaikaisesti kolmannen kanneperusteen kanssa.
Unionin yleinen tuomioistuin tutki valituksenalaisen tuomion 101–123 kohdassa kolmannen kanneperusteen ensimmäisen osan, joka koski EKP:n riidanalaisessa päätöksessä tekemää ilmeistä arviointivirhettä kiireellisten myyntien riskin arvioinnissa.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi tämän tarkastelun yhteydessä ensinnäkin valituksenalaisen tuomion 107–114 kohdassa, että säännellyillä talletuksilla on tiettyjä olennaisia erityispiirteitä eli ensinnäkin se, että kyseisiä talletuksia käytetään pankkikriisin sattuessa hätävarana, mitä seikkaa ei mainittu riidanalaisessa päätöksessä, toiseksi se, että Ranskan tasavalta on antanut säännellyille talletuksille kaksinkertaisen takauksen, ja kolmanneksi se, että mainitut talletukset eivät todennäköisesti myötävaikuta ylivelkaantumisen muodostumiseen, koska ne on siirrettävä CDC:lle, eikä niitä voida, toisin kuin muuntyyppisiä pankkitalletuksia, investoida riskialttiisiin tai epälikvideihin omaisuuseriin.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi kyseisen tuomion 105 ja 115–117 kohdassa, että kun otetaan huomioon mainitun tuomion 107–114 kohdassa selostetut seikat, pelkästään sillä perusteella, että säännellyt talletukset ovat luonteeltaan erityisen likvidejä, ei voida osoittaa perustelluksi Crédit lyonnais’n osalta tehtyä EKP:n päätelmää, jonka mukaan käsiteltävässä asiassa oli olemassa kiireellisten myyntien riski, joten tämän päätelmän perusteltavuus riippui toisesta seikasta, johon EKP oli pääasiallisesti tukeutunut, eli viimeaikaisista pankkikriiseistä saadusta kokemuksesta.
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin katsoi kolmanneksi saman tuomion 118–122 kohdassa, että EKP:n huomioon ottama esimerkki sen toteamiseksi, että viimeaikaisista pankkikriiseistä saatu kokemus osoitti, että oli tapahtunut nostoryntäyksiä, ei koskenut talletuksia, jotka olivat tämän tuomion 23 kohdassa mainittujen seikkojen perusteella erityispiirteiltään riittävän lähellä säänneltyjä talletuksia.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 123 kohdassa, että kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa oli hyväksyttävä, koska EKP ei ollut ottanut kiireellisten myyntien riskiä arvioidessaan huomioon kaikkia säänneltyjen talletusten erityispiirteitä, ja totesi tämän vuoksi kyseisen tuomion 124 kohdassa, ettei EKP ollut ”soveltanut asianmukaisesti” 13.7.2018 annetun tuomion Crédit agricole v. EKP (T‑758/16, EU:T:2018:472) 81 kohtaa, joten ensimmäisen kanneperusteen kolmannessa osassa tältä osin esitetty väite oli hyväksyttävä.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 125 kohdassa, että riidanalaisen päätöksen perustelu, joka koski kiireellisten myyntien riskin arviointia, oli siis lainvastainen.
Kyseisen tuomion 126 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi EKP:n riidanalaisessa päätöksessä soveltaman menetelmän perusteella, että kyseisen päätöksen muilla perusteluilla, jotka koskivat Ranskan keskushallinnon luottokelpoisuutta ja CDC:lle olevien vastuiden keskittymisastetta, ei voitu perustella EKP:n kieltäytymistä myöntämästä lupaa Crédit lyonnais’lle siinäkään tapauksessa, että nuo muut perustelut eivät olisi lainvastaisia. Kyseisen menetelmän perusteella pelkästään kyseisten syiden huomioon ottaminen ei nimittäin olisi unionin yleisen tuomioistuimen mukaan johtanut siihen, että Crédit lyonnais’lle ei myönnetä asetuksen N:o 575/2013  429 artiklan 14 kohdassa tarkoitettua poikkeusta täysimääräisesti.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei arvioinut riidanalaisen päätöksen muihin perusteluihin kohdistuvia väitteitä vaan kumosi riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin EKP oli evännyt Crédit lyonnais’lta luvan jättää vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan ulkopuolelle 34 prosenttia säänneltyihin talletuksiin perustuvista vastuistaan CDC:lle.

Asianosaisten vaatimukset
EKP vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        velvoittaa Crédit lyonnais’n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Crédit lyonnais vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen selvästi perusteettomana
–        velvoittaa EKP:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Valituksen tarkastelu
EKP vetoaa valituksensa tueksi neljään valitusperusteeseen. Ensimmäinen valitusperuste perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole noudattanut harjoittamalleen tuomioistuinvalvonnalle asetettuja rajoja. Toinen, kolmas ja neljäs valitusperuste koskevat perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä, unionin yleiselle tuomioistuimelle esitetyn selvitysaineiston ottamista huomioon vääristyneellä tavalla ja asetuksen N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 94 alakohdan ja 429 artiklan 14 kohdan rikkomista.

Asianosaisten lausumat
EKP katsoo ensimmäisessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole noudattanut harjoittamalleen tuomioistuinvalvonnalle asetettuja rajoja.
EKP toteaa aluksi, että kun unionin toimielimillä tai elimillä on laaja harkintavalta muun muassa niiden suoritettaviksi kuuluvien monitahoisten taloudellisten arviointien vuoksi, unionin tuomioistuinten valvontavalta on rajoitettu. Lukuun ottamatta tapauksia, joissa perustelut puuttuvat tai ovat puutteelliset, tosiseikat on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on tehty oikeudellinen virhe tai harkintavaltaa on käytetty väärin, unionin tuomioistuimet voivat EKP:n mukaan ainoastaan kumota niiden käsiteltäväksi saatetun päätöksen siksi, että asianomainen toimielin tai elin on päätöstä tehdessään tehnyt ilmeisen arviointivirheen, mutta ne eivät voi korvata kyseisen toimielimen tai elimen arviointia omalla arvioinnillaan.
Asetuksen N:o 575/2013  429 artiklan 14 kohdan sanamuodosta ilmenee, että kyseisessä säännöksessä tarkoitetuilla toimivaltaisilla viranomaisilla on laaja harkintavalta, kun otetaan huomioon muun muassa niiden tekninen asiantuntemus pankkivalvonnan alalla ja luottamukselliset tiedot, jotka ovat niiden saatavissa tällä perusteella. Mainitussa säännöksessä nimittäin säädetään, että vaikka kyseiset vastuut täyttäisivät siinä luetellut edellytykset, toimivaltaiset viranomaiset voivat myöntää tai evätä laitoksen pyynnön vastuiden jättämisestä laskennan ulkopuolelle.
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan ole osoittanut, että EKP:n johtopäätökset olisivat olleet joka tapauksessa perusteettomia ottaen huomioon EKP:n toteamat tosiseikat. EKP:n mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tosiasiallisesti nojautunut muihin kuin niihin perusteluihin, jotka EKP oli esittänyt päätöksensä tueksi. Sen lisäksi, että unionin yleisen tuomioistuimen esittämät perustelut ovat virheellisiä, sen tässä tapauksessa harjoittama valvonta merkitsee monitahoisten taloudellisten arviointien ottamista sen omaksi tehtäväksi.
Vaikka EKP oli riidanalaisessa päätöksessä katsonut, että kiireellisten myyntien riski oli epätodennäköisyydestään huolimatta kuitenkin olemassa ja että jos riski toteutuisi Crédit lyonnais’n tapauksessa, siitä saattaisi aiheutua huomattavia tappioita, kun otetaan huomioon tällä laitoksella CDC:lle olevien vastuiden määrä, unionin yleinen tuomioistuin on EKP:n mukaan tukeutunut omaan arviointiinsa säänneltyjen talletusten tietyistä erityispiirteistä päätyessään katsomaan, ettei tätä riskiä ollut osoitettu Crédit lyonnais’n tapauksessa. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin on korvannut EKP:n arvioinnin omalla arvioinnillaan.
Tällainen korvaaminen on kohdistunut riidanalaisen päätöksen useisiin perusteluihin.
EKP moittii unionin yleistä tuomioistuinta ensinnäkin siitä, että se on valituksenalaisen tuomion 107–110 kohdassa katsonut, että koska säänneltyjä talletuksia käytetään hätävarana, säänneltyjen talletusten todennäköisyys joutua tallettajien nostoryntäyksen kohteeksi lyhyessä ajassa oli olematon tai pieni. EKP ei kuitenkaan ole itse jättänyt huomiotta tätä hätävaran ominaisuutta pankkikriisin sattuessa, vaan se on päätellyt, että tämän ominaisuuden perusteella ei tallettajien nosto-oikeutta rajoittavan lakisääteisen säännöksen puuttuessa voida täysin poistaa nostoryntäyksen riskiä.
EKP katsoo, että vaikka riidanalaisen päätöksen tueksi esitetty päättely oli johdonmukainen, todisteet, joihin unionin yleinen tuomioistuin tukeutui valituksenalaisessa tuomiossa, eivät ole merkityksellisiä sen vuoksi, että ne ovat vanhoja tai että ne ovat luonteeltaan yleisiä, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut niitä virheellisesti ja että ne eivät ole omiaan tukemaan unionin yleisen tuomioistuimen kyseisessä tuomiossa niistä tekemiä päätelmiä.
Toiseksi EKP väittää, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 113 kohdassa virheellisesti, että Crédit lyonnais’n CDC:lle siirtämät säännellyt talletukset eivät voineet aiheuttaa ylivelkaantumisriskiä, vaikka EKP oli riidanalaisessa päätöksessä katsonut, että vaikka tämä riski oli vähäinen, sitä ei voitu jättää huomiotta.
EKP toteaa tältä osin, että velvollisuus siirtää osa säännellyistä talletuksista CDC:lle on yksi niistä edellytyksistä, jotka vastuiden on täytettävä asetuksen N:o 575/2013  429 artiklan 14 kohdan c alakohdan mukaisesti, jotta ne voidaan jättää vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan ulkopuolelle. Katsoessaan, että tämä edellytys riitti poistamaan ylivelkaantumisriskin, unionin yleinen tuomioistuin korvasi EKP:n arvioinnin omalla arvioinnillaan ja jätti huomiotta kyseisen riskin määritelmän, joka sisältyy kyseisen asetuksen 4 artiklan 1 kohdan 94 alakohtaan, jossa ei viitata talletusten vapaaseen käyttöön. EKP katsoo, että sen määrittämiseksi, onko tässä säännöksessä tarkoitettu ylivelkaantumisriski olemassa, on määritettävä, kykeneekö laitos täyttämään velvoitteensa sinä päivänä, jona se on täytettävä, ja jos näin ei ole, onko sen toteutettava kiireellisiä myyntejä voidakseen täyttää tämän velvoitteen. Käsiteltävässä asiassa ylivelkaantumisriskiä ei olisi voitu sulkea pois yhtäältä siksi, ettei ollut varmuutta siitä, että tallettajien suorittamat säänneltyjen talletusten rahamäärien nostot ja CDC:n suorittama näiden rahamäärien palauttaminen tapahtuisivat samanaikaisesti, ja toisaalta siksi, ettei ollut olemassa lainsäädäntöä, jolla rajoitetaan mahdollisuutta näiden rahamäärien nostamiseen.
Kolmanneksi EKP toteaa, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 122 kohdassa, että koska säänneltyjä talletuksia suojataan Ranskan tasavallan antamalla kaksinkertaisella takauksella, tallettajat pitävät näiden talletusten turvallisuustasoa korkeampana kuin niiden talletusten turvallisuustasoa, joihin sovelletaan ainoastaan talletusten vakuusjärjestelmistä 16.4.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/49/EU (EUVL 2014, L 173, s. 149) täytäntöön panemiseksi käyttöön otettua vakuusmekanismia. EKP:n mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että tämä kaksinkertainen takaus auttaa estämään näihin säästöihin lyhyessä ajassa kohdistuvan nostoryntäyksen. EKP oli kuitenkin katsonut riidanalaisessa päätöksessä, että mainittu kaksinkertainen takaus ei voinut täysin estää lyhyessä ajassa tapahtuvan nostoryntäyksen riskiä ja että tämä riski oli näin ollen otettava huomioon ylivelkaantumisriskin arvioinnissa.
Neljänneksi EKP väittää, että unionin yleinen tuomioistuin korvasi valituksenalaisen tuomion 116 kohdassa EKP:n arvioinnin omalla arvioinnillaan, kun se katsoi, että säänneltyjen talletusten likvidiys myötävaikutti siihen, että kyseiset talletukset toimivat kriisiaikoina hätävarana. EKP oli kuitenkin katsonut, että oli otettava huomioon, että säänneltyjen talletusten likvidiyden vuoksi ei voitu sulkea pois riskiä nostoryntäyksestä lyhyessä ajassa.
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin tukeutuu säänneltyjen talletusten seurantakeskuksen (Ranska) vuosikertomuksen otteeseen, jonka sisältö ei tue unionin yleisen tuomioistuimen siitä tekemiä päätelmiä.
Crédit lyonnais katsoo, että EKP:n väitteet eivät ole perusteltuja.
Se katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut asianmukaisesti unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä aloilla, joilla kumottavaksi vaaditun päätöksen tekijällä on harkintavaltaa, vahvistettuja tuomioistuinvalvonnan rajoja. Kyseisen oikeuskäytännön mukaan tuomioistuinvalvonta edellyttää myös rahapolitiikan alalla sitä, että varmistetaan tiettyjen menettelyllisten vaatimusten noudattaminen, joihin kuuluu velvollisuus tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki kyseessä olevaan tilanteeseen liittyvät seikat.
Crédit lyonnais’n mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisessa tuomiossa, että säänneltyjen talletusten erityispiirteiden tarkastelussa, jolla pyrittiin arvioimaan Crédit lyonnais’lla CDC:lle oleviin vastuisiin liittyvää vakavaraisuusriskiä, EKP oli mitä ilmeisimmin nojautunut seikkoihin, jotka olivat tältä kannalta merkityksettömiä, ja jättänyt huomiotta tai tarkoituksellisesti sivuuttanut merkityksellisiä seikkoja eli säänneltyjen talletusten käyttämisen kriisiaikoina hätävarana, kyseisille tileille tehtyjä talletuksia vastaanottavilta laitoksilta näiden varojen käyttämisessä puuttuvan vapauden sekä Ranskan tasavallan antaman kaksinkertaisen takauksen.
Crédit lyonnais kiistää väitteet, jotka EKP on esittänyt unionin yleisen tuomioistuimen päättelyä vastaan.
Ensinnäkin Crédit lyonnais vetoaa siihen, että unionin yleinen tuomioistuin havaitsi EKP:n päättelyssä aukon, koska EKP oli tukeutunut yksinomaan säänneltyjen talletusten likvidiyteen ottamatta huomioon sitä, että näitä talletuksia käytettiin hätävarana kriisiaikoina. Tällainen erityispiirre, jota EKP ei kiistä, merkitsee sitä, että mainitut talletukset eivät juurikaan pysty altistamaan niitä vastaanottanutta laitosta nostoryntäyksen riskille kriisitilanteessa.
Crédit lyonnais katsoo lisäksi, ettei EKP ole kiistänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa niitä todisteita, jotka Crédit lyonnais oli esittänyt ensimmäisessä oikeusasteessa nostamassaan kanteessa ja jotka on otettu huomioon valituksenalaisen tuomion perusteluissa.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin otti velkaantumisriskiä arvioidessaan perustellusti huomioon lainsäätäjän tarkoituksen, sellaisena kuin se esitetään 13.7.2018 annetun tuomion Crédit agricole v. EKP (T‑758/16, EU:T:2018:472) 48–51 kohdassa, ja Euroopan pankkiviranomaisen (jäljempänä EPV) analyysit. Lisäksi se on vain todennut, että säänneltyjä talletuksia ei ole jätetty niitä vastaanottavien laitosten vapaaseen käyttöön.
Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin on pelkästään todennut valituksenalaisen tuomion 114 ja 122 kohdassa Ranskan tasavallan säännellyille talletuksille antamasta kaksinkertaisesta takauksesta, että direktiivillä 2014/49 käyttöön otetulla talletusten vakuusjärjestelmällä ei ole samoja erityispiirteitä kuin tällä kaksinkertaisen takauksen järjestelmällä varsinkaan siinä suhteessa, kuinka turvallisina säästäjät pitävät talletuksia. Crédit lyonnais’n mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen, että EKP:n päättely, siltä osin kuin se perustuu yksinomaan kyseisellä direktiivillä käyttöön otettuun järjestelmään eikä siinä oteta huomioon Ranskan tasavallan kaksinkertaista takausta, ei ollut merkityksellinen arvioitaessa velkaantumisriskiä, jolle säänneltyjen talletusten rahamäärät altistivat Crédit lyonnais’n.
Neljänneksi Crédit lyonnais katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin otti valituksenalaisen tuomion 115 kohdassa huomioon kaikki sille sen käsiteltäväksi saatetun asian tutkimisen yhteydessä esitetyt todisteet tekemättä mitään oikeudellista virhettä niiden tulkinnassa. EKP ei puolestaan ole esittänyt näyttöä, joka tukisi sen väitettä, jonka mukaan säänneltyjen talletusten likvidiys yksinään aiheuttaisi kiireellisten myyntien riskin. Unionin yleinen tuomioistuin on siten ottanut valituksenalaisen tuomion 116 kohdassa huomioon sen, että tämä erityispiirre voi tosiasiallisesti suosia säästäjien tekemiä nostoja, mutta se on todennut, että riidanalaisen päätöksen perusteluissa on aukko, koska kyseinen päätös perustuu tältä osin yksinomaan tähän erityispiirteeseen eikä siinä oteta huomioon esitettyä vastanäyttöä.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten unionin yleinen tuomioistuin on pääasiallisesti muistuttanut valituksenalaisen tuomion 98 kohdassa, on niin, että koska EKP:llä on laaja harkintavalta päättäessään siitä, antaako se luvan asetuksen N:o 575/2013  429 artiklan 14 kohdan soveltamiseen vai ei, unionin tuomioistuinten tehtävänä oleva tuomioistuinvalvonta riidanalaisen päätöksen kaltaisen päätöksen perustelujen perusteltavuuden osalta ei saa johtaa siihen, että ne korvaavat EKP:n arvioinnin omalla arvioinnillaan, vaan sen tarkoituksena on varmistaa, ettei päätös perustu aineellisesti virheellisiin tosiseikkoihin eikä siihen liity ilmeistä arviointivirhettä tai harkintavallan väärinkäyttöä (ks. vastaavasti tuomio 25.1.1979, Racke, 98/78, EU:C:1979:14, 5 kohta; tuomio 18.7.2007, Industrias Químicas del Vallés v. komissio, C‑326/05 P, EU:C:2007:443, 76 kohta; tuomio 11.9.2014, CB v. komissio, C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 46 kohta ja tuomio 11.12.2018, Weiss ym., C‑493/17, EU:C:2018:1000, 24 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuinten on tältä osin paitsi tutkittava esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus myös tarkistettava, sisältävätkö nämä todisteet kaikki ne merkitykselliset seikat, jotka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea niistä tehtyjä päätelmiä (tuomio 26.3.2019, komissio v. Italia, C‑621/16 P, EU:C:2019:251, 104 kohta ja tuomio 11.11.2021, Autostrada Wielkopolska v. komissio ja Puola, C‑933/19 P, EU:C:2021:905, 117 kohta).
Kun toimielimellä on laaja harkintavalta, menettelyllisten takeiden, joihin kuuluu toimielimen velvollisuus tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki kyseessä olevan tilanteen kannalta merkitykselliset seikat, noudattaminen on erityisen tärkeää (ks. vastaavasti tuomio 21.11.1991, Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, 14 kohta ja tuomio 11.12.2018, Weiss ym., C‑493/17, EU:C:2018:1000, 30 kohta).
Ottaakseen käsiteltävässä tapauksessa kantaa siihen, oliko EKP:n arviointi kiireellisten myyntien riskistä perusteltu, unionin yleinen tuomioistuin arvioi aluksi valituksenalaisen tuomion 107–114 kohdassa tiettyjä seikkoja, jotka liittyvät Crédit lyonnais’n ensimmäisessä oikeusasteessa nostamassaan kanteessa esiin tuomiin säänneltyjen talletusten erityispiirteisiin, eli niiden käyttöä hätävarana pankkikriisin sattuessa, talletuksia kyseisille tileille vastaanottavilta laitoksilta puuttuvaa vapautta käyttää talletettuja varoja vapaasti sekä Ranskan tasavallan näille talletuksille antamaa kaksinkertaista takausta.
Tätä arviointia varten unionin yleinen tuomioistuin vertaili erityisesti säänneltyjen talletusten ja tavanomaisten talletusten erityispiirteitä. Se katsoi siten valituksenalaisen tuomion 111 ja 113 kohdassa, että tavanomaiset talletukset voitiin sijoittaa omaisuuseriin, jotka voisivat myötävaikuttaa ylivelkaantumisen muodostumiseen, mutta säännellyt talletukset eivät juurikaan edistäneet ylivelkaantumisen muodostumista.
Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin totesi mainitun tuomion 115 kohdassa saman tuomion 107–114 kohdassa esiin tuoduista seikoista tekemänsä arvioinnin perusteella, että säänneltyjen talletusten erityiseen likvidiyteen nojautuvalla oikeuttamisperusteella ei yksinään voitu osoittaa, että EKP:n päätelmä, jonka mukaan näihin talletuksiin perustuvat vastuut CDC:lle merkitsivät kiireellisten myyntien riskiä, olisi perusteltu.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi saman tuomion 116 kohdassa, että Crédit lyonnais’n esittämistä todisteista ilmeni, että EKP:n arvioinnissa kyseisten talletusten erityisen likvidiyden vaikutuksesta kiireellisten myyntien riskiin ei otettu huomioon sitä, että tämä erityispiirre liittyi myös säänneltyjen talletusten käyttöön hätävarana pankkikriisin sattuessa samalla tavoin kuin niiden korkea turvallisuustaso.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi lopuksi valituksenalaisen tuomion 120 kohdassa, että esimerkki, jolla perusteltiin EKP:n päätelmää, jonka mukaan säänneltyihin talletuksiin perustuviin vastuisiin CDC:lle liittyi kiireellisten myyntien riski, ei koskenut talletuksia, jotka olivat erityispiirteiltään riittävän lähellä säänneltyjen talletusten erityispiirteitä, jotta ne voitaisiin ottaa asianmukaisesti huomioon.
Valituksenalaisen tuomion 122 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi mainitun tuomion 107–110 ja 114 kohdassa esitettyihin arviointeihin tältä osin viitaten, että se mahdollisuus, että näihin talletuksiin kohdistuisi kriisitilanteessa äkillinen nostoryntäys, erosi vastaavasta mahdollisuudesta, joka kohdistui EKP:n riidanalaisessa päätöksessä esimerkinomaisesti huomioon ottamiin talletuksiin.
Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä valituksenalaisen tuomion 125 ja 126 kohdassa, että riidanalaisen päätöksen perustelu, joka koski kiireellisten myyntien riskin tasoa, oli ”lainvastainen” ja että näin ollen tämän tuomion 17 kohdassa tarkoitetun menetelmän kaksi muuta osatekijää eli Ranskan keskushallinnon luottokelpoisuus ja Crédit lyonnais’lla CDC:lle olevien vastuiden keskittymisen taso eivät olisi voineet johtaa siihen, että EKP kieltäytyi riidanalaisessa päätöksessä myöntämästä Crédit lyonnais’lle asetuksen N:o 575/2013  429 artiklan 14 kohdassa tarkoitettua lupaa jättää laskennan ulkopuolelle kaikki tämän luottolaitoksen vastuut CDC:lle. Näin ollen se päätyi valituksenalaisen tuomion 127 kohdassa kumoamaan kyseisen päätöksen siltä osin kuin siinä kieltäydyttiin jättämästä Crédit lyonnais’n vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan ulkopuolelle 34 prosenttia näistä vastuista.
Tämän tuomion 58–64 kohdassa mainituista valituksenalaisen tuomion kohdista ilmenee, että perustellakseen riidanalaisen päätöksen osittaisen kumoamisen unionin yleinen tuomioistuin on yhtäältä tehnyt oman arviointinsa säänneltyjen talletusten erityispiirteistä katsoessaan erityisesti, että säänneltyjen talletusten pitäminen hätävarana tasapainotti kyseisten talletusten likvidiyden, ja toisaalta katsonut, että EKP oli perustanut viimeaikaisista pankkikriiseistä saatua kokemusta koskevan perustelunsa esimerkkiin sellaisten talletusten nostoista, joiden erityispiirteet eivät ole riittävän lähellä säänneltyjä talletuksia, koska säännellyt talletukset eroavat tässä esimerkissä tarkoitetuista talletuksista sen vuoksi, että kyseisille säästötileille tehtyjä talletuksia vastaanottava laitos ei voi vapaasti käyttää talletettuja varoja, ja sen vuoksi, että niitä pidetään pankkikriisin sattuessa hätävarana, mikä liittyy Ranskan tasavallan näille talletuksille antamaan kaksinkertaiseen takaukseen.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen, että kiireellisten myyntien riskin taso, joka perustui sen omaan arviointiin säänneltyjen talletusten erityispiirteistä ja niiden yhteisvaikutuksesta, ei ollut niin korkea, että sen perusteella olisi voitu kieltää jättämästä Crédit lyonnais’n vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan ulkopuolelle kaikkia sen vastuita CDC:lle.
On kuitenkin todettava ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin ei kyseenalaistanut EKP:n säänneltyjen talletusten erityispiirteistä tekemiä toteamuksia, jotka saivat EKP:n päättelemään, että näiden erityispiirteiden perusteella ei voitu täysin sulkea pois sellaisen nostoryntäyksen mahdollisuutta, jonka vuoksi Crédit lyonnais’n olisi pakko ryhtyä kiireellisiin myynteihin sen omien positioiden ja CDC:n positioiden välisen arvonoikaisun kymmenen päivän viiveen aikana.
Valituksenalaisen tuomion 116 kohdasta ilmenee siten, että unionin yleinen tuomioistuin on säänneltyjen talletusten erityispiirteitä arvioidessaan katsonut, että kyseisten talletusten suuri likvidiys ja Ranskan tasavallan säännellyille talletuksille antama kaksinkertainen takaus myötävaikuttivat niiden käyttämiseen hätävarana pankkikriisin sattuessa. Kuten EKP kuitenkin huomauttaa unionin tuomioistuimessa, se oli ottanut riidanalaisessa päätöksessä kiireellisten myyntien riskiä arvioidessaan huomioon erityispiirteet, jotka unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tekivät säännellyistä talletuksista hätävaran.
Tältä osin on korostettava, ettei unionin yleinen tuomioistuin kyseenalaistanut EKP:n riidanalaisessa päätöksessä esittämiä toteamuksia säänneltyjen talletusten suuresta likvidiydestä sen vuoksi, ettei näiden talletusten nostoja rajoittavaa lainsäädäntöä ollut olemassa, sekä Crédit lyonnais’n velvollisuudesta maksaa tallettajien tekemät nostot omien positioidensa ja CDC:n positioiden välisen arvonoikaisun kymmenen päivän viiveen aikana.
Näin ollen ei voida katsoa, että päättely, jonka perusteella unionin yleinen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen osittain, tekisi kyseenalaiseksi riidanalaisessa päätöksessä huomioon otettujen seikkojen aineellisen paikkansapitävyyden, luotettavuuden ja johdonmukaisuuden tai että se osoittaisi, että nämä seikat eivät muodosta kaikkia niitä merkityksellisiä seikkoja, jotka EKP:n on ollut otettava huomioon käsiteltävässä asiassa.
Siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin päättelee, että EKP:n huomioon ottamat tiedot eivät olleet omiaan tukemaan niistä riidanalaisessa päätöksessä tehtyjä päätelmiä, on toiseksi todettava, että tämä unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä perustuu sen omaan arvioon kiireellisten myyntien riskin tasosta, ja vaikka tämä arviointi perustuu samoihin seikkoihin, jotka EKP on ottanut huomioon, se poikkeaa kyseisen toimielimen tekemästä arvioinnista osoittamatta kuitenkaan, että EKP:n arviointi olisi ilmeisen virheellinen.
Näin päätellessään unionin yleinen tuomioistuin ei ole suorittanut sille tämän tuomion 55–57 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti kuuluvaa ilmeiseen arviointivirheeseen kohdistuvaa valvontaa, vaan se on korvannut omalla arvioinnillaan EKP:n arvioinnin tilanteessa, jossa tällä toimielimellä on kuitenkin laaja harkintavalta.
Siltä osin kuin on lisäksi kyse unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 117–122 kohdassa tekemästä arvioinnista, joka koskee EKP:n perusteluja, jotka perustuvat viimeaikaisista pankkikriiseistä saatuun kokemukseen, unionin yleinen tuomioistuin ei ole kyseisessä tuomiossa osoittanut, miten kyseisen tuomion 121 kohdassa mainitut toteamukset, joiden mukaan säänneltyjä talletuksia ei, toisin kuin mainitun tuomion 118 kohdassa tarkoitettuja avistatalletuksia, voida sijoittaa riskialttiisiin tai epälikvideihin omaisuuseriin, olisivat omiaan osoittamaan ilmeisen virheelliseksi EKP:n arvioinnin nostoryntäyksen riskin mahdollisuudesta, joka oli otettava huomioon analysoitaessa Crédit lyonnais’hen kohdistunutta kiireellisten myyntien riskiä. Sama koskee saman tuomion 122 kohdassa esitettyjä toteamuksia, jotka perustuvat Ranskan tasavallan säännellyille talletuksille antaman kaksinkertaisen takauksen ja direktiiviin 2014/49 perustuvan vakuusjärjestelmän väliseen eroon.
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin on kumonnut riidanalaisen päätöksen Crédit lyonnais’ta koskevilta osin korvaamalla Crédit lyonnais’hen kohdistunutta kiireellisten myyntien riskiä koskevan arvioinnin omalla arvioinnillaan osoittamatta, miltä osin tähän päätökseen tältä osin sisältyvää EKP:n arviointia rasittaisi ilmeinen arviointivirhe. Näin tehdessään se on ylittänyt tämän tuomion 55 kohdassa mainitut valvontatehtävänsä rajat. Se on myös menetellyt virheellisesti katsoessaan, että EKP oli laiminlyönyt tämän tuomion 57 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä johtuvan velvollisuutensa tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki kyseessä olevan tilanteen kannalta merkitykselliset seikat.
Edellä todetusta seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on hyväksyttävä ja valituksenalainen tuomio on näin ollen kumottava siltä osin kuin siinä on hyväksytty kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa ja osittain ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa ja osittain kumottu riidanalainen päätös, eikä muiden valitusperusteiden tutkiminen ole tarpeen.

Ensimmäisessä oikeusasteessa nostettu kanne
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisu kumotaan, unionin tuomioistuin voi itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
Näin on nyt käsiteltävässä asiassa, koska unionin tuomioistuimella on käytettävissään kaikki tarvittavat tiedot, jotta se voi ratkaista Crédit lyonnais’n ensimmäisessä oikeusasteessa nostaman kanteen.
Kyseinen kanne perustuu viiteen kanneperusteeseen, jotka on mainittu tämän tuomion 8 kohdassa.
Kuten tämän tuomion 21 kohdasta ilmenee, ensimmäinen kanneperuste lukuun ottamatta sen kolmanteen osaan, joka perustuu SEUT 266 artiklan rikkomiseen siksi, ettei EKP ole pannut asianmukaisesti täytäntöön 13.7.2018 annetun tuomion Crédit agricole v. EKP (T‑758/16, EU:T:2018:472) 81 kohtaa, sisältyvää väitettä ja toinen kanneperuste on hylätty unionin yleisessä tuomioistuimessa, eikä Crédit lyonnais ole tehnyt liitännäisvalitusta riitauttaakseen unionin yleisen tuomioistuimen näistä kanneperusteista tekemän arvioinnin perusteltavuuden. Näin ollen valituksenalainen tuomio on kyseisten arviointien osalta lainvoimainen huolimatta kyseisen tuomion osittaisesta kumoamisesta EKP:n ensimmäisen valitusperusteen hyväksymisen johdosta (ks. vastaavasti tuomio 4.3.2021, komissio v. Fútbol Club Barcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, 109–111 kohta).
Tästä seuraa, että unionin tuomioistuimen on tutkittava ainoastaan ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen kolmas kanneperuste ja edellisessä kohdassa mainittu ensimmäisen kanneperusteen kolmanteen osaan sisältyvä väite.

Ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa ja kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa

Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen kanneperusteen kolmannessa osassa ja kolmannen kanneperusteen ensimmäisessä osassa, jotka on syytä tutkia yhdessä, Crédit lyonnais vetoaa siihen, että EKP ei kiireellisten myyntien riskiä arvioidessaan analysoinut perusteellisesti säänneltyjen talletusten erityispiirteitä, vaikka sen olisi pitänyt tehdä näin tämän tuomion 57 kohdassa niin ikään mainitun oikeuskäytännön mukaisesti.
Crédit lyonnais väittää ensinnäkin, että useat taloustutkimukset ja talousraportit osoittavat, että kyseisiä talletuksia käytetään pankkikriisin yhteydessä hätävarana, koska Ranskan tasavalta on antanut näille tileille tehdyille talletuksille takauksen, mikä tekee niistä erityisen varman säästötuotteen, joten oletus näihin talletuksiin kriisiaikoina kohdistuvasta nostoryntäyksestä ei ole uskottava.
Crédit lyonnais riitauttaa tältä osin EKP:n viittauksen skenaarioon, jossa 10–30 prosenttia suojatuista talletuksista nostetaan alle viidessä päivässä ja jota se pitää sellaisena olettamuksena, jota ei voida todentaa ja jolla ei ole merkitystä.
Crédit lyonnais’n mukaan EKP ei myöskään osoita, miten kymmenen päivän viive säänneltyjen talletustilien omistajien tekemien nostojen ja näitä nostoja vastaavien rahamäärien CDC:ltä Crédit lyonnais’lle palauttamisen välillä aiheuttaisi maksuvalmiusriskin arvioitaessa vähimmäisomavaraisuusastetta, vaikka se ei aiheuttanut sitä maksuvalmiussuhteen yhteydessä, kuten EKP oli myöntänyt.
Crédit lyonnais katsoo toiseksi, että säännellyt talletukset kuuluvat järjestelmään, joka on taseessa rakenteellisesti tasapainossa, koska näille tileille talletetut varat on keskitetty CDC:lle ja ne vastaavat Crédit lyonnais’lla siltä olevia samansuuruisia saatavia. Crédit lyonnais’n mukaan kyseisille tileille vastaanotettujen talletusten rahamääriä ei voida sijoittaa riskialttiisiin omaisuuseriin ja ne on erityisen hyvin suojattu CDC:n velvollisuudella palauttaa säästäjien kyseisiltä tileiltä nostamat rahamäärät, joten Crédit lyonnais’n kaltaisen kyseisiä talletuksia vastaanottavan laitoksen ei tarvitse myydä omaisuuseriä kiireellisesti hankkiakseen kyseisten nostojen maksamiseen tarvittavan maksuvalmiuden.
Crédit lyonnais katsoo kolmanneksi, että säänneltyjen talletusten määrä ei riipu kyseisiä talletuksia vastaanottavan laitoksen strategiasta vaan sen vaikutusmahdollisuuksien ulkopuolelle jäävistä seikoista. Kyseinen laitos toimii pelkkänä välittäjänä tallettajan ja CDC:n välillä.
Nämä säänneltyjen talletusten erityispiirteet osoittavat, etteivät säännellyt talletukset altista niitä vastaanottavia laitoksia ylivelkaantumisriskille, mikä vahvistetaan EPV:n 3.8.2016 antamassa kertomuksessa, joka koskee vastuita, joihin sovelletaan erityisiä lakisääteisiä takuumekanismeja, sekä muutetun asetuksen N:o 575/2013  429 a artiklan 1 kohdan j alakohdassa.
EKP:n mukaan nämä perustelut on hylättävä.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten tämän tuomion 55–57 kohdassa on todettu, EKP:llä on laaja harkintavalta arvioidessaan, onko asetuksen N:o 575/2013  429 artiklan 14 kohdan mukainen oikeus myönnettävä, joten tuomioistuinvalvonta, jota unionin tuomioistuinten on harjoitettava riidanalaisen päätöksen kaltaisen päätöksen perustelujen perusteltavuuden osalta, ei saa johtaa siihen, että ne korvaavat EKP:n arvioinnin omalla arvioinnillaan, vaan sen tarkoituksena on varmistaa, ettei päätös perustu aineellisesti virheellisiin tosiseikkoihin eikä siihen liity ilmeistä arviointivirhettä tai harkintavallan väärinkäyttöä.
Nyt käsiteltävässä asiassa EKP katsoi, että säännellyistä talletuksista johtuvat vastuut CDC:lle merkitsivät EKP:n valvonnan alaisiin laitoksiin kohdistuvaa pientä vakavaraisuusriskiä mutta että Crédit lyonnais’n osalta säilyi vakavaraisuusriski, joka oli otettava huomioon rajoittamalla 66 prosenttiin näiden vastuiden jättäminen kyseisen laitoksen vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan ulkopuolelle.
Tällaisen päätelmän perustana olevan analyysin yhteydessä EKP arvioi säänneltyjen talletusten erityispiirteet huomioon ottaen ja riidanalaisen päätöksen liitteenä olevasta Crédit agricolen huomautusten nro 2 ja nro 4 arvioinnista nimenomaisesti ilmenevin tavoin myös Ranskan tasavallan antamaan kaksinkertaiseen takaukseen liittyvät erityispiirteet huomioon ottaen, voivatko EKP:n valvonnan alaiset laitokset pankkikriisin aikana altistua lyhyessä ajassa nostoryntäykselle, joka voi edellyttää ennakoimattomien oikaisutoimenpiteiden sisällyttämistä laitoksen liiketoimintasuunnitelmaan, mukaan lukien asetuksen N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 94 alakohdassa tarkoitettu omaisuuden kiireellinen myynti nostoa koskevien pyyntöjen täyttämiseksi tarvittavien varojen saamiseksi.
Tästä ilmenee, että EKP on tehnyt ennakoivan vakavaraisuusarvioinnin määrittämällä, millä tavoin tapahtumat, joiden tapahtuminen ei ole varmaa, voivat vaikuttaa laitoksen kykyyn selviytyä näistä tapahtumista.
Tämän analyysin asianmukaisen toteuttamisen kannalta on niin, että vaikka EKP:n on laajaa harkintavaltaansa käyttäessään tukeuduttava skenaarioihin, jotka eivät ole käytettävissä olevien tietojen perusteella epätodennäköisiä, mainitun analyysin ennusteluonteen vuoksi ei kuitenkaan voida katsoa, että sen olisi osoitettava sellaisten aiempien tapahtumien olemassaolo, joilla on samat erityispiirteet kuin analysoidulla skenaariolla.
Siltä osin kuin on kyse EKP:n riidanalaisessa päätöksessä esittämästä skenaariosta, jonka mukaan 10–30 prosenttia suojatuista talletuksista nostettaisiin alle viiden päivän kuluessa, on todettava, ettei tämä skenaario, joka perustuu esimerkkiin, joka on tosiasiallisesti toteutunut tilanteessa, jossa on olemassa säännellyistä talletuksista johtuviin CDC:lle oleviin vastuisiin verrattavia seikkoja, ole ilmeisen epätodennäköinen.
Tältä osin Crédit lyonnais’n esittämien niiden väitteiden ja seikkojen perusteella, jotka koskevat näiden talletusten käyttämistä hätävarana erityisesti siksi, että Ranskan tasavalta on antanut niille takauksen, voidaan tosin todeta, että tiettyjen aikaisempien pankkikriisien aikana tiettyjen säänneltyjen talletusten kokonaistaso on ollut kasvusuunnassa.
Tämä yleinen toteamus ei kuitenkaan voi tehdä täysin epätodennäköiseksi skenaariota, jonka EKP on ottanut huomioon ennakoivassa analyysissään kiireellisten myyntien riskistä ja jonka mukaan Crédit lyonnais’ssa tehtyjen säänneltyjen talletusten nostoryntäys on edes jossain määrin todennäköinen pankkikriisin sattuessa.
Vaikka Crédit lyonnais’n esittämät perustelut ja seikat, joiden perusteella tämä toteamus voidaan tehdä, voivat EKP:n myöntämin tavoin selittää sen, että rahoitusmarkkinoilla syntyvien jännitteiden tai kriisin sattuessa säästäjät ovat yleensä taipuvaisia käyttämään näitä turvallisia ja likvidejä sijoitusmuotoja muiden riskialttiimpien tai vähemmän likvidien sijoitusmuotojen sijasta, näillä perusteluilla ja seikoilla ei kuitenkaan voida osoittaa, ettei olisi selvästikään olemassa minkäänlaista riskiä siitä, että tallettajat nostavat lyhyessä ajassa ja laajamittaisesti näitä talletuksia esimerkiksi niiden uudelleensijoittamiseksi laitoksiin, joiden taloudellinen tilanne on parempi. Mainitut väitteet on siis hylättävä.
Siltä osin kuin on kyse Ranskan tasavallan säännellyille talletuksille antamasta kaksinkertaisesta takauksesta, Crédit lyonnais ei ole osoittanut, miten EKP olisi riidanalaisessa päätöksessä tehnyt ilmeisen arviointivirheen, kun se ei ole katsonut, että kyseinen erityispiirre olisi viimeaikaisista pankkikriiseistä saatu kokemus huomioon ottaen omiaan suojaamaan tätä luottolaitosta kaikelta nostoryntäyksen riskiltä ja näin ollen kaikelta kiireellisen myynnin riskiltä.
Crédit lyonnais’n väitteestä, jonka mukaan säännellyt talletukset ilmenevät rakenteellisesti tasapainoisina liiketoimina tällaisia talletuksia vastaanottavan laitoksen taseessa, on lisäksi todettava EKP:n katsoneen, että asetuksen N:o 575/2013  429 artiklan 14 kohdan c alakohdassa säädetyssä edellytyksessä, jonka tällaisista talletuksista johtuvat vastuut CDC:lle täyttävät, tarkoitetun kaltaisessa siirtojärjestelmässä nostoryntäys ei itsessään johda varojen riittämättömyyteen pyydettyjen nostojen maksamiseen velvollisen laitoksen kannalta, jos nostomahdollisuutta rajoittavan mekanismin puuttuessa tällainen laitos voisi vaatia ja saada välittömästi julkisen sektorin yksiköiltä, joille mainitut talletukset on siirretty, tällä tavoin nostettuja määriä vastaavat määrät. EKP on kuitenkin todennut riidanalaisessa päätöksessä, ettei näin ollut käsiteltävässä asiassa.
Se on nimittäin ottanut huomioon sen, että säänneltyjen talletusten määrät oli siirretty CDC:lle yleisen edun mukaisten investointien rahoittamiseksi ja että CDC:llä oli Ranskan tasavallan takaama velvollisuus maksaa tallettajien nostamat määrät takaisin näitä talletuksia vastaanottaville laitoksille. Se katsoi kuitenkin, että talletettujen varojen nostamisen ja CDC:n suorittaman nostettujen rahamäärien takaisinmaksun välisen arvonoikaisun kymmenen päivän viive  piti yllä kiireellisten myyntien riskiä.
Kyseisen toimielimen valinta, joka perustuu talletusten nostoa koskevaan skenaarioon, joka ei ole selvästi epätodennäköinen ja jossa otetaan huomioon seuraukset, joita arvonoikaisun kymmenen päivän viiveellä voi olla asianomaisen laitoksen tarpeeseen sisällyttää laitoksen liiketoimintasuunnitelmaan ennakoimattomia oikaisutoimenpiteitä, mukaan lukien omaisuuserien kiireellinen myynti, ei kuitenkaan ole ilmeisesti ylittänyt EKP:n laajan harkintavallan rajoja asetuksen N:o 575/2013  429 artiklan 14 kohdan soveltamisen kannalta merkityksellisenä pidettävän vakavaraisuusriskin tason arvioinnissa.
Tätä toteamusta ei horjuta Crédit lyonnais’n väite, jonka mukaan EKP ei ole osoittanut, miten tämä arvonoikaisuun liittyvä kymmenen päivän viive voisi synnyttää vähimmäisomavaraisuusasteen määrittämiseksi tehtävän arvioinnin yhteydessä maksuvalmiusriskin, kun sama ei päde arvioitaessa maksuvalmiusvaatimuksen täyttymistä.
On nimittäin todettava, että EKP perusteli riidanalaisessa päätöksessä tällaisen kymmenen päivän viiveen huomioon ottamista korostamalla, että vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan yhteydessä ei ole määritetty mitään asianmukaista erityistä aikahorisonttia, toisin kuin maksuvalmiussuhteen laskemista varten.
Tältä osin on todettava, että kuten EKP huomautti unionin yleisessä tuomioistuimessa, maksuvalmiustarpeen kattamista koskevalla vaatimuksella, josta säädetään muun muassa asetuksen N:o 575/2013 412 artiklassa, pyritään siihen, että likvidien varojen kokonaisarvo ”kattaa likviditeetin ulosvirtaukset vähennettynä likviditeetin sisäänvirtauksilla stressitilanteissa”, jotta voidaan varmistaa, että laitoksilla on ”maksuvalmiuspuskurit, jotka vakavissa stressitilanteissa riittävät vastaamaan likviditeetin sisään- ja ulosvirtausten mahdolliseen epätasapainoon 30 päivän ajanjaksolla”. Vähimmäisomavaraisuusasteesta säädetään puolestaan muun muassa kyseisen asetuksen 429 artiklassa, ja sen tarkoituksena on suojata laitosta ylivelkaantumisriskiltä eli riskiltä, ”joka aiheutuu velkaantuneisuusasteen tai ehdollisen velkaantuneisuusasteen aiheuttamasta laitoksen haavoittuvuudesta ja joka voi edellyttää ennakoimattomien oikaisutoimenpiteiden sisällyttämistä laitoksen liiketoimintasuunnitelmaan, mukaan luettuina omaisuuden kiireellinen myynti, joka voi johtaa tappioihin tai laitoksen jäljellä olevien omaisuuserien arvonoikaisuihin”. Maksuvalmiusvaatimuksella pyritään varmistamaan likviditeetin ulosvirtausten riittävä kattaminen 30 päivän kuluessa vakavan stressitilanteen skenaariossa, kun taas vähimmäisomavaraisuusasteen tarkoituksena on puolestaan välttää se, että laitoksen, jonka maksuvalmius on riittämätön, olisi pakko toteuttaa korjaavia toimenpiteitä, kuten omaisuuserien ”kiireellisiä” myyntejä tavallista heikommin ehdoin.
EKP totesi kuitenkin, että jos 30 prosenttia säännellyistä talletuksista nostettaisiin alle viidessä päivässä, tämä merkitsisi Crédit lyonnais’n osalta 5,4 miljardin euron määrää. Se katsoi, että nostojen tällaisen määrän ja nopeuden mahdollisuutta kyseisen luottolaitoksen osalta ei voitu sulkea pois ja että siinä tapauksessa luottolaitos saattaa joutua toteuttamaan liiketoimintasuunnitelmassa ennakoimattomia toimenpiteitä, mukaan lukien omaisuuden kiireellinen myynti, jotta sillä olisi tarvittavat varat pyydettyjen nostojen maksamiseksi.
Tästä seuraa, että kun otetaan huomioon nämä asetuksen N:o 575/2013 mukaisten aikahorisonttien erot, ei vaikuta siltä, että EKP:n arvio, joka koskee tallettajien nostojen ja CDC:n takaisinmaksun välisen kymmenen päivän viiveen huomioon ottamista kyseisen asetuksen 429 artiklan 14 kohtaa sovellettaessa, olisi ilmeisen virheellinen.
Crédit lyonnais’n väitteestä, jonka mukaan säänneltyjen talletusten määrä ei riipu kyseisiä talletuksia vastaanottavan laitoksen strategiasta vaan sen vaikutusmahdollisuuksien ulkopuolelle jäävistä seikoista, on lisäksi todettava, että Crédit lyonnais on ainoastaan tuonut esiin seikkoja, jotka ovat omiaan osoittamaan, että myös sen toiminnasta riippumattomilla seikoilla oli vaikutusta tähän määrään. Se ei ole väittänyt eikä osoittanut, ettei se olisi millään tavoin vaikuttanut säänneltyjen talletusten määrään.
Näin ollen tämä Crédit lyonnais’n väite on hylättävä.
Samoin on hylättävä Crédit lyonnais’n väitteet, jotka perustuvat muutetun asetuksen N:o 575/2013  429 a artiklan 1 kohdan j alakohtaan ja tämän tuomion 87 kohdassa mainittuun EPV:n kertomukseen.
Yhtäältä tämä säännös on nimittäin tullut voimaan riidanalaisen päätöksen tekemisen jälkeen, eikä sitä näin ollen voida soveltaa ajallisesti nyt käsiteltävässä asiassa. Kuten mainitun säännöksen sanamuodosta ilmenee, sen tarkoituksena ei myöskään ole säänneltyihin talletuksiin liittyvien vastuiden kaltaisten vastuiden automaattinen jättäminen vastuiden kokonaismäärän ulkopuolelle vähimmäisomavaraisuusasteen laskennassa vaan poistaa kyseessä olevilta laitoksilta velvollisuus saada toimivaltaisten viranomaisten lupa tällaiseen ulkopuolelle jättämiseen siirtämällä niille vastuu sen arvioimisesta, onko tämä ulkopuolelle jättäminen perusteltua niiden vastuiden osalta, jotka täyttävät asetuksessa N:o 575/2013 säädetyt edellytykset.
Lisäksi siinäkään tapauksessa, että tämä lainsäädännön muutos voisi osoittaa lainsäätäjän katsoneen, että säänneltyihin talletuksiin liittyvät vastuut eivät aiheuta velkaantumisriskiä, tämän toteamuksen perusteella ei voida katsoa, että EKP:n olisi pitänyt tarkastella Crédit lyonnais’n tilannetta niiden tietojen valossa, jotka muutetun asetuksen N:o 575/2013  429 a artiklan 1 kohdan j alakohdassa annetaan näiden vastuiden tulevaa sääntelyä koskevasta lainsäätäjän aikomuksesta.
Toisaalta tämän tuomion 87 kohdassa mainitusta EPV:n kertomuksesta on todettava, että siinä suositeltiin asetuksen N:o 575/2013  429 artiklan 14 kohdassa säädetyn ulkopuolelle jättämisen soveltamista analogisesti muihin vastuisiin kuin säännellyistä talletuksista aiheutuviin vastuisiin.
Joka tapauksessa kyseisen kertomuksen, joka ei sido EKP:tä sen tehdessä kyseisen artiklan nojalla päätöksen, perusteella voidaan enintään todeta EPV:n katsoneen, että myös näillä muilla vastuilla oli alhainen riskiprofiili, mikä tämän tuomion 90 kohdassa todetuin tavoin vastaa EKP:n riidanalaisessa päätöksessä tekemää kokonaisarviointia säänneltyjen talletusten osalta.
Edellä esitetystä seuraa, ettei Crédit lyonnais osoita perusteluillaan, että EKP:n arviointiin, joka koskee Crédit lyonnais’lla säänneltyjen talletusten vuoksi CDC:lle olevien vastuiden aiheuttamaa kiireellisten myyntien riskiä, joka osaltaan oikeutti jättämään vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan ulkopuolelle vain 66 prosenttia näistä vastuista, liittyisi ilmeinen arviointivirhe.
Tästä seuraa, että kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa ja ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa on hylättävä.

Kolmannen kanneperusteen toinen osa

Asianosaisten lausumat
Crédit lyonnais katsoo, ettei EKP esitä seikkoja, jotka voisivat vahvistaa Ranskan tasavallan maksukyvyttömyyden todennäköisyyden ja jotka voisivat olla perusteena sille, että asetuksen N:o 575/2013  429 artiklan 14 kohdassa säädetty laskennan ulkopuolelle jättäminen evättäisiin edes osittain.
EKP:n mukaan tämä väite on hylättävä.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Riidanalaisen päätöksen 2.2.1 kohdassa EKP on ottanut huomioon Ranskan keskushallinnon luottokelpoisuuden arvioidessaan, oliko olemassa riski siitä, että CDC:n maksukyvyttömyystapauksessa Ranskan keskushallinto ei kykenisi maksamaan vakavaraisuusvalvonnan alaisille yhteisöille takaisin CDC:lle siirrettyjä määriä, jotka vastaavat säästäjien nostamia säänneltyjä talletuksia.
Riidanalaisen päätöksen kyseisestä kohdasta ilmenee lisäksi, että EKP katsoi, ettei tähän riskiin liittynyt itsessään ”vakavaraisuteen liittyviä ongelmia”, jotka oikeuttaisivat sen, ettei EKP anna lupaa asetuksen N:o 575/2013  429 artiklan 14 kohdan nojalla pyydettyyn laskennan ulkopuolelle jättämiseen.
EKP katsoi kuitenkin, että kun otetaan huomioon ulkopuolisten luottoluokituslaitosten, joihin Standard & Poor’s kuuluu, Ranskan tasavallalle antama luokitus, joka ei ollut ”korkein mahdollinen”, ja viisivuotisten luottoriskinvaihtosopimusten luokitus, joka merkitsi ”[kyseisen maan] maksukyvyttömyyden todennäköisyyttä, joka ei ole nolla”, EKP:n vakavaraisuusvalvonnan alaisilla laitoksilla CDC:lle olevien vastuiden suuruus oli merkityksellinen seikka, joka oli otettava huomioon arvioitaessa näiden laitosten tilanteesta aiheutuvaa yleistä vakavaraisuusriskiä.
Tästä seuraa, että EKP on arvioinut Ranskan tasavallan maksukyvyttömyysriskiä sellaisten seikkojen perusteella, joiden nojalla voitiin kohtuudella katsoa, ettei Ranskan keskushallinnon luottokelpoisuuteen liittyvä riski ollut nolla, eikä Crédit lyonnais ole kyennyt osoittamaan, että tämä arviointi olisi ilmeisen virheellinen.
Tältä osin on todettava, että käsiteltävässä asiassa EKP:n tehtävänä on ollut sille kuuluvan laajan harkintavallan käyttämisen yhteydessä määrittää, oliko Ranskan tasavallan vähäinen maksukyvyttömyysriski, jonka se oli todennut sellaisen arvioinnin perusteella, johon ei liity ilmeistä virhettä, otettava huomioon EKP:lle kuuluvassa arvioinnissa.
Tästä seuraa, että kun otetaan huomioon tämä laaja harkintavalta, ei voida katsoa, että päätöksen perusteeksi otettua riskin tasoa ja sen vaikutusta EKP:n valvonnassa olevien laitosten tilanteeseen rasittaisi ilmeinen arviointivirhe.
Kolmannen kanneperusteen toinen osa ja siten koko kanneperuste on siis hylättävä.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäisessä oikeusasteessa nostettu kanne on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus hyväksytään ja unionin tuomioistuin ratkaisee itse asian lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdassa, jota sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla sovelletaan valituksen käsittelyyn, määrätään, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska Crédit lyonnais on hävinnyt asian ja koska EKP on vaatinut sekä unionin tuomioistuimessa että unionin yleisessä tuomioistuimessa Crédit lyonnais’n velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut, on määrättävä, että Crédit lyonnais vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaa EKP:n oikeudenkäyntikulut ensimmäisessä oikeusasteessa ja tässä muutoksenhakumenettelyssä.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Unionin yleisen tuomioistuimen 14.4.2021 antama tuomio Crédit lyonnais vastaan EKP (T
‑
504/19, EU:T:2021:185) kumotaan siltä osin kuin kyseisessä tuomiossa hyväksyttiin ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa ja osittain ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa ja kumottiin 3.5.2019 annettu Euroopan keskuspankin (EKP) päätös ECB-SSM-2019-FRCAG-39 siltä osin kuin kyseisessä päätöksessä kieltäydyttiin jättämästä Crédit lyonnais’n vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan ulkopuolelle 34 prosenttia sen vastuista Caisse des dépôts et consignationsille.
2)
Crédit lyonnais’n ensimmäisessä oikeusasteessa nostama kanne asiassa T
‑
504/19 hylätään.
3)
Crédit lyonnais velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.