CELEX: 62019CJ0097
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Muitas kodekss
Muitas deklarācijas
Šī kodeksa 78. pants
Muitas deklarācijas pārskatīšana
Deklarētāja nosaukums
Informācijas par deklarētāja personu grozīšana, lai norādītu uz netiešas pārstāvības attiecību pastāvēšanu
Personas, kas ir ieguvusi importa licenci, netieša pārstāvība

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV 1992, L 302, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) 78. panta 3. punktu.
Šis lūgums tika iesniegts
Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG
tiesvedībā pret
Hauptzollamt Köln
(Ķelnes Galvenā muitas pārvalde, Vācija) (turpmāk tekstā – “Galvenā muitas pārvalde”) par šīs pēdējās atteikumu labot informāciju par muitas deklarācijā norādīto deklarētāja personu.
Atbilstošās tiesību normas
Muitas kodekss tika atcelts un aizstāts ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 450/2008 (2008. gada 23. aprīlis), ar ko izveido Kopienas Muitas kodeksu (
OV 2008, L 145, 1. lpp.
) un kas stājās spēkā 2008. gada 24. jūnijā. Šī regula tika grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 528/2013 (2013. gada 12. jūnijs) (
OV 2013, L 165, 62. lpp.
; turpmāk tekstā – “Modernizētais muitas kodekss”). Kā izriet no Modernizētā muitas kodeksa 188. panta, dažas tā tiesību normas bija piemērojamas no 2008. gada 24. jūnija, bet citām tiesību normām bija jābūt piemērojamām vēlākais no 2013. gada 1. novembra. Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 952/2013 (2013. gada 9. oktobris), ar ko izveido Savienības Muitas kodeksu (
OV 2013, L 269, 1. lpp.
, un labojums –
OV 2013, L 287, 90. lpp.
) stājās spēkā 2013. gada 30. oktobrī, un ar to tika atcelts Modernizētais muitas kodekss un arī Muitas kodekss, jo dažas no šī pēdējā kodeksa tiesību normām joprojām bija piemērojamas līdz vēlākais 2013. gada 1. novembrim. No Regulas Nr. 952/2013 286. panta 2. punkta, lasot to kopā ar 288. panta 2. punktu, izriet, ka Muitas kodekss ir atcelts no 2016. gada 1. maija. Tādējādi, ņemot vērā pamatlietas faktu rašanās datumu, Muitas kodekss paliek piemērojams šai lietai. Turklāt šai lietā nav nozīmes nevienai no Modernizētā muitas kodeksa tiesību normām, kas ir piemērojamas no 2008. gada 24. jūnija.
Muitas kodeksa astotajā apsvērumā bija paredzēts:
“tā kā, pieņemot šā Kodeksa īstenošanai nepieciešamos pasākumus, vislielākā uzmanība jāvelta tam, lai novērstu jebkādu krāpšanu vai nepareizu rīcību, kas var nelabvēlīgi ietekmēt Eiropas Kopienas vispārējo budžetu”.
Muitas kodeksa 4. pantā bija paredzēts:
“Šajā Kodeksā terminiem ir šāda nozīme:
[..]
17)
“Muitas deklarācija” nozīmē darbību, ar kuru persona noteiktajā veidā un kārtībā paziņo par savu vēlmi precēm piemērot noteiktu muitas procedūru.
18)
“Deklarētājs” nozīmē personu, kas aizpilda muitas deklarāciju savā vārdā, vai personu, kuras vārdā tiek aizpildīta muitas deklarācija.
[..]”
Šā kodeksa 5. pantā bija noteikts:
“1.   Saskaņā ar 64. panta 2. punkta nosacījumiem un atbilstīgi 243. panta 2. punkta b) apakšpunkta ietvaros pieņemtajiem noteikumiem, jebkura persona drīkst iecelt sev pārstāvi attiecībām ar muitas dienestiem muitas noteikumos paredzēto darbību un formalitāšu izpildei.
2.   Šāda pārstāvība var būt:
–
tieša, ja pārstāvis rīkojas otras personas vārdā un tās uzdevumā,
vai
–
netieša, ja pārstāvis rīkojas savā vārdā, bet otras personas uzdevumā.
Dalībvalsts var ierobežot tiesības aizpildīt muitas deklarācijas:
–
tiešā pārstāvībā vai
–
netiešā pārstāvībā,
nosakot, ka pārstāvim ir jābūt muitas aģentam, kas darbojas attiecīgās valsts teritorijā.
[..]
4.   Pārstāvim jāpaziņo, ka viņš rīkojas pārstāvētās personas uzdevumā, jānorāda, vai pārstāvība ir tieša vai netieša, un jābūt pilnvarotam būt par pārstāvi.
Persona, kas nav paziņojusi par savu rīkošanos otras personas vārdā vai tās uzdevumā vai ir bez attiecīga pilnvarojuma paziņojusi, ka rīkojas otras personas vārdā vai tās uzdevumā, uzskatāma par tādu, kas rīkojas savā vārdā un savā uzdevumā.
5.   Muitas dienesti drīkst likt jebkurai personai, kas paziņo, ka rīkojas otras personas vārdā vai tās uzdevumā, uzrādīt pierādījumus, kas apliecina, ka persona ir pilnvarota būt par pārstāvi.”
Minētā kodeksa 64. pantā bija paredzēts:
“1.   Saskaņā ar 5. pantu muitas deklarāciju var aizpildīt katra persona, kas attiecīgās preces spēj uzrādīt vai likt uzrādīt kompetentajam muitas dienestam līdz ar visiem dokumentiem, kas vajadzīgi uzrādīšanai tās muitas procedūras noteikumu piemērošanai, kurai preces deklarētas.
2.   Tomēr,
a)
ja muitas deklarācijas pieņemšana uzliek konkrētus pienākumus konkrētai personai, deklarācija ir jāizpilda šai personai vai tās vārdā;
[..].”
Saskaņā ar šī paša kodeksa 65. pantu:
“Pēc deklarētāja lūguma viņam tiek atļauts deklarācijā pēc tās pieņemšanas muitā grozīt vienu vai vairākus datus. Deklarāciju nedrīkst izlabot tā, ka tā attiektos uz precēm, kas nav tajā sākotnēji iekļautas.
Tomēr grozījumi nav pieļaujami, ja atļauja tiek prasīta pēc tam, kad muitas dienesti:
a)
ir paziņojuši deklarētājam par nodomu pārbaudīt preces;
b)
ir konstatējuši, ka attiecīgie dati nav patiesi, vai
c)
ir atlaiduši [izlaiduši] preces.”
Muitas kodeksa 66. pantā bija paredzēts:
“1.   Pēc deklarētāja lūguma muitas dienesti atzīst par nederīgu jau pieņemtu deklarāciju, ja deklarētājs sniedz pierādījumus, ka preces attiecīgajai muitas procedūrai deklarētas kļūdas dēļ vai ka īpašu apstākļu rezultātā vairs nav pamata nodot preces tajā muitas procedūrā, kurai tās tikušas deklarētas.
[..]
2.   Deklarāciju nevar atzīt par nederīgu pēc preču atlaišanas [izlaišanas], izņemot gadījumus, kurus nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru.
[..]”
Šā kodeksa 74. pantā bija noteikts:
“1.   Ja muitas deklarācijas pieņemšana rada muitas parādu, deklarācijā ietvertās preces nedrīkst atlaist [izlaist], ja nav samaksāts muitas parāds vai dots nodrošinājums. [..]
2.   Ja saskaņā ar noteikumiem par tās muitas procedūras piemērošanu, kurai preces ir deklarētas, muitas dienesti pieprasa nodrošinājuma sniegšanu, minētās preces neatlaiž [neizlaiž] attiecīgās muitas procedūras piemērošanai, kamēr šāds nodrošinājums nav dots.”
Minētā kodeksa 78. pantā bija paredzēts:
“1.   Pēc preču atlaišanas [izlaišanas] muitas dienesti var pēc sava ieskata vai pēc deklarētāja lūguma izdarīt deklarācijā labojumus.
2.   Pēc preču atlaišanas [[izlaišanas], lai pārliecinātos par deklarācijas datu pareizību, muitas dienesti var pārbaudīt tirdzniecības dokumentus un datus par attiecīgo preču ievešanu un izvešanu vai sekojošajām tirdznieciskām darbībām ar šīm precēm. Tādas pārbaudes var izdarīt deklarētāja vai jebkuras citas personas telpās, kas minētajās darbībās tieši vai netieši iesaistīta sakarā ar savu komercdarbību, vai pie jebkuras citas personas, kuras valdījumā komercdarbības vajadzībām atrodas minētie dokumenti un ziņas. Šie dienesti var arī pārbaudīt preces, ja tās joprojām ir iespējams tiem uzrādīt.
3.   Ja deklarācijas pārskatīšanas rezultātā vai pēcmuitas pārbaudē atklājas, ka attiecīgās muitas procedūras noteikumi ir piemēroti, pamatojoties uz nepatiesu vai nepilnīgu informāciju, muitas dienesti saskaņā ar pastāvošajiem noteikumiem veic pasākumus, kas nepieciešami lai stāvokli izlabotu, ņemot vērā tiem pieejamo jauno informāciju.”
Saskaņā ar šī paša kodeksa 201. pantu:
“1.   Ievedmuitas parāds rodas:
a)
laižot brīvā apgrozībā ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces,
vai
b)
nododot šādas preces pagaidu ievešanas procedūrā ar daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa.
2.   Muitas parāds rodas attiecīgās muitas deklarācijas pieņemšanas brīdī.
3.   Parādnieks ir deklarētājs. Netiešas pārstāvības gadījumā parādnieks ir arī persona, kuras uzdevumā ir aizpildīta muitas deklarācija.
Ja muitas deklarācija attiecībā uz vienu no 1. punktā minētajām procedūrām sastādīta, pamatojoties uz informāciju, kas veicinājusi pilnīgu vai daļēju likumā noteikto muitas nodokļu neiekasēšanu, personas, kuras sniegušas deklarācijas sastādīšanai vajadzīgo informāciju un zinājušas, vai kurām būtu bijis jāzina, ka šāda informācija ir nepatiesa, var arī tikt uzskatītas par parādniekiem saskaņā ar spēkā esošajiem attiecīgās valsts noteikumiem.”
Muitas kodeksa 236. pantā bija paredzēts:
“1.   Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi ir jāatmaksā, ja tiek konstatēts, ka to maksāšanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.
Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atlaiž, ja tiek konstatēts, ka iegrāmatošanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma nav bijusi maksājama vai kā tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.
Atmaksu vai atlaišanu neizdara, ja par pamatu tādas summas samaksai vai iegrāmatošanai, kura pēc likuma nav bijusi maksājama, bijusi attiecīgās personas apzināta rīcība.
2.   Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atmaksā vai atlaiž, pamatojoties uz iesniegumu, kas attiecīgajai muitas iestādei iesniegts triju gadu laikā no dienas, kad šo muitas nodokļu summa darīta zināma parādniekam.
[..]
Ja šajā laikā muitas dienesti paši atklāj, ka pastāv kādi no 1. punkta pirmajā un otrajā daļā aprakstītajiem apstākļiem, tie atmaksā vai atlaiž nodokli pēc savas ierosmes.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
SC Zahărul Oradea SA
(turpmāk tekstā – “
Zahărul Oradea
”) ir Rumānijā dibināta sabiedrības
Pfeifer & Langen
meitassabiedrība. Tā iegādājās 45000 tonnas Brazīlijas izcelsmes cukurniedru cukura, kas bija paredzēts rafinēšanai
Pfeifer & Langen
rūpnīcā Eiskirhenē [
Euskirchen
] (Vācija), saskaņā ar līgumu, kurš bija noslēgts starp šo pēdējo un
Zahărul Oradea
. Pēc rafinēšanas cukurs tiktu pārdots sabiedrībai
Pfeifer & Langen
.
2011. gada 13. decembrī Rumānijas kompetentās iestādes izsniedza sabiedrībai
Zahărul Oradea
licenci, atļaujot importēt šo daudzumu cukurniedru cukura. Atbilstoši iesniedzējtiesas norādēm 2012. gada 2. februārī
Zahărul Oradea
pilnvaroja
Pfeifer & Langen
to pārstāvēt attiecībā uz muitas deklarācijām saistībā ar šo importu.
2012. gada 24. februārī
Pfeifer & Langen
savā vārdā deklarēja rafinēšanai paredzēta daļēja cukurniedru cukura daudzuma 499456 kilogramu (kg) apmērā laišanu brīvā apgrozībā. Muitas deklarācijā tā atsaucās uz
Zahărul Oradea
importa licenci. Turklāt tā iesniedza pilnvaras, ko tai bija izsniegusi
Zahărul Oradea
, kopiju. Galvenā muitas pārvalde pieņēma deklarāciju un, atzīmējusi šo cukurniedru cukura daudzumu uz
Pfeifer & Langen
iesniegtās importa licences, pieprasīja tai samaksāt muitas nodokli 126113,65 EUR apmērā, piemērojot samazināto likmi 252,50 EUR par tonnu.
Pfeifer & Langen
ar divām vēstulēm, kas datētas ar 2013. gada 10. un 11. janvāri, vērsās pie Galvenās muitas pārvaldes un lūdza pārskatīt 2012. gada 24. februāra muitas deklarāciju tā, lai tiktu uzskatīts, ka tā bija veikusi šo deklarēšanu kā
Zahărul Oradea
netieša pārstāve, jo tā nebija pārliecināta, vai tā drīkstēja izmantot pazeminātu muitas nodokļa likmi cukurniedru cukuram.
Galvenā muitas pārvalde ar 2013. gada 24. janvāra lēmumu pieprasīja
Pfeifer & Langen
samaksāt
a posteriori
83158,41 EUR muitas nodokli. Šī summa tika iegūta, piemērojot kombinētās nomenklatūras apakšpozīcijā 17011490 klasificējamam cukurniedru cukuram paredzēto muitas nodokļa likmi 41,90 EUR par 100 kg. Šī lēmuma pamatojumā Galvenā muitas pārvalde norādīja, ka
Pfeifer & Langen
nepienācās samazinātā nodokļa likme, jo importa licence bija izsniegta sabiedrībai
Zahărul Oradea
.
Pfeifer & Langen
šo lēmumu apstrīdēja, atsaucoties uz savu lūgumu pārskatīt 2012. gada 24. februāra muitas deklarāciju.
Galvenā muitas pārvalde ar 2018. gada 26. aprīļa lēmumu noraidīja šo iebildumu, norādot – tā kā
Pfeifer & Langen
muitas deklarācijā nebija norādījusi, ka tā rīkojas
Zahărul Oradea
vārdā un uzdevumā, tai bija deklarētāja un līdz ar to arī muitas parādnieka statuss. Saskaņā ar šo lēmumu muitas deklarācijā norādītais deklarētāja vārds nevar būt nepatiess vai nepilnīgs, jo runa ir par brīvprātīgu procesuālu aktu, un šī iemesla dēļ vēlāk to vairs nevar mainīt. Šajā ziņā neesot būtiski, ka
Pfeifer & Langen
muitas deklarācija neatbilda
Zahărul Oradea
piešķirtās pilnvaras – kuras kopiju šī pirmā bija iesniegusi Galvenajai muitas pārvaldei – nosacījumiem.
Pfeifer & Langen
cēla iesniedzējtiesā prasību, apstrīdot 2018. gada 26. aprīļa lēmumu. Savā prasības tā pieteikumā apgalvo, ka, tās iesniegtā, muitas deklarācija esot jālabo tādējādi, ka ir uzskatāms, ka tā ir rīkojusies kā
Zahărul Oradea
netiešā pārstāve. Iemesls, kura dēļ
Pfeifer & Langen
šajā muitas deklarācijā nenorādīja – pretēji tam, kas bija sākotnēji paredzēts –, ka tā rīkojas kā
Zahărul Oradea
netiešā pārstāve, bija saistīts vienīgi ar to, kā apgalvo
Pfeifer & Langen
, ka Galvenās muitas pārvaldes ierēdne tai sniedza neprecīzu informāciju. Atbildot uz
Pfeifer & Langen
jautājumu, šī ierēdne esot norādījusi, ka tai muitas deklarācijas ir jāaizpilda pašai savā vārdā un uzdevumā. Tomēr, iesniedzot pilnvaras, ko tai izsniegusi
Zahărul Oradea
, kopiju,
Pfeifer & Langen
esot atklājusi šīs pārstāvības tiesības. Turklāt
Pfeifer & Langen
apgalvo, ka muitas procedūras mērķi nav tikuši apdraudēti. Tā uzskata, ka ir ievēroti nosacījumi, lai Galvenā muitas pārvalde izlaistu cukurniedru cukuru, jo
Pfeifer & Langen
esot iesniegusi bankas garantiju par ievedmuitas nodevām.
Galvenā muitas pārvalde norāda, ka
Pfeifer & Langen
no muitas ierēdnes neesot saņēmusi apgalvoto informāciju. Turklāt tā apgalvo, ka
Pfeifer & Langen
sniegtās ziņas tās iesniegtajā muitas deklarācijā nebija nepareizas. Tā kā
Pfeifer & Langen
iesniedza muitas deklarāciju savā vārdā, Galvenās muitas pārvaldes ieskatā, tā likumīgi ieguva deklarētāja statusa un atteicās no sava nodoma iesniegt muitas deklarāciju netiešā pārstāvja statusā, neraugoties uz tās rīcībā esošo pilnvaru.
Kā uzskata iesniedzējtiesa, no Tiesas judikatūras izriet, ka Muitas kodeksa 78. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj
ex officio
vai pēc deklarētāja pieprasījuma pārskatīt un labot tādu muitas deklarāciju kā pamatlietā, tā, ka tās izskatāmajā lietā datus par deklarētāja personu var grozīt tādā veidā, lai tiktu uzrādītas starp
Zahărul Oradea
un
Pfeifer & Langen
pastāvošās netiešas pārstāvības attiecības. Šajā ziņā tā norāde, ka attiecīgajā muitas deklarācijā pamatlietā ietvertie dati, atbilstoši kuriem
Pfeifer & Langen
tika uzskatīta par deklarētāju – un netika norādīts netiešas pārstāvības attiecības
Zahărul Oradea
uzdevumā –, izriet no kļūdas piemērojamo tiesību interpretācijā. Tā turklāt uzskata, ka ar šādu labojumu netiek apdraudēti attiecīgās muitas procedūras mērķi un ka
Pfeifer & Langen
ir sniegusi pietiekami daudz informācijas, lai pierādītu ka attiecīgo muitas procedūru reglamentējošās tiesību normas ir piemērotas, balstoties uz nepareizu vai nepilnīgu informāciju.
Tomēr iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai šāda Muitas kodeksa 78. panta 3. punkta interpretācija ir iespējama, jo
Hoge Raad der Nederlanden
(Nīderlandes Augstākā tiesa), kā arī
Finanzgericht Hamburg
(Hamburgas Finanšu tiesa, Vācija) savos nesenajos spriedumos esot uzskatījušas, ka šīs tiesību normas piemērošana nevar novest pie tā, ka par deklarētāju varētu tikt uzskatīta cita persona, nevis muitas deklarācijā norādītā.
Šādos apstākļos
Finanzgericht Düsseldorf
(Diseldorfas Finanšu tiesa, Vācija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Muitas kodeksa] 78. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar to tādā lietā kā pamatlieta muitas deklarācija ir jāpārskata un jālabo tā, ka deklarētājas datus aizstāj ar tās personas nosaukumu, kurai ir izsniegta importa licence, kas attiecas uz importētajām precēm, un šo personu pārstāv persona, kura muitas deklarācijā ir norādīta kā deklarētāja un muitas dienestam ir iesniegusi importa licences īpašnieka pilnvaru?”
Par prejudiciālo jautājumu
Sākumā jānorāda, ka saskaņā ar iesniedzējtiesas nolēmumā ietvertajām norādēm, lai gan
Pfeifer & Langen
bija saņēmusi pilnvaru pārstāvēt
Zahărul Oradea
muitas procedūras veikšanas nolūkā un bija, iesniedzot muitas deklarāciju, uzrādījusi šo pilnvaru muitas iestādēm, tā šajā deklarācijā nenorādīja, ka tā pārstāv
Zahărul Oradea
. Pamatlietā
Pfeifer & Langen
lūdz pārskatīt minēto deklarāciju tādējādi, lai tajā tiktu norādītas netiešās pārstāvības attiecības starp to un
Zahărul Oradea
.
Līdz ar to iesniedzējtiesa ar savu jautājumu būtībā vaicā, vai Muitas kodeksa 78. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas iestādes var apmierināt lūgumu pārskatīt muitas deklarāciju tā, lai tajā tiktu uzrādītas netiešas pārstāvības attiecības starp, no vienas puses, pilnvaroto personu, kas kļūdas pēc ir norādījusi, ka tā rīkojas vienīgi savā vārdā un uzdevumā, lai gan tai bija importa licences īpašnieka pilnvara, un, no otras puses, pilnvarotāju, kura uzdevumā deklarācija tika iesniegta.
Šajā ziņā jāņem vērā, ka Muitas kodeksa 78. pantā ir paredzēta procedūra, kas ļauj muitas iestādēm pēc sava ieskata vai pēc deklarētāja lūguma pārskatīt muitas deklarāciju pēc preču, kas minētas šajā deklarācijā, izlaišanas, proti, pēc šīs deklarācijas iesniegšanas (spriedums, 2017. gada 12. oktobris, Tigers,
C‑156/16
,
EU:C:2017:754
,
29.
punkts).
Tiesa jau ir norādījusi, ka tad, ja deklarētājs lūdz pārskatīt savu deklarāciju, muitas iestādēm tā lūgums ir jāizskata vismaz attiecībā uz to, vai pastāv pamats veikt šādu pārskatīšanu, un ka deklarētāja lūgtās pārskatīšanas veikšana tādējādi šīm iestādēm ir jāizvērtē gan saistībā ar tās principu, gan ar tās rezultātu. Šīm iestādēm tātad ir plaša rīcības brīvība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 12. jūlijs, Südzucker u.c.,
C‑608/10, C‑10/11 un C‑23/11
,
EU:C:2012:444
,
48.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
To darot, muitas dienesti tostarp ņem vērā, vai ir iespējams pārbaudīt deklarācijā, kuru paredzēts pārskatīt, un lūgumā par deklarācijas pārskatīšanu minētās ziņas. Ja pārskatīšana principā ir iespējama, tad muitas dienestiem vai nu ar motivētu lēmumu ir jānoraida deklarētāja lūgums, vai ir jāveic lūgtā pārskatīšana (spriedums, 2012. gada 12. jūlijs, Südzucker u.c.,
C‑608/10, C‑10/11 un C‑23/11
,
EU:C:2012:444
,
49.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Ja deklarācijas pārskatīšanas vai pārbaudes rezultātā atklājas, ka attiecīgās muitas procedūras noteikumi ir piemēroti, pamatojoties uz nepatiesu vai nepilnīgu informāciju, muitas iestādēm saskaņā ar minētā 78. panta 3. punktu ir jāveic pasākumi, kas nepieciešami, lai stāvokli izlabotu, ņemot vērā tām pieejamo jauno informāciju (spriedums, 2017. gada 12. oktobris, Tigers,
C‑156/16
,
EU:C:2017:754
,
30.
punkts).
Tādējādi no Muitas kodeksa 78. panta kopumā izriet, ka var tikt iesniegta jauna informācija, ko muitas iestādes var ņemt vērā, un to var darīt arī pēc muitas deklarācijas iesniegšanas. Faktiski šī panta sistēmas mērķis ir pielāgot muitas procedūru faktiskajai situācijai (spriedums, 2017. gada 12. oktobris, Tigers,
C‑156/16
,
EU:C:2017:754
,
31.
punkts).
Šajā gadījumā ir jānosaka, vai pamatlietas apstākļos šī kodeksa 78. pants ļauj muitas iestādēm labot informāciju par deklarētāja personu, un konkrētāk – norādīt, ka pastāv netiešas pārstāvības attiecības starp deklarētāju un personu, kas to pilnvarojusi.
Jāatgādina, ka, lai interpretētu Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un ar tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (spriedumi, 2016. gada 22. jūnijs, Thomas Philipps,
C‑419/15
,
EU:C:2016:468
,
18.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2019. gada 21. novembris, Procureur‑Generaal bij de Hoge Raad der Nederlanden,
C‑678/18
,
EU:C:2019:998
,
31.
punkts).
Attiecībā uz, pirmkārt, Muitas kodeksa 78. panta tekstu, ir jāatgādina, ka šī panta tekstā nav iekļauts ierobežojums nedz attiecībā uz muitas dienestu iespēju veikt muitas deklarācijas pārskatīšanu vai pēcmuitošanas pārbaudi šī panta 1. un 2. punkta izpratnē, nedz arī attiecībā uz to veiktajiem pasākumiem, kas vajadzīgi, lai stāvokli izlabotu atbilstoši šī paša panta 3. punktam (spriedums, 2015. gada 10. decembris, Veloserviss,
C‑427/14
,
EU:C:2015:803
,
25.
punkts).
Tiesa ir arī konstatējusi, ka šajā pantā nav nošķirtas kļūdas vai izlaidumi, kuri varētu tikt laboti, un šāda veida situācijas, kuras nevarētu labot. Frāze “nepatiesa vai nepilnīga informācija” ir jāinterpretē tādējādi, ka tā attiecas gan uz pārrakstīšanās kļūdām vai izlaidumiem, gan uz kļūdām piemērojamo tiesību interpretācijā (spriedums, 2014. gada 16. oktobris, VAEX Varkens- en Veehandel,
C‑387/13
,
EU:C:2014:2296
,
50.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz, otrkārt, šīs tiesību normas kontekstu ir jākonstatē, ka neviena šī kodeksa tiesību norma neaizliedz muitas deklarācijas datus kā, piemēram, informāciju par deklarētāja personu, tostarp par netiešas pārstāvības attiecību pastāvēšanu, labot, pamatojoties uz šī kodeksa 78. panta 3. punktu.
Turklāt ir jānoraida Galvenās muitas pārvaldes izvirzītais arguments par to, ka Muitas kodeksa 78. pants ietilpst tā IV sadaļā par preču muitošanas vai izmantošanas režīmu, bet tiesību normas par deklarētāja personu ietilpst šī kodeksa I sadaļā par vispārīgiem noteikumiem. Šis apstāklis neļauj izslēgt to, ka muitas iestādes varētu pārskatīt muitas deklarācijā minēto informāciju par deklarētāja personu, norādot uz netiešas pārstāvības attiecību pastāvēšanu, lai vajadzības gadījumā izlabotu stāvokli. Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka deklarācijas attiecībā uz preču vērtību konkrētos apstākļos var grozīt, neraugoties uz to, ka tiesību normas par šo vērtību ietilpst Muitas kodeksa II sadaļā, nevis IV sadaļā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 20. oktobris, Overland Footwear,
C‑468/03
,
EU:C:2005:624
,
70.
punkts).
Turklāt pretēji Galvenās muitas pārvaldes un Nīderlandes valdības izvirzītajam argumentam Muitas kodeksa 66. pants par muitas deklarācijas atzīšanu par nederīgu nav pret šādu pārskatīšanu. Deklarācijas atzīšanas par nederīgu procedūra, kuras nosacījumi ir precizēti minētajā pantā, ir piemērojama tikai divos gadījumos, proti, ja deklarētājs sniedz pierādījumus, ka preces attiecīgajai muitas procedūrai ir deklarētas kļūdas dēļ vai ka īpašu apstākļu rezultātā vairs nav pamata nodot preces tajā muitas procedūrā, kurai tās tikušas deklarētas. Atzīšanas par nederīgu gadījumā no šīs par nederīgu atzītās deklarācijas izrietošais muitas parāds tiek dzēsts. 66. panta 2. punktā turklāt ir precizēts, ka deklarāciju principā nevar atzīt par nederīgu pēc preču izlaišanas.
Atšķirībā no šī 66. panta Muitas kodeksa 78. pants paredz vienīgi pastāvošas deklarācijas pārskatīšanu un nepadara šo deklarāciju vai no tās izrietošo parādu par spēkā neesošu. Turklāt šis pēdējais pants ir piemērojams vienīgi pārskatīšanas lūgumiem, kas ir iesniegti pēc preču izlaišanas, proti, stadijā, kad vairs nav iespējams pārliecināties par informācijas par attiecīgajām precēm patiesumu.
Šajā ziņā Tiesa 2012. gada 12. jūlija spriedumā Südzucker u.c. (
C‑608/10, C‑10/11 un C‑23/11
,
EU:C:2012:444
,
50.
punkts) nosprieda, ka tas vien, ka preces pirms to eksporta vairs nav iespējams fiziski pārbaudīt, jo tās jau ir atstājušas Eiropas Savienības teritoriju, neļauj atzīt, ka [attiecīgās deklarācijas] pārskatīšana nav iespējama.
Jākonstatē arī, ka informācijas par deklarētāja personu grozīšana tādā veidā, lai atspoguļotu netiešas pārstāvības attiecību pastāvēšanu, nav salīdzināma ar informācijas labošanu par preču raksturu vai īpašībām, attiecībā uz kuru Tiesa 2005. gada 20. oktobra spriedumā Overland Footwear (
C‑468/03
,
EU:C:2005:624
,
47.
un
48.
punkts) uzskatīja, ka muitas iestādes var atteikties veikt pārskatīšanu, ja ziņu pārbaudei ir vajadzīga fiziska kontrole un pēc preču izlaišanas tās vairs nav iespējams uzrādīt.
Tādējādi Muitas kodeksa 78. pants var būt piemērojams tādā situācijā, kad pilnvarotā persona spēj – tostarp pēc preču izlaišanas – uzrādīt pilnvaru, kurā tai ir dots norādījums iesniegt muitas deklarāciju.
Attiecībā uz, treškārt, uz Muitas kodeksa 78. panta mērķi ir jāatgādina, kā uzsvērts šā sprieduma 32. punktā, ka tas ir pielāgot muitas procedūru faktiskajai situācijai.
Šajā ziņā tomēr ir jāpārliecinās, ka lūgtā pārskatīšana nevar apdraudēt citus muitas tiesiskā regulējuma mērķus, kuru vidū ir cīņa pret krāpšanu, kā izriet no Muitas kodeksa astotā apsvēruma.
Tiesa ir nospriedusi, ka tad, ja pārbaudē atklājas, ka attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi nav apdraudēti, proti, ka deklarētās preces faktiski ir arī tikušas eksportētas, un kompetento iestāžu rīcībā ir pietiekami pierādījumi, kas ļauj konstatēt saikni starp eksportēto daudzumu un licenci, kura faktiski attiecas uz eksportu, kompetentās iestādes saskaņā ar Muitas kodeksa 78. panta 3. punktu veic pasākumus, kas nepieciešami situācijas labošanai, ņemot vērā visu to rīcībā esošo informāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 16. oktobris, VAEX Varkens- en Veehandel,
C‑387/13
,
EU:C:2014:2296
,
54.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā šķiet, ka tiesa noraida tiesību ļaunprātīgas izmantošanas hipotēzi. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka muitas deklarācijā minētā informācija neatbilst pilnvarai, kuru deklarētāja uzrādīja, iesniedzot muitas deklarāciju, un ka par pilnvarojumu, kas tai ir saskaņā ar šo pilnvaru, tika paziņots savlaicīgi Muitas kodeksa 5. panta 4. punkta nozīmē. Turklāt no iesniedzējtiesas norādītās informācijas izriet arī, ka preces faktiski ieveda importa licences īpašniece, proti,
Zahărul Oradea
, un ka
Pfeifer & Langen
muitas deklarāciju patiesībā iesniedza tikai
Zahărul Oradea
uzdevumā, uzrādot jau piešķirtu pilnvaru.
Attiecībā uz krāpšanas risku jānorāda, kā secinājumu 65. punktā darījis ģenerāladvokāts, ka tad, ja deklarācija tiek grozīta, lai norādītu uz netiešas pārstāvības attiecību pastāvēšanu starp
Zahărul Oradea
un
Pfeifer & Langen
, lai ļautu
Zahărul Oradea
gūt labumu no preferenciāla importa tarifa vai eksporta kompensācijas, šāds grozījums minētajai personai nepiešķīra nevienu priekšrocību, kāda tai nepienācās, bet vienkārši ļāva tai gūt labumu, kuru tai būtu bijis tiesības saņemt, ja jau sākotnēji šajā deklarācijā būtu bijis norādīts, ka
Pfeifer & Langen
darbojas minētas personas uzdevumā.
Turklāt, kā ģenerāladvokāts norāda secinājumu 66. punktā, citas Muitas kodeksa normas būtiski samazina krāpšanas risku, kas varētu rasties, mainot informāciju par deklarētāja nosaukumu.
Vispirms – Muitas kodeksa 74. panta 1. punktā ir noteikts, ka, pirms attiecīgās preces var izlaist, ir jāsamaksā muitas parāds vai ir jādod nodrošinājums. Ciktāl šī kodeksa 78. pants ir piemērojams pēc preču izlaišanas un līdz ar to – pēc nodrošinājuma sniegšanas vai muitas parāda samaksas, informācijas par deklarētāja personu grozīšana neietekmē muitas parāda nesamaksāšanas riska pastāvēšanu. Tas tā vēl jo vairāk ir tad, ja – kā izriet no šī kodeksa 4. panta 18. punkta, 5. panta 2. punkta un 201. panta 3. punkta pirmās daļas, tos skatot kopā, – šīs informācijas grozīšanas, lai norādītu netiešas pārstāvības attiecību pastāvēšanu, rezultātā par parādniecēm attiecībā uz šo parādu kļūtu ne vien persona, kura sākotnēji savā vārdā un uzdevumā iesniedza muitas deklarāciju, bet arī netieši pārstāvētā persona.
Turpinot – attiecībā uz tādiem importiem, kādi ir pamatlietā, Muitas kodeksa 201. panta 3. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka tad, ja muitas deklarācija ir sastādīta, pamatojoties uz nepatiesiem datiem, “personas, kuras sniegušas deklarācijas sastādīšanai vajadzīgo informāciju un zinājušas, vai kurām būtu bijis jāzina, ka šāda informācija ir nepatiesa, var arī tikt uzskatītas par parādniekiem saskaņā ar spēkā esošajiem attiecīgās valsts noteikumiem”. Tā kā persona, kura sākotnēji savā vārdā un uzdevumā bija iesniegusi muitas deklarāciju, katrā ziņā bija sniegusi noteiktu deklarācijā minēto informāciju, arī tā var tikt uzskatīta par muitas “parādnieku” šīs tiesību normas izpratnē, ja tās dati izrādās nepatiesi.
Visbeidzot, ir jāuzsver, ka ievedmuitas nodokļa vai eksporta nodokļa atlaišana vai atmaksa jaunajam deklarētājam ir pakļauta Muitas kodeksa 236. pantā paredzēto nosacījumu izpildei, proti, it īpaši deklarētāja apzinātas rīcības neesamībai un trīs gadu termiņa ievērošanai atlaišanas vai atmaksas pieteikuma iesniegšanai.
Turklāt ir jāņem vērā, ka iemesls, kura dēļ prasītāja pamatlietā, iesniedzot muitas deklarāciju, norādīja, ka tā rīkojas savā vārdā un uzdevumā, lai gan tā bija vienlaikus iesniegusi pilnvaru, saskaņā ar kuru, kā tā apgalvo, tā bija uzskatāma par
Zahărul Oradea
netiešu pārstāvi, izriet no kļūdas muitas formalitāšu izpildei piemērojamo tiesību interpretācijā, nevis no apzinātas izvēles.
Kā jau tika norādīts šī sprieduma 36. punktā, “kļūdas” jēdziens aptver ne vien pārrakstīšanās kļūdas, bet arī bez nodoma pieļautus izlaidumus, kā arī jebkādu deklarāciju, ar kuru nav ievērots kāds muitas noteikums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 10. jūlijs, CEVA Freight Holland,
C‑249/18
,
EU:C:2019:587
,
32.
–
38.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Muitas kodeksa 5. panta 4. punktā ir prasīts, lai muitas deklarācijas iesniegšanas brīdī pilnvarojums jau pastāvētu. Turklāt šajā tiesību normā ir paredzēts, ka personas, kuras nav paziņojušas par savu pilnvarojumus, ir uzskatāmas par tādām, kas rīkojas savā vārdā un savā uzdevumā. No tā izriet, ka pārstāvībai jābūt skaidri paredzētai un tā nav prezumējama (spriedums, 2011. gada 7. aprīlis, Sony Supply Chain Solutions (Europe),
C‑153/10
,
EU:C:2011:224
,
31.
punkts).
Kā norāda Eiropas Komisija, Muitas kodeksa 78. pants nevar tikt interpretēts tādējādi, ka ar to tiktu pārkāpti šī kodeksa 5. panta 4. punkta noteikumi, it īpaši tajā paredzētais pienākums skaidri norādīt uz pilnvarojumu.
Iesniedzējtiesa šajā sakarā precizē, ka
Pfeifer & Langen
no
Zahărul Oradea
saņēma pilnvaru, ko tā uzrādīja savlaicīgi Muitas kodeksa 5. panta 4. punkta nozīmē, proti, muitas deklarācijas iesniegšanas brīdī.
Turklāt no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka preces faktiski ieveda importa licences īpašnieks, proti,
Zahărul Oradea
, un ka muitas iestādes atzīmēja ievesto daudzumu uz šī importa licences. Tādējādi prasītāja pamatlietā muitas deklarāciju patiesībā iesniedza vienīgi šīs sabiedrības uzdevumā.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka Muitas kodeksa 78. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas iestādes var apmierināt lūgumu pārskatīt muitas deklarāciju tā, lai tajā tiktu uzrādītas netiešas pārstāvības attiecības starp, no vienas puses, pilnvaroto personu, kas kļūdas pēc ir norādījusi, ka tā rīkojas vienīgi savā vārdā un uzdevumā, lai gan tai bija importa licences īpašnieka pilnvara, un, no otras puses, pilnvarotāju, kura uzdevumā deklarācija tika iesniegta.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 78. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas iestādes var apmierināt lūgumu pārskatīt muitas deklarāciju tā, lai tajā tiktu uzrādītas netiešas pārstāvības attiecības starp, no vienas puses, pilnvaroto personu, kas kļūdas pēc ir norādījusi, ka tā rīkojas vienīgi savā vārdā un uzdevumā, lai gan tai bija importa licences īpašnieka pilnvara, un, no otras puses, pilnvarotāju, kura uzdevumā deklarācija tika iesniegta.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.