CELEX: 62016TJ0868
Ārpuslīgumiskā atbildība
Ekonomikas un monetārā politika
Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšana
Vienošanās par parāda vērtspapīru apmaiņu vienīgi Eurosistēmas centrālo banku labā
Privātā sektora iesaiste
Kolektīvās prasības klauzulas
Privātie kreditori
Publiskā sektora kreditori
Attiecināmība
Pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, ar kuru privātpersonām piešķirtas tiesības
LESD 63. panta 1. punkts
LESD 120.
127. pants un 352. panta 1. punkts
Tiesības uz īpašumu
Vienlīdzīga attieksme

)
Tiesvedības priekšvēsture
2009. gada 21. oktobrī Grieķijas Republika informēja Eiropas Savienības Statistikas biroju (
Eurostat
), ka tās pārskatītais valsts budžeta deficīts ir pieaudzis līdz 12,5 % no iekšzemes kopprodukta (IKP) – atšķirībā no 2009. gada pavasarī paziņotajiem 3,7 % no IKP. Minētā Grieķijas Republikas tautsaimniecības datu pārskatīšana raisīja šaubas par tās maksātspēju, un līdz ar to 2010. gada pirmajos mēnešos tā izraisīja Grieķijas parāda vērtspapīru procentu likmju pieaugumu.
Ņemot vērā risku, ka Grieķijas valsts parāda krīze varētu negatīvi ietekmēt citas eurozonas dalībvalstis un apdraudēt stabilitāti šajā zonā kopumā, eurozonas valstu un valdību vadītāji Eiropadomes 2010. gada 25. marta samitā vienojās par starpvaldību mehānisma ieviešanu ar Starptautiskā Valūtas fonda (SVF) līdzdalību, lai palīdzētu Grieķijas Republikai, proti, koordinēti piešķirtu divpusējus aizdevumus ar procentu likmēm bez atvieglojumiem.
Viena no kredītreitingu aģentūrām 2010. gada aprīļa beigās Grieķijas valsts parāda vērtspapīru reitingu pazemināja no BBB- uz BB+ – tātad uz kategoriju, ar kuru apzīmē augsta riska parādu. Savukārt 2010. gada 27. aprīlī kredītreitingu aģentūra
Standard & Poor’s
(
S&P
) brīdināja Grieķijas parāda vērtspapīru turētājus, ka varbūtība, ka Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanas vai Grieķijas valsts maksājumu saistību neizpildes gadījumā tie atgūs savu naudu, ir vidēji tikai 30–50 %.
2010. gada 23. aprīlī Grieķijas Republika lūdza aktivizēt šā sprieduma 2. punktā minēto starpvaldību palīdzības mehānismu. 2010. gada 2. maijā eurozonas dalībvalstis piekrita piešķirt Grieķijas Republikai – izmantojot iepriekš minēto palīdzības mehānismu – 80 miljardus EUR no finanšu piešķīruma 110 miljardu EUR apmērā, kas bija darīts pieejams kopīgi ar SVF.
ECOFIN
padomes ietvaros 2010. gada 9. maijā tika nolemts veikt vairākus pasākumus – tostarp, pirmkārt, pieņemt Padomes Regulu (ES) Nr. 407/2010 (2010. gada 11. maijs), ar ko izveido Eiropas finanšu stabilizācijas mehānismu (
OV 2010, L 118, 1. lpp.
), pamatojoties uz LESD 122. panta 2. punktu, un, otrkārt, izveidot Eiropas Finanšu stabilitātes instrumentu (EFSI). EFSI tika izveidots 2010. gada 7. jūnijā, un eurozonas dalībvalstis kopā ar EFSI parakstīja pamatnolīgumu, kurā noteikts, kādos apstākļos EFSI sniegs atbalstu stabilitātei.
Ar 2010. gada 10. maija paziņojumu presei ECB informēja, ka ir izveidota programma valsts parāda vērtspapīru pirkšanai šo vērtspapīru sekundārajā tirgū (turpmāk tekstā – “vērtspapīru pirkšanas programma”).
2010. gada 14. maijā ECB pieņēma Lēmumu 2010/281/ES, ar ko izveido vērtspapīru tirgus programmu (ECB/2010/5) (
OV 2010, L 124, 8. lpp.
), pamatojoties uz LESD 127. panta 2. punkta pirmo ievilkumu un Protokola Nr. 4 par Eiropas Centrālo banku sistēmas un Eiropas Centrālās bankas Statūtiem (
OV 2010, C 83, 230. lpp.
; turpmāk tekstā – “ECBS Statūti”) 18. panta 1. punktu. Saskaņā ar ECBS Statūtu 1. pantu Eiropas Centrālo banku sistēmu (ECBS) veido Eiropas Centrālā banka (ECB) un valstu centrālās bankas. ECB un to dalībvalstu centrālās bankas, kuru naudas vienība ir euro, veido Eurosistēmu.
Lēmuma 2010/281 2., 3. un 5. apsvērumā citastarp ir norādīts:
“(2)
ECB Padome 2010. gada 9. maijā pieņēma lēmumu un publiski paziņoja, ka, ņemot vērā pašreizējos ārkārtas apstākļus finanšu tirgos, ko raksturo ievērojama spriedze dažos tirgus segmentos, kas apgrūtina monetārās politikas transmisijas mehānisma darbību un attiecīgi uz cenu stabilitāti vidējā termiņā orientētas monetārās politikas efektīvu īstenošanu, ir jāuzsāk vērtspapīru tirgus pagaidu programma (tālāk tekstā – programma). Šīs programmas ietvaros euro zonas [nacionālās centrālās bankas] atbilstoši to procentuālajām daļām ECB kapitāla parakstīšanas atslēgā un ECB, tieši kontaktējoties ar darījuma partneriem, var veikt tiešas intervences euro zonas valsts un privāto parāda vērtspapīru tirgos.
(3)
Programma ir daļa no Eurosistēmas vienotās monetārās politikas un tiks piemērota uz pagaidu laiku. Programmas mērķis ir novērst vērtspapīru tirgu nepareizu funkcionēšanu un atjaunot atbilstošu monetārās politikas transmisijas mehānismu.
[..]
(5)
Eurosistēmas centrālo banku saskaņā ar programmu veiktā atbilstošu tirgojamo parāda instrumentu tiešā pirkšana, kas ir daļa no Eurosistēmas vienotās monetārās politikas, tiek īstenota saskaņā ar šā lēmuma noteikumiem.”
Saskaņā ar Lēmuma 2010/281 1. pantu “Eurosistēmas centrālās bankas var pirkt [..] otrreizējā tirgū – atbilstošus tirgojamus parāda instrumentus, ko emitējušas dalībvalstu, kuru valūta ir euro, centrālās valdības vai valsts iestādes”. Šā lēmuma 2. pantā ir noteikti atbilstības kritēriji, kādiem ir jābūt parāda instrumentiem, proti, tie ir “denominēti euro” un tos ir emitējušas minētās centrālās valdības vai valsts iestādes.
Īstenojot ar Lēmumu 2010/281 izveidoto parāda vērtspapīru pirkšanas programmu, ECB un eurozonas valstu centrālās bankas laikposmā no 2010. gada maija līdz 2011. gada martam un no 2011. gada augusta līdz 2012. gada februārim iegādājās valstu, tostarp Grieķijas Republikas parāda vērtspapīrus. No Grieķijas Finanšu ministrijas 2012. gada 15. februāra lēmuma Nr. 2/13203/0023A (FEK B’ 574), 2012. gada 20. februāra lēmuma Nr. 2/14328/0023A (FEK B’ 705) un 2012. gada 21. februāra lēmuma Nr. 2/14949/0023A (FEK B’ 413) izriet, ka tajā posmā ECB, eurozonas valstu centrālo banku un Eiropas Investīciju bankas (EIB) turējumā bija Grieķijas parāda vērtspapīri, kuru nominālvērtības kopsumma bija attiecīgi 42732860000 EUR, 13519799177,59 EUR un 315350000 EUR. Arī Eiropas Savienība, kuru pārstāvēja Eiropas Komisija, turēja Grieķijas parāda vērtspapīrus, kuru nominālvērtības kopsumma bija 106700000 EUR, un daļu no tiem – proti, parāda vērtspapīrus ar 55700000 EUR nominālvērtību – Savienības vārdā un uz tās rēķina pārvaldīja EIB. Tādējādi šo institucionālo kreditoru turēto Grieķijas parāda vērtspapīru nominālvērtības kopsumma bija 56674709177,59 EUR.
2011. gada maijā Grieķijas Republika, eurozonas dalībvalstis un vairāki Grieķijas valsts kreditori sāka sarunas nolūkā ieviest jaunu finansiālās palīdzības programmu, kuras virsmērķis bijis panākt, ka Grieķijas Republika atgūst savu finanšu darbībspēju. Viens no šajās sarunās ieplānotajiem pasākumiem bija Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšana, kuras ietvaros Grieķijas Republikas privātie kreditori piedalītos šā parāda pārmērīgā apjoma samazināšanā, lai tādējādi novērstu maksājumu saistību neizpildi. Tomēr vispirms šīs sarunas citastarp attiecās uz eventuālu, brīvprātīgu atmaksas termiņa pagarināšanu privāto kreditoru turējumā esošajiem Grieķijas parāda vērtspapīriem.
2011. gada 6. jūnijā Vācijas finanšu ministrs nosūtīja ECB, SVF un pārējiem eurozonas dalībvalstu finanšu ministriem vēstuli, kurā ieteica parāda vērtspapīru apmaiņu, tādējādi privāto kreditoru turējumā esošo Grieķijas parāda vērtspapīru atmaksas termiņš tiktu pagarināts par septiņiem gadiem.
2011. gada 20. jūnijā pēc sanāksmes par Grieķijas Republikas finansiālo stāvokli Eurogrupa pieņēma paziņojumu, kurā citastarp tika norādīts, ka:
“ņemot vērā smagos finansiālos apstākļus, ir maz ticams, ka [Grieķijas Republika] atgūs piekļuvi privātajam tirgum līdz 2012. gada sākumam. Ministri ir piekrituši, ka prasītais papildu finansējums tiks finansēts, izmantojot gan oficiālos, gan privātos avotus, un atzinīgi novērtēja privātā sektora brīvprātīgu iesaistīšanos, kas izpaužas kā esošā [Grieķijas Republikas parāda] maksājuma termiņa neformāla un brīvprātīga pagarināšana, lai būtiski samazinātu nepieciešamo ikgadējo finansējumu saskaņā ar programmu, vienlaikus izvairoties no [Grieķijas Republikas] saistību selektīvas neizpildes”.
Eiropadome 2011. gada 23. un 24. jūnija sanāksmē izvērtēja Grieķijas Republikas finansiālo stāvokli un saistībā ar to tā citastarp secināja:
“14. Eiropadome aicina [Grieķijas] valsts iestādes izlēmīgi turpināt nepieciešamos pielāgošanas pasākumus, lai uzsāktu [Grieķijas] valsts noturīgu izaugsmi. Nākamajās dienās steidzamības kārtībā ir jāpabeidz visaptveroša reformu pakete, kas tika saskaņota ar Komisiju sadarbībā ar ECB un SVF, un Grieķijas parlamentam ir jāpieņem galvenie tiesību akti fiskālās stratēģijas un privatizācijas jomā. Pēc Grieķijas valdības pieprasījuma, ko izziņos Grieķijas premjerministrs, [tie] būs pamats [gan] tam, lai tiktu noteikti galvenie parametri jaunai programmai, kuru kopīgi atbalsta eurozonas partneri un SVF saskaņā ar pašreizējo praksi, [gan] vienlaikus [..] ļautu veikt savlaicīgas izmaksas [Grieķijas Republikas] finanšu vajadzību izpildei [2011. gada] jūlijā.
15. Eurozonas valstu vai valdību vadītāji piekrīt, ka prasītais papildu finansējums tiks finansēts gan no oficiālajiem [publiskiem], gan privātiem avotiem. Tie apstiprina pieeju, par kuru ir lēmusi Eurogrupa [2011. gada] 20. jūnijā, saistībā ar privātā sektora brīvprātīgu iesaistīšanos, kas izpaužas kā esošā Grieķijas [valsts] parāda maksājuma termiņa neformāla un brīvprātīga pagarināšana, lai būtiski samazinātu nepieciešamo ikgadējo finansējumu saskaņā ar programmu, vienlaikus izvairoties no maksājumu saistību selektīvas neizpildes.”
Fédération bancaire française
(Francijas banku federācija), biedrība, kas pārstāv bankas, kuras Francijā veic komercdarbību, 2011. gada 24. jūnijā nosūtīja Francijas ekonomikas, finanšu un rūpniecības ministram ierosinājumu par privāto kreditoru turēto nedzēsto Grieķijas parāda vērtspapīru atmaksas termiņa pagarināšanu līdz 30 gadiem – ar nosacījumu, ka, piemēram, ECB šajā laikposmā nepārdos tās turētos Grieķijas parāda vērtspapīrus.
Kā liecina 2011. gada 1. jūlija paziņojums presei, Starptautiskais finanšu institūts (SFI) šajā saistībā citastarp norādīja:
“[SFI] [..] padome cenšas strādāt ar saviem biedriem un citām finanšu iestādēm, ar publisko sektoru un Grieķijas iestādēm ne tikai tālab, lai piedāvātu [Grieķijas Republikai] būtisku atbalstu naudas plūsmas ziņā, bet arī liktu pamatus ilgtspējīgākai parādsaistību situācijai.
Privātā finanšu kopiena izrāda gatavību veltīt brīvprātīgus pūliņus, lai pārskatāmi un vērienīgi sadarbotos un atbalstītu [Grieķijas Republiku], ievērojot tās apstākļu savdabīgumu un ārkārtīgumu. [..]
Privāto investoru devums papildinās oficiālo [publisko] finansiālo un likviditātes atbalstu un attieksies tikai uz ierobežotu skaitu opciju [..].”
2011. gada 21. jūlijā SFI iesniedza priekšlikumu par parāda vērtspapīru apmaiņas un atmaksas termiņa pagarināšanas programmu. Šīs programmas ietvaros bija paredzēts esošos Grieķijas parāda vērtspapīrus apmainīt pret četriem dažādiem instrumentiem, kā arī panākt, ka publiskais sektors izveido Grieķijas valsts parāda atpirkšanas mehānismu, proti, pirmkārt, nominālvērtībā emitētu parāda vērtspapīru apmaiņa pret instrumentu uz 30 gadiem; otrkārt, piedāvājums par nominālvērtībā emitētiem parāda vērtspapīriem, kas nozīmē parāda vērtspapīru, kuriem pienācis atmaksas termiņš, konversiju uz instrumentiem uz 30 gadiem; treškārt, ar diskontu emitētu parāda vērtspapīru apmaiņa pret instrumentiem uz 30 gadiem un, ceturtkārt, parāda vērtspapīru apmaiņa ar diskontu pret instrumentu uz 15 gadiem.
2011. gada 21. jūlijā notika eurozonas valstu un valdību vadītāju, kā arī Savienības iestāžu vadītāju tikšanās, kurā viņi apspriedās par to, kādi pasākumi ir veicami, lai pārvarētu grūtības, ar kurām saskārusies eurozona.
2011. gada 21. jūlija kopīgajā paziņojumā citastarp ir teikts:
“1. Mēs atzinīgi vērtējam pasākumus, kurus Grieķijas valdība veikusi, lai stabilizētu publiskās finanses un veiktu ekonomikas reformas, kā arī Grieķijas Parlamenta nesen pieņemto jauno pasākumu kopumu, tostarp privatizācijas jomā. Tie ir līdz šim nepieredzēti, tomēr vajadzīgi centieni, lai atjaunotu Grieķijas ekonomikas noturīgu izaugsmi. Mēs apzināmies centienus, kas pielāgošanas pasākumu dēļ jāveic Grieķijas iedzīvotājiem, un esam pārliecināti, ka tas, kas viņiem jāiztur, ir absolūti nepieciešams ekonomikas atveseļošanai un sekmēs valsts stabilitāti un labklājību nākotnē.
2. Mēs vienojamies atbalstīt jaunu [Grieķijas Republikai] paredzētu programmu un kopā ar SVF un brīvprātīgu privāt[ā] nozares [sektora] ieguldījumu pilnībā novērst finansējuma trūkumu. Paredzams, ka kopējais oficiālā [publiskā] finansējuma apjoms būs 109 miljardi [EUR] [..]. Šī programma tiks izstrādāta, jo īpaši izmantojot zemākas procentu likmes un garākus atmaksas termiņus, lai būtiski uzlabotu [Grieķijas Republikas] parāda atmaksājamību un refinansēšanas profilu. Aicinām SVF turpināt piedalīties Grieķijas jaunās programmas finansēšanā. Mēs esam iecerējuši izmantot EFSI kā finansēšanas instrumentu nākamajai izmaksai. Balstoties uz regulāru izvērtējumu, ko veiks [Eiropas] Komisija sadarbībā ar ECB un SVF, mēs ļoti rūpīgi uzraudzīsim to, cik precīzi tiek īstenota šī programma.
[..]
5. Finanšu nozare ir izteikusi gatavību brīvprātīgi atbalstīt [Grieķijas Republiku], piedāvājot virkni iespēju, lai turpinātu stiprināt vispārējo stabilitāti. Paredzams, ka privātā sektora neto ieguldījums būs 37 miljardi [EUR] [..]. Tiks panākts kredīta kvalitātes uzlabojums, lai tas varētu kalpot par nodrošinājuma kvalitātes pamatu, tādējādi [Grieķijas Republikas] bankām ļaujot turpināt izmantot piekļuvi Eurosistēmas likviditātes operācijām. Mēs nodrošināsim pienācīgus resursus, lai vajadzības gadījumā rekapitalizētu Grieķijas bankas.”
Jautājumā par privātā sektora iesaisti 2011. gada 21. jūlija kopīgā paziņojuma 6. punktā ir norādīts:
“Saistībā ar mūsu vispārējo pieeju privātā sektora iesaistei eurozonā mēs vēlētos skaidri norādīt, ka [Grieķijas Republikas] situācijā ir vajadzīgs ārkārtējs un īpašs risinājums.”
2011. gada 21. oktobrī SVF publicēja izvērtējumu par Grieķijas valsts parāda atmaksājamību, kur citastarp ir norādīts:
“Tagad ir iecerēta dziļāka PSI [privātā sektora iesaiste], kam arī ir būtiska nozīme [Grieķijas Republikas] parāda atmaksājamības nodrošināšanā [..]. Lai novērtētu uzlabojumu iespējamo apmēru parāda trajektorijā un iespējamo nozīmi attiecībā uz oficiālo finansējumu, var izvērtēt ilustratīvus scenārijus, izmantojot diskonta parāda vērtspapīrus, kuru paredzamais ienesīgums ir 6 [%] procenti un nav nodrošinājuma. Rezultāti rāda, ka parādu var uzņemties virs 120 [%] no IKP līdz 2020. gada beigām vien tad, ja piemēro 50 [%] diskontu. Ņemot vērā, ka joprojām kavējas piekļuve tirgum, varētu saglabāties pieprasījumi pēc liela mēroga papildu oficiālā finansējuma, provizoriski 114 miljardu [EUR] apmērā (saskaņā ar izmantotajiem pieņēmumiem par piekļuvi tirgum). Lai vēl vairāk samazinātu parādu, būtu nepieciešams lielāks privātā sektora ieguldījums (piemēram, lai līdz 2020. gadam parāds kļūtu mazāks par 110 [%] no IKP, būtu nepieciešams nominālvērtības samazinājums par vismaz 60 [%] un/vai izdevīgāki oficiālā sektora finansējuma nosacījumi). Tādā gadījumā papildu oficiālā finansējuma pieprasījumus varētu samazināt provizoriski līdz 109 miljardiem [EUR] [..].”
Eurozonas valstu un valdību vadītāju samitā 2011. gada 26. oktobrī viņi citastarp paziņoja:
“12. Privātā sektora iesaistei ir vitāla nozīme [Grieķijas Republikas] parāda atmaksājamības nodrošināšanā. Tāpēc mēs atzinīgi novērtējam [Grieķijas Republikas] norisošās sarunas ar tās privātajiem investoriem nolūkā rast risinājumu, kā vairot privātā sektora iesaisti. Līdztekus vērienīgajai Grieķijas tautsaimniecības reformas programmai privātā sektora iesaistei būtu jānodrošina Grieķijas parāda samazināšanās attiecībā pret IKP, par mērķi nospraužot 120 % sasniegšanu laikā līdz 2020. gadam. Tālab aicinām [Grieķijas Republiku], privātos investorus un visas ieinteresētās puses īstenot brīvprātīgu obligāciju apmaiņu ar nominālo diskontu 50 % apmērā attiecībā uz privāto investoru turējumā esošā Grieķijas parāda domājamo vērtību. Šim privātā sektora iesaistes pasākumu kopumam eurozonas dalībvalstis dos ieguldījumu 30 miljardu EUR apmērā. Tādējādi publiskais sektors ir gatavs saskaņā ar šo programmu laikā līdz 2014. gadam sniegt papildu finansējumu līdz pat 100 miljardu EUR apmērā, ieskaitot vajadzīgo Grieķijas banku rekapitalizāciju. Par jauno programmu būtu jāvienojas līdz 2011. gada nogalei, un obligāciju apmaiņa būtu jāīsteno 2012. gada sākumā. Aicinām SVF turpināt piedalīties Grieķijas jaunās programmas finansēšanā.”
Grieķijas Finanšu ministrijas 2011. gada 17. novembra paziņojumā presei ir teikts, ka šī ministrija ir uzsākusi sarunas ar Grieķijas parāda vērtspapīru turētājiem, lai sagatavotu darījumu, kurā šie vērtspapīri tiks brīvprātīgi apmainīti ar nomināla 50 % diskontu attiecībā pret privāto ieguldītāju turējumā esošā Grieķijas parāda domājamo vērtību, kā paredzēts eurozonas valstu un valdību vadītāju 2011. gada 26. oktobra paziņojuma 12. punktā.
Grieķijas Republika, pamatojoties uz LESD 127. panta 4. punktu – kopsakarā ar LESD 282. panta 5. punktu, 2012. gada 2. februārī vērsās pie ECB ar lūgumu sniegt atzinumu par Grieķijas likuma Nr. 4050/2012 projektu, ar ko bija paredzēts grozīt noteikumus, kuri piemērojami Grieķijas valsts emitētiem vai garantētiem parāda vērtspapīriem atbilstoši tam, kā tā bija vienojusies ar to turētājiem Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanas nolūkā, citastarp izmantojot “kolektīvās prasības klauzulas” (turpmāk tekstā – “KPK”).
ECB un eurozonas valstu centrālās bankas, no vienas puses, un Grieķijas Republika, no otras puses, 2012. gada 15. februārī noslēdza apmaiņas nolīgumu par ECB un valstu centrālo banku turējumā esošo Grieķijas parāda vērtspapīru apmaiņu pret jauniem Grieķijas parāda vērtspapīriem ar tādu pašu nominālvērtību, kā arī tādām pašām procentu likmēm un tādiem pašiem procentu samaksas un atmaksas termiņiem kā apmaināmo vērtspapīru gadījumā, bet ar atšķirīgiem sērijas numuriem (
ISIN
kodiem) un datumiem (turpmāk tekstā – “2012. gada 15. februāra apmaiņas nolīgums”).
2012. gada 17. februārī ECB izdeva atzinumu CON/2012/12 par Grieķijas valsts emitēto vai garantēto vērtspapīru noteikumiem. No minētā atzinuma izriet, ka, pirmkārt, “ir svarīgi, ka dalībvalstis saglabā spēju jebkurā laikā izpildīt savas saistības, arī nolūkā nodrošināt finanšu stabilitāti”, otrkārt, “Grieķijas Republikas gadījums ir ārkārtējs un unikāls” (2.1. punkts), treškārt, likumprojekta nolūks ir veicināt privātā sektora iesaisti, konkrētāk, ieviešot procedūru, ar kuru paredzēts atbilstoši KPK atvieglot sarunas ar Grieķijas parāda vērtspapīru turētājiem un panākt viņu piekrišanu Grieķijas Republikas piedāvājumam apmainīt šos vērtspapīrus un līdz ar to eventuālu Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanu (2.2. punkts), ceturtkārt, “ECB atzinīgi vērtē to, ka šādas apmaiņas noteikumi ir Grieķijas Republikas un vērtspapīru turētājus pārstāvošo institūciju sarunu rezultāts” (2.3. punkts), piektkārt, “KPK izmantošanas procedūra nolūkā sekmīgi pabeigt vērtspapīru apmaiņu lielā mērā atbilst vispārējai praksei” (2.4. punkts) un, sestkārt, “Grieķijas Republikas valdība uzņemas visu atbildību veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai galu galā nodrošinātu sava parāda atmaksājamību” (2.6. punkts).
Pēc šo sarunu noslēgšanas Grieķijas Finanšu ministrija savā 2012. gada 21. februāra paziņojumā presei, pirmām kārtām, darīja zināmu, kādas ir plānotā Grieķijas parāda vērtspapīru brīvprātīgās apmaiņas darījuma – saukta par privātā sektora iesaisti (
Private Sector Involvement
; turpmāk tekstā – “PSI”) – būtiskās iezīmes un, otrām kārtām, informēja par attiecīga likuma izstrādi un pieņemšanu. Ar šo darījumu bija paredzēts lūgt piekrišanu un aicināt konkrētu Grieķijas parāda vērtspapīru privātos turētājus šos vērtspapīrus apmainīt pret jauniem vērtspapīriem ar nominālvērtību 31,5 % apmērā no apmainītā parāda nominālvērtības, kā arī pret vērtspapīriem, kurus emitējis Eiropas Finanšu stabilitātes fonds (EFSI) un kuru atmaksas termiņš ir 24 mēneši, ar nominālvērtību 15 % apmērā no apmainītā parāda nominālvērtības, un Grieķijas Republikai šie dažādie vērtspapīri bija jāizsniedz nolīguma noslēgšanas brīdī. Turklāt ikvienam privātajam ieguldītājam, kas piedalītos šajā darījumā, bija jāsaņem iekšzemes kopproduktam piesaistīts, nodalāms Grieķijas Republikas nodrošinājums, kura domājamā vērtība ir vienāda ar jauno parāda vērtspapīru domājamo vērtību.
Tajā pašā dienā Eurogrupa citastarp paziņoja:
“Eurogrupa konstatē, ka Grieķijas iestādes ir vienojušās ar privāto sektoru par vispārīgajiem apmaiņas piedāvājuma nosacījumiem atbilstoši PSI, kas attiecas uz visiem privātā sektora vērtspapīru turētājiem. Šajā nolīgumā tiek garantēts diskonts 53,5 % apmērā. Eurogrupa uzskata, ka šis nolīgums ir pienācīgs pamats, lai Grieķijas valsts vērtspapīru turētājus (PSI) aicinātu veikt apmaiņu. PSI darbības sekmīga norise ir vajadzīgs priekšnosacījums programmai, ar kuru paredzēts aizstāt pašreizējo programmu. Eurogrupa rēķinās ar privāto kreditoru vērienīgu iesaistīšanos parāda apmaiņā, un tas noteikti būtiski vairos [Grieķijas Republikas] parāda atmaksājamību.
[..]
Eurogrupa konstatē, ka Grieķijas valsts vērtspapīri Eurosistēmas [..] turējumā atrodas sabiedrības interesēs. Eurogrupa konstatē, ka Eurosistēma turējumā esošo Grieķijas [..] vērtspapīru radītie ienākumi veicinās ECB un [valstu centrālo banku] pelņu. ECB peļņa tiks ieskaitīta [valstu centrālajām bankām] atbilstoši Statūtu noteikumiem par ECB peļņas sadali. [Valstu centrālo banku] peļņa tiks ieskaitīta eurozonas dalībvalstīm atbilstoši [minēto banku] statūtu noteikumiem par pelņas sadali.
[..]
Ar attiecīgo publiskā sektora un privātā sektora ieguldījumu ir paredzēts nodrošināt, ka Grieķijas [Republikas] valsts parāda attiecība pret IKP pastāvīgi samazinās un 2020. gadā sasniedz 120,5 %. Pamatojoties uz to un ar nosacījumu, ka tiek pastāvīgi izpildīti programmā noteiktie politikas nosacījumi, Eurogrupa apstiprina, ka eurozonas dalībvalstis ir gatavas ar EFSI starpniecību un paredzot, ka SVF sniegs būtisku ieguldījumu, nodrošināt papildu oficiālo programmu 130 miljardu EUR apmērā līdz 2014. gadam.
Ar to saprot, ka izmaksas PSI darbības nodrošināšanai un galīgais lēmums par [jaunās] programmas garantiju apstiprināšanu ir atkarīgs no PSI darbības sekmēm un no apstiprinājuma, ko Eurogrupa pieņem, pamatojoties uz “Troikas” novērtējumu, ka [Grieķijas Republika] juridiski [tiesiski] īsteno saskaņotās iepriekšējās darbības. Tiklīdz būs zināmi PSI rezultāti un īstenotas iepriekšējās darbības, oficiālais sektors izlems, precīzi kādā apmērā ir sniedzama finansiālā palīdzība saistībā ar Grieķijas [jauno] programmu marta sākumā.
Vēlreiz paužam savu apņemšanos sniegt pienācīgu atbalstu [Grieķijas Republikai] programmas darbības laikā un pēc tās beigām, līdz tā atgūs piekļuvi tirgum, ar nosacījumu, ka [Grieķijas Republika] pilnībā izpilda korekcijas programmas prasības un mērķus.”
2012. gada 23. februārī Grieķijas parlaments pieņēma
nomos 4050/2012, Kanones tropopoiiseos titlon, ekdoseos i engyiseos tou Ellinikou Dimosiou me symfonia ton Omologiouchon
(Likums Nr. 4050/2012 par grozījumiem Grieķijas valsts emitētu vai garantētu vērtspapīru noteikumos, saņemot to turētāju piekrišanu, un par KPK mehānisma ieviešanu; turpmāk tekstā – “FEK A’ 36”). Bija paredzēts, ka saskaņā ar KPK mehānismu ierosinātie grozījumi kļūs juridiski saistoši ikvienai personai, kuras turējumā atrodas Grieķijas tiesību aktos reglamentētie un pirms 2011. gada 31. decembra emitētie parāda vērtspapīri, kas norādīti Grieķijas Ministru padomes aktā, ar kuru apstiprina PSI uzaicinājumus, ja vien minētajiem grozījumiem kolektīvi un nešķirojot pa sērijām, piekritīs vērtspapīru turētāju kvorums, kas pārstāv vismaz divas trešdaļas no šo KPK mehānismā ietverto vērtspapīru nominālvērtības. Turklāt šā likuma preambulā citastarp ir norādīts, ka “[ECB] un pārējie Eurosistēmas dalībnieki ir noslēguši privātus nolīgumus ar [Grieķijas Republiku], lai novērstu, ka tiek apdraudēta to sūtība un institucionālā loma, kā arī [ECB] loma monetārās politikas sagatavošanas jomā, kā izriet no Līguma”.
2012. gada 24. februāra paziņojumā presei Grieķijas Finanšu ministrija, atsaucoties uz Likumu Nr. 4050/2012, precizēja nosacījumus, kas reglamentē parāda vērtspapīru apmēram 206 miljardu EUR nominālvērtībā brīvprātīgas apmaiņas darījumu, kurā iesaistāmi arī privātie ieguldītāji.
Parāda vērtspapīru brīvprātīgas apmaiņas darījuma piedāvājums tika slēgts 2012. gada 8. martā.
2012. gada 9. marta paziņojumā presei Grieķijas Finanšu ministrija norādīja, ka principā Likumā Nr. 4050/2012 ietvertie nosacījumi ir izpildīti, un darīja zināmu, kāda privāto kreditoru daļa ir piekritusi apmaiņas piedāvājumam.
Šajā saistībā paziņojumā presei citastarp bija norādīts:
“Personas, kuru turējumā atrodas [Grieķijas] Republikas emitēti vai garantēti parāda vērtspapīri aptuveni 172 miljardu EUR pamatsummas apmērā, atsaucoties [Grieķijas] Republikas 2012. gada 24. februārī izteiktajiem uzaicinājumiem un lūgumiem paust savu piekrišanu, ir uzrādījuši savus parāda vērtspapīrus apmaiņai vai piekrituši ierosinātajiem grozījumiem.
Attiecībā uz Grieķijas tiesību aktos reglamentētiem [Grieķijas] Republikas emitētiem parāda vērtspapīriem aptuveni 177 miljardu EUR apmērā, uz ko attiecas uzaicinājumi, [Grieķijas] Republika ir saņēmusi apmaiņas piedāvājumus un piekrišanas apliecinājumus no parāda vērtspapīru turētājiem, kuru vērtspapīru nominālvērtība veido aptuveni 152 miljardus EUR jeb 85,8 % no šo vērtspapīru vēl nedzēstās pamatsummas [nominālvērtības]. Turētāji, kuru vērtspapīru nominālvērtība veidoja 5,3 % no šo vērtspapīru vēl nedzēstās pamatsummas un kuriem tika adresēts lūgums paust piekrišanu, ir atteikušies piekrist ierosinātajiem grozījumiem. [Grieķijas] Republika ir informējusi savus kreditorus no publiskā sektora, ka tiklīdz [Grieķijas centrālā] banka kā procedūras virzītāja saskaņā ar Likumu Nr. 4050/2012 būs veikusi to apstiprināšanu un apliecināšanu[,] tā plāno saskaņā ar minētā likuma normām akceptēt saņemtos piekrišanas apliecinājumus un grozīt noteikumus attiecībā uz visiem saviem Grieķijas tiesību aktos reglamentētajiem parāda vērtspapīriem, tostarp tiem, kas pēc uzaicinājumiem netika uzrādīti apmaiņai. Līdz ar to [Grieķijas] Republika nepagarinās uzaicinājuma termiņu attiecībā uz saviem Grieķijas tiesību aktos reglamentētajiem parāda vērtspapīriem.
[..] Ja tiks pieņemti apliecinājumi par piekrišanu ierosinātajiem grozījumiem attiecībā uz Grieķijas tiesību aktos reglamentētajiem parāda vērtspapīriem, šo apmaiņai paredzēto vērtspapīru un citu [valstu tiesību aktos reglamentēto] vērtspapīru, uz kuriem attiecas uzaicinājumi un attiecībā uz kuriem Grieķijas Republika ir saņēmusi apmaiņas piedāvājumus un piekrišanas apliecinājumus attiecībā uz ierosinātajiem grozījumiem, nominālvērtības kopsumma sasniegtu 197 miljardus EUR jeb 95,7 % no to parāda vērtspapīru nominālvērtības kopsummas, uz kuriem attiecas uzaicinājumi.”
Prasītāji – QI un citas fiziskās personas, kuru vārdi ir norādīti pielikumā un kuri ir Grieķijas parāda vērtspapīru turētāji, pēc tam, kad bija atteikušies iesniegt savu vērtspapīru apmaiņas piedāvājumu, tika iesaistīti Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā atbilstoši PSI un KPK, kas ieviestas saskaņā ar Likumu Nr. 4050/2012.
[..]
Juridiskais pamatojums
Par apstrīdētās rīcības attiecināmību uz Eiropas Savienības un ECB ārpuslīgumisko atbildību
Par nosacījumiem, ar kādiem iestājas Eiropas Savienības un ECB ārpuslīgumiskā atbildība
Saskaņā ar LESD 340. panta otro daļu ārpuslīgumiskās atbildības gadījumā Savienība saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kuri kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko radījušas Savienības iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus. Turklāt saskaņā ar LESD 340. panta trešo daļu ECB saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kuri kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko pati vai to darbinieki radījuši, pildot savus pienākumus.
Savienības vai ECB ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās šīs tiesību normas izpratnē ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti vairāki nosacījumi, proti, Savienības iestādei piedēvējamā rīcība ir prettiesiska, zaudējumi ir reāli un pastāv cēloņsakarība starp iestādes rīcību un apgalvotajiem zaudējumiem (skat. spriedumus, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
64.
punkts un tajā minētā judikatūra; spriedumi, 2020. gada 16. decembris, Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
79.
punkts, un 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
,
68.
punkts).
Turklāt Savienības vai ECB ārpuslīgumisko atbildību nevar uzskatīt par iestājušos, ja nav izpildīti visi nosacījumi, no kuru izpildes ir atkarīgs tas, vai piemērojams LESD 340. panta otrajā un trešajā daļā noteiktais pienākums novērst kaitējumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 9. septembris, FIAMM u.c./Padome un Komisija,
C‑120/06 P un C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
,
165.
un
166.
punkts; rīkojums, 2020. gada 12. marts, EMB Consulting u.c./ECB,
C‑571/19 P
, nav publicēts,
EU:C:2020:208
,
29.
punkts un tajā minētā judikatūra; un spriedums, 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
,
68.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turpretim kaitējums, ko radījušas valsts iestādes, var izraisīt tikai šo valsts iestāžu atbildību, un vienīgi valstu tiesas ir kompetentas, lai nodrošinātu šī kaitējuma novēršanu. No tā izriet, ka, lai noteiktu, vai Savienības tiesai ir kompetence, ir jāpārbauda, vai apgalvotā prettiesiskuma, uz kuru ir balstīta prasība par zaudējumu atlīdzināšanu, avots patiešām ir Savienības iestāde un to nevar uzskatīt par piedēvējamu valsts iestādei (skat. spriedumu, 2020. gada 16. decembris, Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
106.
un
107.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Lai attiecīgā rīcība būtu attiecināma uz Savienību, tā ir jāīsteno “iestādei” LESD 340. panta otrās daļas izpratnē, un šis jēdziens ietver ne tikai LES 13. panta 1. punktā uzskaitītās Savienības iestādes, bet arī visas Savienības struktūras, kuras izveidotas ar Līgumiem vai saskaņā ar tiem un kuru mērķis ir sekmēt Savienības mērķu īstenošanu (skat. spriedumu, 2020. gada 16. decembris, Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
80.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā prasītāji apgalvo, ka vairāku Savienības iestāžu, struktūru, biroju un aģentūru rīcība, tajā skaitā Komisijas, ECB, Eiropadomes, Padomes, Eurogrupas, Eurosistēmas un EIB rīcība, saistībā ar PSI un KPK aktivizēšanu ir bijusi prettiesiska (turpmāk tekstā – “apstrīdētie pasākumi”), un arī nepiekrīt tam, ka oficiālā sektora kreditori netika iesaistīti Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā, proti, to ieskatā, tas ir attiecināms uz Savienību vai ECB.
[..]
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda: ar to, ka, piemēram, Eurogrupas vai Eiropadomes paziņojumi un ECB atzinumi nav juridiski saistoši, nepietiek, lai uzreiz izslēgtu Savienības vai ECB ārpuslīgumisko atbildību par kādas no Savienības iestādēm vai ECB rīcību šā sprieduma 46. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē, jo saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šādu atbildību var izraisīt jebkura rīcība, kura ir nodarīta kaitējuma cēlonis. Ja kāda no Savienības tiesām nevarētu novērtēt Savienības iestādes vai struktūras rīcības tiesiskumu, LESD 268. pantā un 340. panta otrajā un trešajā daļā paredzētā procedūra zaudētu savu lietderīgo iedarbību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2004. gada 23. marts, Ombuds/Lamberts,
C‑234/02 P
,
EU:C:2004:174
,
50.
–
52.
,
60.
un
61.
punkts, un 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
55.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tas nozīmē, ka Komisija un ECB nevar atsaukties uz to agrāko judikatūru pirms 2004. gada 23. marta sprieduma Ombuds/Lamberts (
C‑234/02 P
,
EU:C:2004:174
), ar kuru prasības par zaudējumu atlīdzināšanu tika noraidītas kā nepieņemamas tikai tā iemesla dēļ, ka apgalvotais prettiesiskums bija saistīts ar aktu bez juridiskām sekām (skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
56.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt attiecībā uz Eurogrupas 2011. gada 20. jūnija un 2012. gada 21. februāra paziņojumiem pirmām kārtām ir jānorāda, ka Eurogrupa formāli tika izveidota ar Eiropadomes 1997. gada 13. decembra rezolūciju par ekonomikas politikas saskaņošanu EMS 3. posmā un EK līguma 109. un 109.b pantu (
OV 1998, C 35, 1. lpp.
), saskaņā ar kuru “eurozonas valstu ministri var tikties neoficiālās sanāksmēs, lai pārrunātu jautājumus, kas saistīti ar konkrētiem pienākumiem, kādus dalībvalstis kopīgi uzņemas saistībā ar vienoto valūtu”, un ka “Komisiju un attiecīgajā gadījumā – [ECB] uzaicina piedalīties sanāksmēs” (6. punkts). Eurogrupa tika izveidota kā starpvaldību struktūra, kas neietilpst Savienības institucionālajā ietvarā un kuras nolūks ir ļaut to dalībvalstu ministriem, kuru naudas vienība ir euro (turpmāk tekstā – “eurozonas dalībvalstis”), apmainīties ar viedokļiem un tos koordinēt jautājumos saistībā ar to kopīgajiem pienākumiem vienotās valūtas jomā. Tādējādi tā darbojas kā saikne starp valsti un Savienību, lai koordinētu eurozonas dalībvalstu ekonomikas politiku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. decembris, Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
84.
punkts).
Eurogrupa nav iekļauta dažādajos Padomes sastāvos, kuri uzskaitīti ar Padomes 2009. gada 1. decembra Lēmumu 2009/937/ES (
OV 2009, L 325, 35. lpp.
) pieņemtā Padomes reglamenta I pielikumā un kuru saraksts minēts LES 16. panta 6. punktā. Līdz ar to Eurogrupa nav pielīdzināma Padomes sastāvam un nav kvalificējama kā Savienības institūcija vai struktūra. Gluži pretēji – Eurogrupai piemīt neformāls raksturs, kas izskaidrojams ar tās izveidošanas mērķi, proti, nodrošināt Ekonomikas un monetārajai savienībai starpvaldību koordinācijas instrumentu, tomēr neskarot nedz Padomes lomu, kura ir galvenā Savienības lēmumu pieņemšanā ekonomikas jomā, nedz ECB neatkarību. Līdzīgi tam apstāklis, ka, pamatojoties citastarp uz LESD 137. pantu un Protokolu Nr. 14 par Eurogrupu, Komisija un ECB piedalās Eurogrupas sanāksmēs, nemaina nedz tās, nedz tās deklarāciju būtību, proti, starpvaldību sadarbību, un šīs deklarācijas nav kvalificējamas kā šo divu Savienības iestāžu lēmumpieņemšanas varas izpausme. Tātad Savienības tiesību sistēmā Eurogrupai nav patstāvīgas kompetences; Protokola Nr. 14 1. pantā ir tikai noteikts, ka vajadzības gadījumā notiek tās sanāksmes, lai apspriestu jautājumus saistībā ar konkrētiem pienākumiem, kurus eurozonas dalībvalstu ministri kopīgi uzņemas saistībā ar vienoto valūtu, ņemot vērā, ka šie pienākumi viņiem izriet tikai no viņu kompetences attiecīgajā valstī (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 20. septembris, Mallis u.c./Komisija un ECB, no
C‑105/15 P līdz C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
,
57.
un
61.
punkts, un 2020. gada 16. decembris, Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
87.
–
89.
punkts).
Tāpēc, neatkarīgi no Eurogrupas 2011. gada 20. jūnija un 2012. gada 21. februāra paziņojumu satura un iespējamajām sekām, šos paziņojumus nevar attiecināt ne uz Savienību, ne ECB, un tas nozīmē, ka nav Tiesas kompetencē lemt par to likumību, tajā skaitā saistībā ar prasību par zaudējumu atlīdzināšanu, lai novērtētu, vai eventuāli iestātos tās ārpuslīgumiskā atbildība.
Otrām kārtām, ņemot vērā, ka tās būtība ir starpvaldību sadarbība, iepriekš izklāstītie apsvērumi par Eurogrupas paziņojumiem
mutatis mutandis
un
a fortiori
katrā ziņā attiecas uz kopīgo paziņojumu, ko eurozonas valstu vai valdību vadītāji snieguši savā 2011. gada 26. oktobra samitā (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta Dž. Pitrucellas [
G. Pitruzzella
] secinājumus apvienotajās lietās Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:390
,
81.
punkts). Tādēļ šo paziņojumu nevarētu kvalificēt kā Savienības aktu vai uz to attiecināmu aktu, un līdz ar to Vispārējās tiesas kompetencē neietilpst arī lemšana par tā tiesiskumu nolūkā novērtēt, vai tai eventuāli iestātos ārpuslīgumiskā atbildība.
Trešām kārtām, protams, ir taisnība, ka eurozonas valstu vai valdību vadītāju un Savienības iestāžu 2011. gada 21. jūlija kopīgais paziņojums neietilpst to paziņojumu klāstā, kas ir šā sprieduma 72.–75. punktā minētie starpvaldību paziņojumi, tādā ziņā, ka tas ietver šo iestāžu līdzdalību. Tāpēc nevar izslēgt, ka šo paziņojumu vismaz daļēji varētu attiecināt uz Eiropas Savienību. Tomēr šā paziņojuma saturs apstiprina vien samita dalībnieku nodomu “atbalstīt” Grieķijas Republikai paredzēto jauno finanšu palīdzības programmu “un kopā ar SVF un brīvprātīgu privātā sektora ieguldījumu pilnībā novērst [tās] finansējuma trūkumu” (2. punkts). Turklāt 5. punktā citastarp ir minēts “finanšu sektora” nodoms “atbalstīt” Grieķijas Republiku “brīvprātīgi”, paredzot, ka “privātā sektora neto ieguldījums būs 37 miljardi [EUR]”. Attiecībā uz privātā sektora iesaisti minētā paziņojuma 6. punktā ir norādīts, ka Grieķijas Republikai “ir vajadzīgs ārkārtējs un īpašs risinājums”. Tādējādi šajā paziņojumā nav norādes uz Grieķijas parāda vērtspapīru privāto turētāju iespējamu “piespiedu” iesaisti Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā, kas dotu iespēju izveidot tā satura un prasītājiem iespējami nodarītā kaitējuma cēloņsakarību. Jo vairāk, tam nevar būt saistošs spēks tādā ziņā, ka ar to tiktu uzlikts juridiski saistošs pienākums vai ka ar to tiktu uzdots Grieķijas Republikai īstenot apstrīdētos pasākumus. Katrā ziņā šāda rīkojuma neesamība nenozīmē, ka Grieķijas Republikai nevar būt politiski vai pat juridiski pienākumi starptautisko publisko tiesību nozīmē attiecībā uz dažiem tās kreditoriem, it īpaši eurozonas dalībvalstīm un SVF, kas izriet no starpvaldību līmenī noslēgtiem divpusējiem vai daudzpusējiem nolīgumiem (skat. it īpaši nolīgumus, kas minēti spriedumā, 2017. gada 3. maijs, Sotiropoulou u.c./Padome,
T‑531/14
, nav publicēts,
EU:T:2017:297
,
7.
,
10.
un
11.
punkts), kuru izvērtēšana neietilpst Tiesas kompetencē un kuru likumību prasītāji šajā lietā neapstrīd, bet kas var būtiski ietekmēt Grieķijas likumdevēja spēju īstenot savu rīcības brīvību, kad tā tiek īstenota, it īpaši Likumu Nr. 4050/2012.
Tāpēc – neatkarīgi no tā –, vai eurozonas valstu vai valdību vadītāju un Savienības iestāžu 2011. gada 21. jūlija kopīgo paziņojumu var vai nevar attiecināt uz Eiropas Savienību, tas nevar būt par cēloni tam, lai iestātos Savienības ārpuslīgumiskā atbildība.
Ceturtām kārtām, ciktāl runa ir par Eiropadomes 2011. gada 23. un 24. jūnija secinājumiem, šīs iestādes statuss saskaņā ar LES 13. panta 1. punkta otro daļu, lasot to kopsakarā ar LES 15. pantu, nozīmē, ka tās pasākumi un darbības principā ir attiecināmi uz Savienību un ka šā iemesla dēļ varētu iestāties Savienības ārpuslīgumiskā atbildība. Šāds vērtējums tomēr neietekmē to, kā juridiski raksturojami Eiropadomes – citastarp uz LES 15. panta 4. punkta pamata – pieņemtie pasākumi, kurus prasītāji uzskata par “lēmumiem”. Šajā ziņā Komisija, ECB, Eiropadome un Padome pareizi norāda, ka šo secinājumu saturs neliecina, ka tiem ir lēmumu raksturs vai ka tie būtu juridiski saistoši tādā nozīmē, ka saskaņā ar tiem Grieķijas Republikai būtu uzlikts pienākums īstenot apstrīdētos pasākumus. Pirmkārt, 14. punktā Eiropadome tikai aicina “valsts iestādes izlēmīgi turpināt nepieciešamos pielāgošanas pasākumus, lai uzsāktu [Grieķijas valsts] noturīgu izaugsmi” un Grieķijas parlamentu pieņemt “galvenos tiesību aktus fiskālās stratēģijas un privatizācijas jomā” – un tātad ne tos, kas attiecas uz PSI, kas bija Likuma Nr. 4050/2012 priekšmets, – kā Grieķijas Republikas jaunās finanšu palīdzības programmas īstenošanas pamatelementus. Otrkārt, 15. punktā Eiropadome vienīgi apstiprina Eurogrupas 2011. gada 20. jūnija paziņojumā pausto nostāju it īpaši attiecībā uz brīvprātīgas PSI formu, kas atkal jau atšķiras no apstrīdētās PSI. Tomēr, ņemot vērā šā sprieduma 71. punktā noteikto, tikai šie apsvērumi vien nedod iespēju Tiesai saskaņā ar LESD 268. pantu, lasot to kopsakarā ar LESD 340. panta otro daļu, automātiski nevērtēt Eiropadomes 2011. gada 23. un 24. jūnija secinājumus.
Piektām kārtām, attiecībā uz Savienības iespējamo atbildību par to, ka Komisija nav pildījusi savu LES 17. panta 1. punktā noteikto pārraudzības pienākumu, ir jāatgādina, ka fiziskas personas var celt Savienības tiesās prasību par Savienības ārpuslīgumisko atbildību pret Padomi, Komisiju un ECB saistībā ar tiesību aktiem vai rīcību, ko šīs Savienības iestādes īsteno šādu Eurogrupā noslēgto politisko nolīgumu rezultātā (spriedums, 2020. gada 16. decembris, Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
93.
punkts). Šajā ziņā, kā izriet no LES 17. panta 1. punkta, Komisija “sekmē vispārējās Savienības intereses” un “uzrauga Savienības tiesību piemērošanu” (spriedumi, 2012. gada 27. novembris, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
,
163.
punkts, un 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
57.
punkts). Tātad Komisija, piedaloties Eurogrupas darbībā, saglabā savu Līgumu uzraudzītājas lomu. No tā izriet, ka tās iespējamā bezdarbība Eurogrupas ietvaros noslēgto politisko nolīgumu atbilstības Savienības tiesībām pārbaudē var izraisīt Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos saskaņā ar LESD 340. panta otro daļu (spriedums, 2020. gada 16. decembris, Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
96.
punkts).
Proti, ņemot vērā Komisijas pienākumu pārraudzīt Savienības tiesību normu piemērošanu, pamatojoties uz LES 17. panta 1. punktu, kas atzīts 57. un 59. punktā 2016. gada 20. septembra spriedumā Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
) un apstiprināts 96. punktā 2020. gada 16. decembra spriedumā Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
), tai nav vispārīga pienākuma, proti, ar rezultātu saistīta pienākuma, novērst Savienības tiesību normu pārkāpumus, ko izdarījušas citas Savienības iestādes, institūcijas un struktūras (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta N. Vāla [
N. Wahl
] secinājumus apvienotajās lietās Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:290
,
69.
un
71.
punkts). Tādējādi 2016. gada 20. septembra sprieduma Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
) 59. punktā Tiesa vienīgi nosprieda – ņemot vērā Komisijas kā Līgumu uzraudzītājas lomu, kā tas izriet no LES 17. panta 1. punkta, tai būtu jāatturas parakstīt saprašanās memorandu, par kura saderību ar Savienības tiesībām tai ir šaubas. Ņemot vērā šo apsvērumu, tā minētā sprieduma 67. punktā atzīmēja, ka Komisijai saskaņā ar minēto tiesību normu, kas piešķir tai vispārēju uzdevumu pārraudzīt Savienības tiesību piemērošanu, ir bijis pienākums nodrošināt, ka šāds memorands ir saderīgs ar Hartas pamattiesībām, kas tādējādi var attiekties tikai uz pašas Komisijas rīcību un nevis uz citu Savienības iestāžu vai struktūru rīcību, nemaz nerunājot par tādu starpvaldību iestādi kā Eurogrupu. Tādā veidā minētā sprieduma 68. punktā Tiesa ierosināja izvērtēt jautājumu, vai pati Komisija šajās citās lietās nav sekmējusi pietiekami būtisku prasītāju tiesību uz īpašumu pārkāpumu. Tieši tāpat 2020. gada 16. decembra sprieduma Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c. (
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
) 95. un 96. punktā Tiesa no minētās judikatūras secināja, ka Komisija, iespējams, “nav rīkojusies”, lai pārbaudītu, vai noteikti Eurogrupā noslēgtie politiskie nolīgumi ir bijuši saderīgi ar Savienības tiesībām, kā rezultātā var iestāties Savienības ārpuslīgumiskā atbildība saskaņā ar LESD 340. panta otro daļu.
To, ka nav pienākuma attiecībā uz rezultātu, apstiprina tas, ka Komisijai, ņemot vērā tās pienākumu veikt uzraudzību saskaņā ar LES 17. panta 1. punktu, nav iespējas aktīvi neļaut subjektam, kas neietilpst Savienības institucionālajā sistēmā, piemēram, Eurogrupai, pieņemt pasākumu, nemaz nerunājot par pasākumu, kura būtiskums nav pierādīts, piemēram, apgalvoto Eurogrupas lēmumu vai tās rīkojumu (skat. šā sprieduma 76. punktu).
Sestām kārtām, šie konstatējumi
mutatis mutandis
attiecas uz ECB, jo tā bija iesaistīta sarunās par jauno finanšu palīdzības programmu Grieķijas Republikai. Jānorāda, ka minētajā starpvaldību sistēmā ECB ieņēma tikai konsultatīvu lomu saskaņā ar EFSI pamatnolīgumu un Protokola Nr. 14 1. panta ceturto teikumu, kurā noteikts, ka “[eurozonas dalībvalstu ministru neformālajās sanāksmēs] [..] uzaicina piedalīties [ECB]” it īpaši par Grieķijas valsts parāda atmaksājamības analīzi. Savukārt, kā tika atzīts 2019. gada 23. maija spriedumā Steinhoff u.c./ECB (
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
68.
–
72.
punkts), pat ja ECB 2012. gada 17. februāra atzinums, kas pieņemts, pamatojoties uz LESD 127. panta 4. punktu un 282. panta 5. punktu kopsakarā ar Padomes Lēmumu 98/415/EK (1998. gada 29. jūnijs) par to, kā valstu iestādes apspriežas ar Eiropas Centrālo banku par tiesību aktu projektiem (
OV 1998, L 189, 42. lpp.
), Grieķijas iestādēm nevarētu būt juridiski saistošs, principā minētais atzinums varēja kļūt par cēloni tam, lai iestātos ECB ārpuslīgumiskā atbildība, neskarot tās plašo rīcības brīvību uz LESD 127. un 282. panta un ECBS Statūtu 18. panta pamata (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
,
70.
punkts un tajā minētā judikatūra; šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. arī spriedumu, 2018. gada 11. decembris, Weiss u.c.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
73.
,
91.
un
93.
punkts).
Visbeidzot – no šā sprieduma 71. punktā minētās judikatūras izriet, ka Savienības iestāžu, struktūru, biroju vai aģentūru pasākumi, rīcība vai bezdarbība, kā to apgalvo prasītāji, proti, tostarp Eurosistēmas, ECB, EIB, Komisijas, Padomes un Eiropadomes pasākumi, rīcība vai bezdarbība, principā var būt par cēloni tam, lai Savienība vai ECB uzņemtos ārpuslīgumisko atbildību, neatkarīgi no tā, vai šie pasākumi, rīcība vai bezdarbība ir vai nav juridiski saistoši.
Šie pasākumi, rīcība vai bezdarbība, ir, pirmkārt, iespējami ieviestais pienākums “konsultēt” Grieķijas Republikas oficiālā sektora kreditorus plašā nozīmē, ciktāl tie ir Savienības iestādes, struktūras, biroji vai aģentūras, otrkārt, ECB 2012. gada 17. februāra atzinums, treškārt, tas, ka Eurosistēma, tostarp ECB, un citi institucionālie kreditori netika iesaistīti Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā, it īpaši 2012. gada 15. februāra apmaiņas nolīguma īstenošana, kas iepriekš ir bijis tādu spriedumu priekšmets kā 2015. gada 7. oktobra spriedums Accorinti u.c./ECB (
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
), un 2017. gada 24. janvāra spriedums Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB (
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
), un, ceturtkārt, tas, ka Savienības iestādes nav pieņēmušas pasākumus, lai novērstu Savienības primāro tiesību pārkāpumus tādā nozīmē, kā minēts 2016. gada 20. septembra spriedumā Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
56.
–
58.
un
68.
punkts), un 2020. gada 16. decembra spriedumā Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
96.
punkts).
Attiecīgi ir jāizvērtē, vai ar šiem dažādajiem pasākumiem, rīcību vai bezdarbību pietiekami būtiski tiek pārkāptas Savienības tiesību normas, ar kurām privātpersonām piešķir tiesības.
Savukārt, ciktāl ir runa par prasību, šajā kontekstā Tiesas kompetencē nav lemt par Eurogrupas un eurozonas valstu vai valdību pasākumiem, rīcību vai bezdarbību.
Par pirmo iebildi par prettiesiskumu, ar kuru tiek apgalvots, ka apstrīdētie pasākumi ir “ultra vires” un ka ir pietiekami būtisks LESD 120.–127. panta un 352. panta 1. punkta pārkāpums
[..]
Šī iebilde ir pamatota arī ar pieņēmumu, ka iespējami pārkāptās tiesību normas ir Savienības tiesību normas, kas privātpersonām piešķir tiesības.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāatgādina: lai nodrošinātu nosacījuma par tādas tiesību normas pārkāpumu, ar kuru privātpersonām ir piešķirtas tiesības, lietderīgo iedarbību, ir nepieciešams, ka piemērotās tiesību normas sniegtā aizsardzība attiecas uz personu, kas uz to ir atsaukusies, un tātad šai personai ir jābūt to personu vidū, kurām ar attiecīgo tiesību normu ir piešķirtas tiesības. Par pamatu zaudējumu atlīdzināšanai nevar būt norma, kas pret fiziskas personas norādīto pārkāpumu aizsargā nevis viņu, bet gan kādu citu fizisku personu. Otrkārt, tiesību norma piešķir tiesības fiziskām personām, ja tā rada priekšrocību, ko varētu kvalificēt kā iegūtas tiesības, ja tās uzdevums ir aizsargāt fizisko personu intereses vai ja tā par labu fiziskām personām piešķir tiesības, kuru saturu var pietiekami skaidri apzināt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
77.
un
140.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Jānorāda, ka neviena no tiesību normām, uz kurām ir dota atsauce saskaņā ar LESD 120.–127. pantu, 282. panta 2. punktu un 352. panta 1. punktu, nav Savienības tiesību norma, kas piešķir prasītājiem tiesības, uz kurām tie var pamatoti atsaukties, lai pamatotu šo iebildi par prettiesiskumu.
Proti, pirmkārt, LESD 120. un 121. pantā ir tikai atzīta dalībvalstu primārā kompetence ekonomikas politikas jomā, vienlaikus paredzot procedūras, kas paredzētas to ekonomikas politikas koordinēšanai, bet tajos nav ietverta neviena tiesību norma, kas būtu pietiekami skaidra, precīza un bez nosacījumiem, no kuras izrietētu subjektīvas tiesības prasītājiem, uz kurām tie varētu atsaukties Savienības tiesā vai valsts tiesā (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 20. marts, Garlsson Real Estate u.c.,
C‑537/16
,
EU:C:2018:193
,
65.
un
66.
punkts, un rīkojumu, 2010. gada 22. marts, SPM/Padome un Komisija,
C‑39/09 P
, nav publicēts,
EU:C:2010:157
,
79.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tas pats sakāms par LESD 122. pantu, ar kuru Padome tiek pilnvarota, no vienas puses, pieņemt ekonomikas situācijai piemērotus pasākumus, it īpaši, ja rodas nopietnas grūtības apgādē ar dažiem ražojumiem, jo īpaši enerģijas jomā (1. punkts), un, no otras puses, noteiktos apstākļos sniegt Savienības palīdzību dalībvalstij, kurai ir grūtības vai to nopietni apdraud lielas grūtības, ko izraisījušas dabas katastrofas vai ārkārtēji notikumi, kurus tā nevar ietekmēt (2. punkts).
Otrkārt, LESD 123. panta 1. punktā gan skaidri, precīzi un bez nosacījumiem ir aizliegta jebkāda tieša finansiāla palīdzība (konta pārtēriņš vai jebkāda cita veida kredīts), ko ECBS sniedz valsts struktūrām, gan ECBS ir aizliegts tieši pirkt “parāda instrumentus” no dalībvalstīm, tomēr kopumā neizslēdzot iespējas Eurosistēmai nopirkt no šādas valsts kreditoriem parāda vērtspapīrus, kurus emitējusi šī valsts un kuri tiek tirgoti sekundārajā tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 27. novembris, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
,
132.
punkts; 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
95.
punkts, un 2018. gada 11. decembris, Weiss u.c.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
103.
un
106.
punkts). Tas pats ir sakāms par LESD 125. panta 1. punktu, saskaņā ar kuru Savienība nedz ir atbildīga par dalībvalstu struktūru saistībām, nedz tās uzņemas.
Tomēr, ņemot vērā vienīgi sabiedrības interešu mērķi, kas izvirzīts LESD 123. panta 1. punktā un 125. panta 1. punktā, tieši tāpat kā LESD 124. pantā (skat. šā sprieduma 98. un 99. punktu), ar šīm tiesību normām fiziskām personām netiek piešķirtas tiesības tādā nozīmē, kā norādīts šā sprieduma 90. punktā minētajā judikatūrā.
LESD 123. panta 1. punktā paredzētā aizlieguma izcelsme ir saistīta ar EK līguma 104. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 101. pants), kas EK līgumā tika iekļauts ar Māstrihtas līgumu. No Māstrihtas līguma izstrādes materiāliem izriet, ka LESD 123. pants ir paredzēts, lai nodrošinātu, ka dalībvalstis īsteno pareizu budžeta politiku, izvairoties no tā, ka valsts budžeta deficīta monetārā finansēšana vai valsts iestāžu privileģēta piekļuve finanšu tirgiem radītu dalībvalstij pārmērīgas parādsaistības vai pārmērīgu budžeta deficītu (skat. projektu Līgumam, ar ko groza Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu, lai izveidotu ekonomisko un monetāro savienību,
Bulletin des Communautés européennes
, papildinājums 2/91, 22. un 52. lpp.). Tādējādi, kā norādīts septītajā apsvērumā Padomes Regulā Nr. 3603/93 (1993. gada 13. decembris), ar ko precizē definīcijas, lai piemērotu [LESD 123. pantā un LESD 125. panta 1. punktā] minētos aizliegumus (
OV 1993, L 332, 1. lpp.
), sekundārajā tirgū izdarītos pirkumus nedrīkst izmantot, lai apietu LESD 123. pantu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
99.
–
101.
punkts, 2018. gada 11. decembris, Weiss u.c.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
107.
punkts).
No tā izriet, ka LESD 123. pantā un LESD 125. pantā izvirzītais mērķis ir saderīgs ar mērķi, kas izvirzīts LESD 126. pantā, ar ko dalībvalstīm ir uzlikts pienākums izvairīties no pārmērīga valsts budžeta deficīta. Ar šo mērķi ir paredzēts aizsargāt nevis fiziskas personas, bet gan pašu Savienību – arī dalībvalstis – no rīcības, kas būtu pretrunā prasībai nodrošināt pareizu budžeta disciplīnu un kas varētu izraisīt dažu dalībvalstu pārmērīgu parādu vai pārmērīgu budžeta deficītu un tādējādi apdraudētu ekonomikas un finanšu stabilitāti Savienībā kopumā un vienotās valūtas iedarbīgumu (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona [
P. Kruz Villalón
] secinājumus lietā Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:7
,
217.
–
219.
punkts). Šis vērtējums
mutatis mutandis
attiecas uz LESD 125. pantā noteikto aizliegumu, kas nodrošina, ka dalībvalstis joprojām ir pakļautas tirgus loģikai, kad tās uzņemas parādsaistības, jo tā mudina šīs dalībvalstis ievērot budžeta disciplīnu, kuras ievērošana palīdz Savienības mērogā sasniegt augstāka ranga mērķi, proti, uzturēt monetārās savienības finanšu stabilitāti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 27. novembris, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
,
135.
un
136.
punkts).
Tādējādi LESD 123. panta 1. punkts un LESD 125. panta 1. punkts ir tiesību normas, kuru vienīgais mērķis ir kalpot sabiedrības interesēm un it īpaši visas Savienības interesēm, un tas nozīmē, ka šīs tiesību normas aizsargā tikai Savienību un tās dalībvalstis kā Savienības interešu pārstāves.
Treškārt, ar LESD 124. pantu aizliegti visi pasākumi, kuri nav pamatoti ar prudenciālās uzraudzības apsvērumiem, kuri dalībvalstīm paredz privileģētu režīmu attiecībās ar finanšu iestādēm un kuru mērķis ir nodrošināt, lai dalībvalstis īstenotu pareizu budžeta politiku, izvairoties no tā, ka valsts deficīta monetārā finansēšana vai valsts iestāžu privileģēta piekļuve finanšu tirgiem radītu pārliekas dalībvalstu parādsaistības vai pārmērīgu deficītu. Šis aizliegums sākotnēji parādījās EK līguma 104.a pantā (jaunajā redakcijā – EKL 102. pants), kas EK līgumā tika iekļauts ar Māstrihtas līgumu, un tāpēc tāpat kā LESD 123. un 125. pants (skat. šā sprieduma 95. punktu) ir viena no LESD tiesību normām, kas attiecas uz ekonomikas politiku, kura paredzēta, lai stimulētu dalībvalstis ievērot pareizu budžeta politiku, izvairoties no tā, ka valsts deficīta monetārā finansēšana vai valsts iestāžu privileģēta piekļuve finanšu tirgiem rada pārliekas dalībvalstu parādsaistības vai pārmērīgu deficītu (skat. spriedumu, 2015. gada 1. oktobris, Bara u.c.,
C‑201/14
,
EU:C:2015:638
,
22.
punkts un tajā minētā judikatūra; rīkojums, 2020. gada 12. marts, EMB Consulting u.c./ECB,
C‑571/19 P
, nav publicēts,
EU:C:2020:208
,
54.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
136.
punkts).
No tā izriet, ka LESD 124. pantā noteiktais aizliegums nepiešķir tiesības fiziskām personām un uzņēmumiem, bet ir paredzēts tam, lai pasargātu Savienības iestādes un dalībvalstis no riskiem saistībā ar budžetu, kas izriet no privileģētas finanšu iestāžu pieejamības, un līdz ar to no rīcības, kas varētu apdraudēt ekonomikas un finanšu stabilitāti Savienībā kopumā (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2020. gada 12. marts, EMB Consulting u.c./ECB,
C‑571/19 P
, nav publicēts,
EU:C:2020:208
,
55.
punkts, un spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
139.
–
141.
punkts).
Ceturtkārt, ar LESD 127. panta 1. punktu, lasot to kopsakarā ar LESD 282. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru Savienības monetārās politikas galvenais mērķis ir saglabāt cenu stabilitāti (spriedums, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
43.
punkts), arī nav paredzēts piešķirt tiesības fiziskām personām.
Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka monetārās politikas atbilstīgas transmisijas saglabāšanas mērķis būtībā bija gan saglabāt minētās politikas vienotību, gan veicināt tās galvenā mērķa – cenu stabilitātes saglabāšanas – sasniegšanu. ECBS spēja ietekmēt cenu izmaiņas ar tās monetārās politikas lēmumu palīdzību lielā mērā ir atkarīga no impulsu, kurus tā rada monetārajā tirgū, transmisijas dažādās ekonomikas nozarēs. Līdz ar to monetārās politikas transmisijas mehānisma nepilnīga darbība varētu ECBS lēmumus padarīt neiedarbīgus daļā eurozonas un tādējādi apdraudēt monetārās politikas vienotību. Turklāt, tā kā transmisijas mehānisma nepilnīga darbība maina ECBS veikto pasākumu iedarbīgumu, nenovēršami tiek ietekmētas tās iespējas nodrošināt cenu stabilitāti. Tādējādi pasākumi, kuru mērķis ir aizsargāt šo transmisijas mehānismu, var būt saistīti ar LESD 127. panta 1. punktā definēto galveno mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
49.
un
50.
punkts).
Neatkarīgi no iepriekš minētā ECB rīcība, pret kuru iebilst prasītāji, it īpaši 2012. gada 15. februāra apmaiņas nolīguma noslēgšana un īstenošana ar mērķi nepiemērot KPK Grieķijas parāda vērtspapīriem, kurus tur Eurosistēmas centrālās bankas, bija daļa no īstenotajām pilnvarām un pamatuzdevumiem, kas tai piešķirti, lai uz LESD 127. un 282. panta un ECBS Statūtu 18. panta pamata definētu un īstenotu Savienības monetāro politiku, un bija paredzēti tam, lai nosargātu šo centrālo banku rīcības brīvību un arī to spēju ietekmēt finanšu tirgus un refinansēt kredītiestādes, tostarp Grieķijas bankas, pamatojoties uz ECSB Statūtu 18. panta 1. punkta pirmo un otro ievilkumu, un attiecīgi nodrošināt visas Eurosistēmas pareizas darbības nepārtrauktību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
93.
,
108.
un
114.
punkts, un 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
,
98.
punkts; skat. arī šā sprieduma 174.–178. punktu).
Ņemot vērā plašo rīcības brīvību, kas ECB ir piešķirta monetārās politikas jautājumos, kuru risināšana ietver sarežģītus vērtējumus ekonomikā un sociālajā jomā saistībā ar Eurosistēmu vai pat Savienību kopumā, lai eventuāli konstatētu, ka ECB ir izdarījusi pietiekami nopietnu LESD 120.–127. panta pārkāpumu, būtu nepieciešams pierādīt, ka tā acīmredzami un būtiski neievēro savas plašās rīcības brīvības robežas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
67.
un
68.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumus, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
68.
un
75.
punkts, un 2018. gada 11. decembris, Weiss u.c.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
73.
un
91.
punkts). Ņemot vērā šā sprieduma 102. punktā pausto, prasītājiem nav pamata apgalvot, ka šajā lietā ECB acīmredzami un būtiski nav ievērojusi savas plašās rīcības brīvības robežas un pilnvaras, kuras citastarp noteiktas uz LESD 127. panta 1. punkta pamata kopsakarā ar LESD 282. panta 2. punktu, kas prasa veikt politiskas, ekonomiskas un sociālas izvēles vai pieņemt kompromisus attiecībā uz tajā minētiem dažādiem mērķiem, primārais no kuriem ir saglabāt cenu stabilitāti.
No visiem minētajiem konstatējumiem izriet, ka ar tiesību normām, uz kurām bija atsaukušies prasītāji, lai pamatotu sūdzību, kurā apgalvots, ka iestādes ir rīkojušās
ultra vires
, tiem nepiešķir īpašas tiesības, kuru pārkāpums ir tāds, ka Savienībai vai ECB būtu jāuzņemas ārpuslīgumiskā atbildība.
Šis secinājums ir vēl jo pārliecinošāks attiecībā uz papildinošo kompetences normu, kas noteikta LESD 352. panta 1. punktā, par kuras iespējamu pārkāpumu fiziska persona nevar atsaukties, lai pamatotu prasību par zaudējumu atlīdzināšanu.
Tātad šī iebilde kopumā ir jānoraida.
Par otro iebildi par prettiesiskumu, ar kuru tiek apgalvots par pietiekami būtisku LESD 123. panta pārkāpumu
[..]
Papildus tam, ka ar LESD 123. panta 1. punktu nav piešķirtas tiesības fiziskām personām (skat. šā sprieduma 93.–97. punktu), pietiek konstatēt, ka šis pamats ir iekšēji pretrunīgs, jo tas ir pretrunā pastāvīgajai judikatūrai, kurā atzīts, ka tieši pretēji: Eurosistēmas centrālo banku beznosacījuma iesaiste Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā, izmantojot PSI un KPK, būtu klasificējama kā iejaukšanās, kuras sekas būtu līdzvērtīgas tam, ja minētās centrālās bankas valsts vērtspapīrus iegādātos tieši, kas ir aizliegts saskaņā ar LESD 123. pantu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
114.
punkts; šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. arī spriedumus, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
97.
un
104.
punkts, un 2018. gada 11. decembris, Weiss u.c.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
106.
un
110.
punkts). Kā to norāda paši prasītāji, ECB rīcība, pret kuru tie iebilst, proti, 2012. gada 15. februāra apmaiņas nolīguma noslēgšana, bija konkrēti vērsta uz to, lai novērstu Eurosistēmas centrālo banku iesaisti Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā, kas nozīmētu, ka tām nāktos upurēt daļu no to attiecīgajos portfeļos turējumā esošo Grieķijas parāda vērtspapīru vērtības.
Šajā ziņā prasītāji apgalvo – Tiesa atzīst, ka noteiktos apstākļos ECB, iegādājoties valsts parāda vērtspapīrus saskaņā ar atpirkšanas programmu, piemēram, tiešo monetāro darījumu programmu, nenovēršami ir pakļauta zaudējumu riskam, it īpaši, ja citi attiecīgās dalībvalsts kreditori veic diskontu. Tiesa norāda, ka šāds risks ir cieši saistīts ar šo parāda vērtspapīru iegādi sekundārajos tirgos un ka šo darījumu ir atļāvuši veikt līgumu autori, neparedzot nosacījumu, ka ECB būtu jāpiemēro privileģētā kreditora statuss (spriedums, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
125.
un
126.
punkts). Tomēr šāda riska pieņemšana saistībā ar konkrēto parāda vērtspapīru atpirkšanas programmu nenozīmē, ka
a contrario
EBC ir absolūts pienākums katrā ziņā pieņemt
pari passu
attieksmi ar citiem kreditoriem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
102.
punkts), it īpaši gadījumā, ja šāda pieeja, visticamāk, radīs sekas, kas ir līdzvērtīgas, ja ECB tieši iegādājas valsts parāda vērtspapīrus no dalībvalsts, kas tos emitējusi, un konkrēti, kad tā rada visiem ieguldītājiem paļāvību, ka Eurosistēma turpmāk iegādāsies šo ieguldītāju turētos valsts parāda vērtspapīrus sekundārajos tirgos (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
113.
punkts).
Tādējādi šī iebilde ir jānoraida kā nepamatota.
Par trešo iebildi par prettiesiskumu, ar kuru tiek apgalvots, ka ir pietiekami būtiski pārkāptas Hartas 17. panta 1. punktā garantētās tiesības uz īpašumu
[..]
Tiesības uz īpašumu, kas noteiktas Hartas 17. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru ikvienai personai ir tiesības uz likumīgi iegūtu īpašumu, ir tiesību norma, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, un tās ievērošana ir Savienības aktu tiesiskuma priekšnosacījums (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
66.
punkts, un 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
96.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt saskaņā ar Hartas 51. pantu tās noteikumi citastarp attiecas uz Savienības iestādēm LES 13. panta 1. punkta nozīmē, arī uz ECB, kurai ir jāievēro šīs tiesības un principi un jāveicina Hartas piemērošana (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
95.
un
98.
punkts).
No minētā izriet, ka principā tas, ka Savienības iestāde, struktūra, birojs vai aģentūra, piemēram, ECB, ir pieļāvusi pietiekami būtisku Hartas 17. panta 1. punkta pārkāpumu, ir pietiekams pamats, lai iestātos ECB vai Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, pamatojoties uz LESD 340. panta otro un trešo daļu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
97.
punkts).
Turklāt tas, ka šai privātpersonas aizsargājošai tiesību normai ir fundamentāls raksturs un ka Komisijai un ECB ir pienākums veicināt tās ievērošanu, nozīmē, ka privātpersonas ir tiesīgas sagaidīt, ka šīs iestādes, īstenojot savu kompetenci, nosoda šīs tiesību normas pārkāpumus vai atturas tos veicināt (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
57.
,
59.
un
66.
–
75.
punkts; 2020. gada 16. decembris, Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
96.
punkts, un 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
98.
punkts).
Tomēr Hartas 17. panta 1. punktā garantētās tiesības uz īpašumu nav absolūtas. Šīs tiesību normas īstenošanai var tikt noteikti ierobežojumi, ar nosacījumu, ka šie ierobežojumi tiešām atbilst Savienības izvirzītajiem vispārējo interešu mērķiem, un attiecībā uz sasniedzamo mērķi nav pārmērīga un nepieļaujama iejaukšanās, kas skar šādi garantēto tiesību pašu būtību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
69.
un
70.
punkts un tajos minētā judikatūra; rīkojumu, 2020. gada 12. marts, EMB Consulting u.c./ECB,
C‑571/19 P
, nav publicēts,
EU:C:2020:208
,
42.
punkts, un spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
99.
punkts).
Saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos, un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība, kā arī, ievērojot proporcionalitātes principu, ierobežojumus drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
70.
punkts un tajā minētā judikatūra; 2020. gada 16. decembris, Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
155.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
100.
punkts).
Šajā lietā, pirmām kārtām, nav strīda par to, ka ar Likumu Nr. 4050/2012, uz ko citastarp attiecas ECB 2012. gada 17. februāra atzinums, tika dota iespēja samazināt prasītāju turējumā esošo parāda vērtspapīru nominālvērtību un tātad viņu tiesības uz minētās vērtības atmaksu brīdī, kad šiem vērtspapīriem iestājas atmaksas termiņš (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
101.
punkts).
Proti, par parāda vērtspapīriem, kuriem iestājies atmaksa termiņš, principā ir jāatmaksā to nominālvērtība. Tātad prasītājiem principā bija monetārs prasījums pret Grieķijas valsti apmērā, kas vērtspapīru termiņa beigās būtu ekvivalents to nominālvērtībai. Līdz ar Likuma Nr. 4050/2012 pieņemšanu šie noteikumi tika grozīti, ieviešot KPK. Kā norādīts šā sprieduma 33. punktā, KPK bija piemērojamas konkrētiem Grieķijas parāda vērtspapīriem un, konkrētāk, paredzēja iespēju grozīt šos vērtspapīrus reglamentējošos noteikumus, noslēdzot vienošanos starp, no vienas puses, Grieķijas valsti un, no otras puses, Grieķijas parāda vērtspapīru turētāju vairākumu, kuri pārstāv vismaz divas trešdaļas no attiecīgo vērtspapīru nominālvērtības. Saskaņā ar minētā likuma attiecīgajām normām grozījums, kas ieviests līdz ar šādu vienošanos, kļūst juridiski saistošs visiem Grieķijas parāda vērtspapīru turētājiem, tostarp tiem, kuri nav piekrituši ierosinātajam grozījumam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
102.
punkts).
Tātad Likums Nr. 4050/2012 deva iespēju piespiest Grieķijas parāda vērtspapīru turētājus iesaistīties Grieķijas valsts parāda samazināšanā, izmantojot minēto vērtspapīru vērtības samazināšanu, sākot no brīža, kad šo samazinājumu apstiprinājis to turētāju kvorums. Tādējādi ar šo likumu tika grozītas Grieķijas parāda vērtspapīru turētāju tiesības, lai gan to emisiju reglamentējošie noteikumi neietvēra nekādas pārskatīšanas klauzulas (spriedums, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
103.
punkts).
Pēc Likuma Nr. 4050/2012 pieņemšanas Grieķijas iestādes publicēja informāciju par PSI iezīmēm attiecībā uz Grieķijas valsts parāda samazināšanu un uzaicināja attiecīgo parāda vērtspapīru turētājus iesaistīties vērtspapīru apmaiņā. Kad kvorums un vairākums, kas nepieciešams, lai turpinātu īstenot plānoto vērtspapīru apmaiņu, bija sasniegti, visi Grieķijas parāda vērtspapīru turētāji, tai skaitā tie, kuri bija pret šo apmaiņu, piedzīvoja savu vērtspapīru apmaiņu saskaņā ar Likumu Nr. 4050/2012 un līdz ar to arī to vērtības samazināšanos (spriedums, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
104.
punkts).
Tas nozīmē, ka ar apstrīdētajiem pasākumiem, kuri attiecībā uz prasītājiem tika ieviesti pret viņu gribu, notika iejaukšanās prasītāju tiesībās uz īpašumu, jo viņiem būtiski samazinājās turējumā esošo Grieķijas parāda vērtspapīru nominālvērtība (šajā nozīmē skat. ECT, 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
u.c. pret Grieķiju, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 90.–93. punkts).
Iejaukšanos prasītāju tiesībās uz īpašumu, lai arī mazākā apmērā, rada arī tas, ka Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā nav iesaistīta Eurosistēma un citi institucionālie kreditori, piemēram, EIB un Savienība. Kā apgalvo prasītāji, ja būtu šāda iesaiste, kas pārstāv kopējo nominālvērtību 56674709177,59 EUR apmērā (skat. šā sprieduma 10. punktu), katra attiecīgā Grieķijas parāda vērtspapīra nominālvērtība katrā ziņā būtu jāsamazina mazākā apmērā, lai panāktu tādu pašu Grieķijas valsts parāda samazinājumu līdz 107 miljardiem EUR.
Otrām kārtām, lai arī līdz ar Likuma Nr. 4050/2012 pieņemšanu un īstenošanu tādējādi notika iejaukšanās prasītāju tiesībās uz īpašumu, šis likums atbilda vispārējo interešu mērķiem, tostarp mērķim, ka ir jānodrošina visas eurozonas banku sistēmas stabilitāte (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
71.
un
74.
punkts). Līdzīgi, ECT 2016. gada 21. jūlija spriedumā
Mamatas
u.c. pret Grieķiju (CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 103. punkts) atzina, ka Grieķijas Republika varēja leģitīmi veikt pasākumus, lai sasniegtu mērķi nodrošināt ekonomikas stabilitāti un restrukturizēt parādu kopienas vispārējās interesēs. Tajā laikā, ja nenotiktu Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšana, īstenojot apstrīdētos pasākumus, pastāvētu būtisks risks, ka ekonomikas stāvoklis un Grieķijas valsts finansiālā dzīvotspēja pasliktinātos vēl vairāk un eventuāli pat iestātos maksātnespēja, proti, tās vērtspapīrus, attiecībā uz kuriem potenciāli netiktu izpildītas parādsaistības, vairs nevarētu pieņemt ECB un valstu centrālās bankas kā nodrošinājumu Eurosistēmas kredītoperāciju kontekstā un attiecīgi tiktu ietekmēta finanšu sistēmas stabilitāte un Eurosistēmas darbība kopumā (šajā nozīmē skat. spriedumu,2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
105.
un
106.
punkts). Tādējādi apstrīdētie pasākumi palīdzēja pasargāt gan Grieķijas valsts finanses, gan eurozonas finanšu sistēmas stabilitāti, veicinot finanšu iestāžu noturību (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2020. gada 12. marts, EMB Consulting u.c./ECB,
C‑571/19 P
, nav publicēts,
EU:C:2020:208
,
51.
punkts, un spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
138.
punkts).
Trešām kārtām, attiecībā uz jautājumu, vai tas, ka tika samazināta prasītāju turējumā esošo Grieķijas parāda vērtspapīru vērtība un it īpaši ka Eurosistēma netika iesaistīta Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā, ir nesamērīga un nepieņemama iejaukšanās, kas varētu apdraudēt tādējādi garantēto tiesību pašus pamatus, ir svarīgi atgādināt šādus judikatūrā apstiprinātos apsvērumus.
Pirmkārt, ikvienam kreditoram ir jārēķinās ar sava parādnieka maksātnespējas risku, arī valsts maksātnespējas risku. Ja ieguldītājs iegādājas valsts parāda vērtspapīrus, tas pēc savas būtības ir darījums, kas ietver zināmu finansiālu risku, jo tas ir pakļauts kapitāla tirgos notiekošo svārstību nejaušībām. Šis risks ir vēl jo lielāks, ja valsts, kas emitē parāda vērtspapīrus, nonāk ārkārtīgi nestabilā ekonomiskā stāvoklī, kas nosaka šo parāda vērtspapīru vērtības svārstības, vai pat rodas būtisks vismaz saistību selektīvas neizpildes risks. Attiecīgi pat pirms finanšu krīzes sākšanās 2009. gadā, tā kā emitējošā Grieķijas valsts jau bija saskārusies ar augstu parādu un augstu budžeta deficītu, prasītājiem bija jāapzinās, ka Grieķijas parāda vērtspapīru pirkšana ietvēra augstu zaudējumu risku (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
82.
un
121.
punkts; 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
,
97.
punkts, un 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
108.
un
109.
punkts).
Šajā lietā šo vērtējumu apstiprina tas, kādos datumos attiecīgie Grieķijas parāda vērtspapīri tika emitēti un iegādāti, proti, saskaņā ar pašu prasītāju pausto, vairums šo parāda vērtspapīru bija emitēti un iegādāti laikposmā no 2009. gada janvāra līdz 2010. gada martam. Tādējādi vairums šo pirkumu notika laikā, kad Grieķijas Republika jau bija ārkārtēja budžeta deficīta situācijā (ECT, 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
u.c. pret Grieķiju CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 101. punkts), kas bija pirms finanšu krīzes uzliesmojuma 2009. gada oktobrī, proti, laikā, kad tās finanšu stāvokli ietekmēja būtiski pārrāvumi finanšu tirgū, kas vēl vairāk pasliktinājās, kad tās vērtspapīri piedzīvoja būtisku vērtības kritumu (spriedums, 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
,
97.
punkts). Tāpēc jāsecina – vismaz attiecībā uz to parāda vērtspapīru iegādi, kas emitēti, sākot no 2010. gada –, ka prasītāji veica augsta riska ieguldījumus drīzāk spekulatīviem, nevis uzkrāšanas mērķiem cerībā gūt augstu peļņu. Turklāt tādi privātie kreditori kā prasītāji nebūtu varējuši ignorēt viedokļu atšķirības eurozonas dalībvalstu vidū un iesaistītajās institūcijās, piemēram, Komisijā, SVF un ECB, attiecībā uz Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanu. Šādos ārkārtas apstākļos apdomīgs un piesardzīgs saimnieciskās darbības subjekts nevarēja izslēgt risku, ka tiks veikta Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšana, lai novērstu vismaz selektīvu Grieķijas Republikas parādsaistību neizpildi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
82.
un
121.
punkts; 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
,
97.
un
115.
punkts, un 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
109.
–
111.
punkts).
Otrkārt, nav strīda par to, ka, ņemot vērā, kādā apmērā Grieķijas valsts bija pakļauta finanšu krīzei kopš 2010. gada, bija absolūti nepieciešama jauna finansiālās palīdzības programma, kas tika izstrādāta un bija jāīsteno daudzpusējā un starpvaldību līmenī, iesaistoties eurozonas dalībvalstīm, kam palīdzēja vispirms EFSI un pēc tam arī Eiropas Stabilitātes mehānisms (turpmāk tekstā – “ESM”), kas tika nodibināts saskaņā ar Līgumu starp Beļģijas Karalisti, Vācijas Federatīvo Republiku, Igaunijas Republiku, Grieķijas Republiku, Spānijas Karalisti, Francijas Republiku, Īriju, Itālijas Republiku, Kipras Republiku, Luksemburgas Lielhercogisti, Maltas Republiku, Nīderlandes Karalisti, Austrijas Republiku, Portugāles Republiku, Slovēnijas Republiku, Slovākijas Republiku un Somijas Republiku, kas noslēgts 2012. gada 2. februārī Briselē un stājās spēkā 2012. gada 27. septembrī; palīdzību sniedza arī SVF. Kā norāda paši prasītāji, Grieķijas valsts parāda paredzētā pārstrukturēšana, izmantojot apstrīdētos pasākumus, kā arī Eurosistēmas neiesaistīšana šajā pārstrukturēšanā bija priekšnosacījums, lai īstenotu šo finansiālo palīdzību (šajā nozīmē skat. ECT, 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
u.c. pret Grieķiju, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 116. punkts). Tādējādi no Eurogrupas 2012. gada 21. februāra paziņojuma izriet, ka Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšana saskaņā ar Likumu Nr. 4050/2012 bija priekšnosacījums, lai saņemtu papildu finansiālo palīdzību no valsts un institucionālajiem kreditoriem. Ņemot vērā tajā laikā dominējošos apstākļus, pilnīgi brīvprātīga PSI bez KPK noteikti negarantētu pietiekami lielas Grieķijas parāda vērtspapīru turētāju daļas līdzdalību, kas nepieciešama, lai sasniegtu prasīto parādsaistību samazināšanas tempu, un kas galu galā tika sasniegta, samazinot Grieķijas valsts parādu par apmēram 107 miljardiem EUR (ECT, 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
u.c. pret Grieķiju, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 104. punkts). Turklāt, ņemot vērā morālā kaitējuma risku, ko pareizi uzsvēra Komisija, ECB, Eiropadome un Padome, nebija arī garantijas, ka PSI bez KPK nodrošinātu procentuāli pietiekami lielu līdzdalību, kas līdz 2014. gadam ļautu izsniegt aizdevumus no eurozonas dalībvalstīm līdz pat 130 miljardiem EUR (skat. Eurogrupas 2012. gada 21. februāra paziņojumu). Morālā kaitējuma jautājums varētu radīt būtisku papildu stimulu ikvienam Grieķijas parāda vērtspapīru ieguldītājam vai turētājam, kas vēlas pasargāt savus aktīvus, noraidīt piedāvājumu brīvprātīgi apmainīt parāda vērtspapīrus vai pat iegādāties vairāk parāda vērtspapīru gadījumā, ja krīt to tirgus vērtība, cerībā, ka citi kreditori vai kopiena plašā nozīmē uzņemtos negatīvās sekas, ko radījuši šā turētāja augsta riska ieguldījumi. Attiecīgi, ja nebūtu KPK, tā rezultātā ne tikai tiktu piemēroti augstāki samazinājuma procenti Grieķijas parāda vērtspapīriem, ko tur personas, kas vēlētos piekrist diskontam, bet liels skaits šo parāda vērtspapīru turētāju atturētos no iesaistīšanās parādsaistību samazināšanas procesā vai pat būtu motivēti izjaukt šā mērķa īstenošanu. Apstrīdētie pasākumi tādējādi bija absolūti nepieciešami, lai garantētu piedāvātās Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanas sekmīgu iznākumu un nodrošinātu, ka tiks piešķirta papildu finansiālā palīdzība, kas nepieciešama, lai īstermiņā novērstu Grieķijas valsts maksājumu saistību neizpildi un vidējā termiņā kontrolētu tās finanšu krīzi un atjaunotu ekonomikas līdzsvaru. Tas nozīmē, ka prasītāji nav pierādījuši, ka Likums Nr. 4050/2012 ir acīmredzami neatbilstošs vai nesamērīgs šim nolūkam vai ka tikai brīvprātīga PSI bez KPK vai diskonts ar zemākiem procentiem būtu bijuši tikpat iedarbīgi, bet mazāk ierobežojoši pasākumi, ar kuriem varētu sasniegt izvirzītos sabiedrības interešu mērķus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
112.
punkts).
Ņemot vērā šos konstatējumus, ir jānoraida prasītāju arguments, ka privātiem Grieķijas parāda vērtspapīru turētājiem ir bijusi tikai niecīga daļa Grieķijas valsts parāda 2,262 miljardu EUR vērtībā, kas ir aptuveni 1,09 % no 206 miljardiem EUR, uz kuriem attiecās parāda vērtspapīru apmaiņas piedāvājums, kā rezultātā to iekļaušana bijusi acīmredzami nesamērīga izvirzīto sabiedrības interešu mērķu sasniegšanai. Katrā ziņā, pat ja šajā ziņā prasītāji izmanto ierobežotu jēdzienu “privātie turētāji”, attiecinot to tikai uz fiziskām personām vai noguldītājiem, salīdzinājumā ar institucionālajiem vai profesionālajiem turētājiem vai juridiskajām personām (skat. piekto iebildi par prettiesiskumu), pietiek vien atzīmēt, ka šādam nošķīrumam nav nozīmes (skat. šā sprieduma 156.–166. punktu).
Treškārt, Grieķijas parāda vērtspapīru obligāta apmaiņa Likuma Nr. 4050/2012 rezultātā un tas, ka to apstiprināja vairums šo parāda vērtspapīru turētāju, patiešām izraisīja šo parāda vērtspapīru nominālvērtības ļoti būtisku kritumu. Jaunie šā likuma noteikumi un it īpaši šo parāda vērtspapīru nominālvērtības samazinājums tika piemērots prasītājiem, kuri nebija piekrituši piedāvātajiem šos parāda vērtspapīrus reglamentējošo nosacījumu grozījumiem. Tomēr Grieķijas likumdevējs varēja leģitīmi ieviest diskonta likmi, kas piemērojama horizontāli, pamatojoties uz atbilstīgo Grieķijas parāda vērtspapīru nominālvērtību, jo cits aprēķins, pamatojoties uz katra parāda vērtspapīra tirgus vērtību konkrētajā datumā vai tā atmaksas datumā, nebūtu praktiski īstenojams. Lai novērtētu prasītājiem nodarīto zaudējumu pakāpi, par atskaites punktu nevar izmantot summu, kuru tie bija cerējuši saņemt brīdī, kad pienāk Grieķijas parāda vērtspapīru atmaksas termiņš. Lai arī parāda vērtspapīra nominālvērtība atspoguļo tā turētāja prasījuma apmēru dienā, kad iestāsies atmaksas termiņš, tā nav uzskatāma par īsto tirgus vērtību dienā, kad Grieķijas valsts pieņēma Likumu Nr. 4050/2012, proti, 2012. gada 23. februārī, kad šo vērtību neapšaubāmi bija ietekmējusi Grieķijas valsts maksātspējas pasliktināšanās, kas bija aizsākusies jau 2010. un 2011. gadā un kas ļāva noprast, ka atmaksas datumā Grieķijas valsts nespēs izpildīt savas saistības saskaņā ar šo vērtspapīru līgumiskajiem noteikumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
113.
punkts, un ECT, 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
u.c. pret Grieķiju, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 112. punkts).
Ceturtkārt, prasītāji nevar apgalvot, ka Eurosistēmas neiesaistīšana Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā bija nevajadzīgs vai acīmredzami nesamērīgs ierobežojums. Pirmām kārtām, kā citastarp izriet no Eurogrupas 2012. gada 21. februāra paziņojuma, Grieķijas valsts un institucionālie kreditori arī noteica, ka šī neiesaistīšana ir priekšnosacījums, lai tiktu sniegta papildu finanšu palīdzība. Otrām kārtām, 2012. gada 15. februāra apmaiņas nolīgums, kas bija paredzēts, lai ļautu Eurosistēmas centrālajām bankām izvairīties no PSI un KPK piemērošanas, tika noslēgts un īstenots saskaņā ar Eurosistēmas pilnvarām un pamatuzdevumiem, kas tai noteikti, lai nosargātu centrālo banku rīcības brīvību un nodrošinātu Eurosistēmas pareizas darbības kontinuitāti. Pēdējais minētais nozīmē, ka centrālajām bankām citastarp būtu jāspēj joprojām pieņemt Grieķijas parāda vērtspapīrus kā pienācīgu nodrošinājumu Eurosistēmas kredītoperāciju mērķiem ECBS Statūtu 18. panta 1. punkta otrā ievilkuma izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
93.
,
94.
un
108.
punkts; skat. arī šā sprieduma 102. punktu), kas vairs nebūtu bijis iespējams diskonta gadījumā un tādējādi Grieķijas valsts saistību selektīvas neizpildes gadījumā. Turklāt, kā norādīts šā sprieduma 109. punktā, Eurosistēmas centrālo banku beznosacījuma iesaisti Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā nevarēja klasificēt kā iejaukšanos, kuras sekas ir līdzvērtīgas tam, ja minētās centrālās bankas valsts parāda vērtspapīrus iegādātos tieši, kas ir aizliegts saskaņā ar LESD 123. pantu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
114.
punkts; 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
,
98.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumus, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
97.
un
104.
punkts, un 2018. gada 11. decembris, Weiss u.c.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
106.
un
110.
punkts).
Ņemot vērā visus šos konstatējumus, prasītājiem nav pamata apgalvot, ka, pirmkārt, privāto kreditoru turējumā esošie Grieķijas parāda vērtspapīri ir Grieķijas valsts parāda niecīga daļa, un, otrkārt, ja Eurosistēma tiktu iesaistīta Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā, ieviestais diskonts būtu bijis ievērojami zemāks un ka Eurosistēmai bija mazāk apgrūtinoši līdzekļi, kā novērst
pari passu
attieksmes negatīvo ietekmi.
Ņemot vērā attiecīgo īpašumtiesību būtību, Grieķijas valsts parāda krīzes apmēru, smagumu un bīstamību, to, ka Grieķijas valsts un vairākums Grieķijas parāda vērtspapīru turētāju apstiprināja vērtspapīru apmaiņu, tajā skaitā to devalvāciju, kā arī ciesto zaudējumu apmēru, nedz attiecīgo Grieķijas parāda vērtspapīru vērtības samazinājums, kas izraisīts ar apstrīdētajiem pasākumiem, nedz Eurosistēmas neiesaistīšana Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā nav – ņemot vērā izvirzīto mērķi – nesamērīga un nepieņemama iejaukšanās, kas varētu fundamentāli apdraudēt Hartas 17. panta 1. punktā garantētās tiesības uz īpašumu. Visbeidzot – tā kā šī tiesību norma nav pārkāpta, nedz Komisijai, nedz ECB nevar pārmest, ka tās nebūtu pievērsušas uzmanību šim pārkāpumam – citastarp ECB 2012. gada 17. februāra atzinumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
114.
–
116.
punkts).
Tātad trešā iebilde par prettiesiskumu ir jānoraida kā nepamatota.
Par ceturto iebildi par prettiesiskumu, ar kuru tiek apgalvots, ka ir pietiekami būtiski pārkāptas LESD 63. panta 1. punktā garantētās prasītāju tiesības
[..]
Saskaņā ar LESD 63. panta 1. punktu ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā. Par šādiem ierobežojumiem ir uzskatāmi it īpaši tādi dalībvalsts noteikti pasākumi, kas var atturēt, kavēt vai ierobežot citu dalībvalstu ieguldītāju ieguldījumus minētajā dalībvalstī vai – otrādi – kas var atturēt, kavēt vai ierobežot šīs dalībvalsts ieguldītāju ieguldījumus citās dalībvalstīs (skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
119.
punkts un tajā minētā judikatūra).
LESD 63. panta 1. punktā nostiprinātā kapitāla brīva aprite ir uzskatāma par vienu no Savienības pamatbrīvībām, kas jāievēro gan dalībvalstīm, gan Savienības iestādēm, tātad arī ECB (skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
120.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir jānorāda, ka neatkarīgi no jautājuma, vai Likuma Nr. 4050/2012 īstenošana varētu izraisīt kapitāla plūsmu ierobežojumu LESD 63. panta 1. punkta izpratnē, jākonstatē, ka šādu ierobežojumu, ja tāds būtu pierādīts, varētu attaisnot ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem. Kapitāla brīvu apriti var ierobežota ar valsts tiesisko regulējumu, ja šo regulējumu var attaisnot ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, pamatojoties uz objektīviem apsvērumiem, kas nav atkarīgi no attiecīgā kapitāla izcelsmes, un ka tas atbilst samērīguma principam, saskaņā ar kuru tiem ir jābūt piemērotiem attiecīgā mērķa sasniegšanai un tie nedrīkst pārsniegt tā sasniegšanai vajadzīgo (skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
121.
un
122.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajā gadījumā tas tā ir attiecībā uz apstrīdētajiem pasākumiem un Eurosistēmas neiesaistīšanu Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā. Kā norādīts šā sprieduma 131. punktā, Likuma Nr. 4050/2012 izstrādes apstākļi tik tiešām bija ārkārtēji un, ja nebūtu notikusi parāda pārstrukturēšana, bija ticams, ka īstermiņā varētu iestāties vismaz selektīva Grieķijas Republikas parādsaistību neizpilde. Turklāt, kā precizēts šā sprieduma 102. un 134. punktā, ar aplūkojamajiem pasākumiem un neiesaistīšanu bija paredzēts nodrošināt banku sistēmas stabilitāti eurozonā kopumā, un šis mērķis ir uzskatāms par primāru vispārējo interešu apsvērumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
123.
punkts).
Turklāt prasītāji nav pierādījuši, ka apstrīdētie pasākumi un neiesaistīšana ir bijusi nesamērīga. Minētie pasākumi deva iespēju atjaunot banku sistēmas stabilitāti eurozonā kopumā un nepārsniedza to, kas bija nepieciešams, lai atjaunotu minēto stabilitāti. Proti, ja privātie kreditori iesaistītos Grieķijas parāda vērtspapīru apmaiņā tikai brīvprātīgi, kā to aizstāvēja prasītāji, netiktu nodrošināta šo parāda vērtspapīru sekmīga apmaiņa, bet, tieši otrādi, tiktu radīts neproduktīvs stimuls neiesaistīties. Šādā situācijā netiktu garantēts, ka šie kreditori pietiekami lielā skaitā piekristu šai brīvprātīgai apmaiņai, ņemot vērā, ka tas nozīmētu morālu risku (skat. šā sprieduma 131. punktu). Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšana, kas bija nepieciešama, lai nostabilizētu eurozonas banku sistēmu, bija atkarīga no vērtspapīru apmaiņas sekmēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 23. maijs, Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
124.
punkts).
Līdz ar to nepareizs ir prasītāju apgalvojums, ka Savienības iestādes un ECB ir pārkāpušas kapitāla brīvas aprites noteikumu LESD 63. panta nozīmē.
Tātad ceturtā iebilde par prettiesiskumu ir jānoraida kā nepamatota.
Par piekto iebildi par prettiesiskumu, ar kuru tiek apgalvots, ka ir pietiekami būtiski pārkāptas Hartas 20. pantā garantētās tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi
[..]
Tiesas vērtējums
–
Judikatūras kopsavilkums
Vienlīdzīgas attieksmes princips kā vispārējs Savienības tiesību princips prasa, lai salīdzināmas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi attaisnota. Turklāt vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums kā atšķirīgas attieksmes rezultāts balstās uz pieņēmumu, ka aplūkojamās situācijas ir salīdzināmas pēc visiem tās raksturojošiem aspektiem (skat. spriedumu, 2020. gada 16. decembris, Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
191.
un
192.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Šīs iebildes pirmā un otrā daļa ir jāizvērtē, ņemot vērā šos judikatūras principus.
–
Par pirmo daļu, kurā tiek apgalvots par vienlīdzīgu attieksmi, lai arī privātie ieguldītāji un institucionālie vai profesionālie ieguldītāji nav salīdzināmi
Attiecībā uz pirmo daļu prasītāji nepareizi apgalvo, ka privātie ieguldītāji, it īpaši noguldītāji, kas ieguldījuši līdzekļus Grieķijas parāda vērtspapīros – saistībā ar PSI – nav salīdzināmā situācijā ar institucionālajiem vai profesionālajiem ieguldītājiem vai turētājiem, kuri saskaņā ar prasītāju izraudzītajiem noteikumiem neietilpst oficiālā sektora kreditoru kategorijā.
Pirmkārt, prasītāji neapstrīd, ka līdzīgi kā daži institucionālie vai profesionālie ieguldītāji arī fiziskas vai juridiskas personas, kurām ir nozīmīgas finansiālās spējas, piemēram, šajā lietā – uzņēmums QJ, kura turējumā ir Grieķijas parāda vērtspapīri kopumā 22650000 EUR nominālvērtībā, spēj iegādāties ievērojamu daudzumu valsts parāda vērtspapīru (šajā nozīmē skat. ECT, 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
u.c. pret Grieķiju, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 137. un 138. punkts). Tas pats par sevi liecina, ka finansiālā spēja vai iegādāto parāda vērtspapīru apjoms visos gadījumos nav atbilstīgs kritērijs, lai nošķirtu privātos ieguldītājus un institucionālos vai profesionālos ieguldītājus. Tieši tāpat ir arī ar kritēriju, kas attiecas uz kompetenci un zināšanām finanšu jomā, kuras var atšķirties katrā no prasītāju norādītajām ieguldītāju grupām, jo visas šīs grupas, visticamāk, vēršas pēc padoma pie jomas ekspertiem. Turklāt nav pierādīts apgalvojums, ka vairums privāto ieguldītāju atšķirībā no institucionālajiem vai profesionālajiem ieguldītājiem ir pieņēmuši lēmumus ieguldīt valsts parāda vērtspapīros, pamatojoties primāri uz vēlmi ieguldīt uzkrājumos, ņemot vērā, ka līdzīgi kā prasītāji daudzas fiziskas personas Grieķijas finanšu krīzes laikā tika mudinātas ieguldīt ievērojamas summas Grieķijas parāda vērtspapīros, neraugoties uz augsto risku saistībā ar šādiem ieguldījumiem (skat. it īpaši faktus, attiecībā uz kuriem tika pieņemts 2015. gada 7. oktobra spriedums Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
un 2019. gada 23. maija spriedums Steinhoff u.c./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, kas apstiprināts ar 2020. gada 12. marta rīkojumu EMB Consulting u.c./ECB,
C‑571/19 P
, nav publicēts,
EU:C:2020:208
).
Otrkārt, kā jau norādīts šā sprieduma 130. punktā, šajā lietā šo vērtējumu apstiprina tas, kādos datumos attiecīgie Grieķijas parāda vērtspapīri tika emitēti un iegādāti, proti, saskaņā ar pašu prasītāju pausto, vairums šo parāda vērtspapīru bija emitēti un iegādāti laikposmā no 2009. gada janvāra līdz 2010. gada martam, proti, laikā, kad Grieķijas valsts jau bija ārkārtēja valsts deficīta stāvoklī vai to ietekmēja būtiski pārrāvumi finanšu tirgū, kas vēl vairāk pasliktinājās, kad tās vērtspapīri piedzīvoja būtisku vērtības kritumu. Tāpēc ir jāsecina, vismaz attiecībā uz to parāda vērtspapīru iegādi, kas tika emitēti, sākot no 2010. gada, ka prasītāji veica augsta riska ieguldījumus drīzāk spekulatīviem, nevis uzkrāšanas mērķiem cerībā gūt augstu peļņu. Tādā ziņā prasītāju lēmumi investēt Grieķijas parāda vērtspapīros bija salīdzināmi ar lēmumiem, ko pieņem citi institucionālie vai profesionālie ieguldītāji tādu paši mērķu sasniegšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
, 97. un 115. punktu).
Treškārt, minētā primārā motivācija, pamatojoties uz kuru tika pieņemti attiecīgie lēmumi par ieguldījumiem, ietvēra nošķiršanas vai salīdzināšanas kritēriju, kas ir gan atbilstošs, gan pietiekams kritērijs, lai piemērotu vienlīdzīgas attieksmes principu privātajiem kreditoriem, uz kuriem attiecas PSI, tostarp prasītājiem, un konkrētāk, lai salīdzinātu šo ieguldītāju attiecīgo stāvokli, papildus tam, ka tie visi tur Grieķijas parāda vērtspapīrus. Tomēr tas tā nav attiecībā uz iemesliem, kas papildina šo primāro motivāciju un kas arī varēja ietekmēt šo ieguldītāju lēmumu iegādāties Grieķijas parāda vērtspapīrus. Gan teorētiski, gan praktiski nav iespējams skaidri nošķirt ieguldītājus, kuri rīkojušies pilnīgi privāti kā noguldītāji, un ieguldītājus, kuri rīkojušies saistībā ar institucionālo vai profesionālo darbību, pat spekulatīvi, vai pienācīgi nošķirt fiziskas vai juridiskas personas, kuras varētu piederēt kādai no šīm divām ieguldītāju grupām. Šāds nošķīrums būtu ne tikai mākslīgs, bet būtu nepieciešama arī sīka pārbaude – kas katrā ziņā būtu subjektīva –, lai noskaidrotu patiesos iemeslus, kas lika pieņemt attiecīgos lēmumus par ieguldījumiem, tādējādi ieguldītāja iekļaušana vienā vai otrā kategorijā būtu ārkārtīgi neskaidra (šajā nozīmē skat. ECT, 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
u.c. pret Grieķiju, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 137. punkts).
Būtu ļoti grūti un laikietilpīgi saistībā ar PSI skaidri nošķirt privātos ieguldītājus, kas varētu būt fiziskas vai juridiskas personas, no vienas puses, un institucionālos vai profesionālos ieguldītājus, no otras puses, vai pat identificēt, kuri no pirmajā kategorijā iekļautajiem ieguldītājiem ir vienīgi “noguldītāji”. Turklāt, lai noskaidrotu precīzu Grieķijas valsts parāda sadalījumu šo ieguldītāju vidū, būtu nepieciešams aizliegt vai “iesaldēt” parāda vērtspapīru apmaiņu no kāda noteikta brīža pirms Likuma Nr. 4050/2012 pieņemšanas, lai noteiktu, uz kāda pamata noteikti ieguldītāji, kas atbilst noteiktiem objektīviem kritērijiem, var nediskriminējoši atteikties no PSI, lai gan to tomēr būtu grūti noteikt. Tomēr tikai tas vien, ka šāda pieeja tiktu pasludināta pirms šāda datuma, varētu izraisīt parāda vērtspapīru masveidīgu nodošanu tām turētāju kategorijām, kurām piemērots atbrīvojums, tādējādi tiktu apdraudēts ar PSI plānotās Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanas sekmīgs iznākums (šajā nozīmē skat. ECT, 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
u.c. pret Grieķiju, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 137. un 138. punkts).
Tāds vērtējums nav pretrunā
GLK
2012. gada 24. februāra informatīvajam paziņojumam, kurā tika norādīti Grieķijas parāda vērtspapīri, ko iegādājušās fiziskās personas parāda vērtspapīru primārajos un sekundārajos tirgos kopumā attiecīgi 1,3 miljardu EUR un 962 miljonu EUR vērtībā, nepaskaidrojot, pamatojoties uz kādiem attiecīgiem juridiskiem un faktiskiem kritērijiem šie atzinumi ir izdarīti. Prasītāji ar savu plašo un neskaidro argumentu, kas visticamāk balstīts uz ECT atzinumu, ar kuru bija domāts vien apkopot prasītāju argumentus citā lietā (ECT, 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
u.c. pret Grieķiju, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 76. punkts), neapšauba arī to, ka fizisko personu turējumā ir tikai 1,09 % Grieķijas valsts parāda.
Ceturtkārt, pat pieņemot, ka noteikti institucionālie vai profesionālie ieguldītāji, kas parasti ir juridiskas personas, ņemot vērā savu nozīmību kreditoru statusā un lielākas finansiālās spējas, kopumā labāk nekā privātie ieguldītāji vai noguldītāji ir piemēroti sarunām ar valsts parāda vērtspapīru emitentu un var ietekmēt tā lēmumus par valsts parāda pārvaldību, nav iespējams novilkt skaidru un praktisku demarkācijas līniju starp institucionālajiem vai profesionālajiem ieguldītājiem, no vienas puses, un tiem, kuru lielums un ekonomiskā spēja acīmredzami ir zemāka, vai fiziskām personām, kas nodarbojas ar uzņēmējdarbību vai profesionālo darbību, no otras puses. Turklāt, neskarot to, vai personai ir juridiskas vai fiziskas personas statuss, nav pierādīts, ka “mazie” privātie ieguldītāji vai noguldītāji nebija spējīgi organizēties un ietekmēt lēmuma pieņemšanas procesu, kura rezultātā tika pieņemts Likums Nr. 4050/2012, vai vismaz parāda vērtspapīru apmaiņas piedāvājuma procedūras iznākumu, cenšoties panākt bloķējošu mazākumu, lai novērstu KPK aktivizēšanu, piemēram, izmantojot patērētāju aizsardzības, mazo ieguldītāju vai noguldītāju asociācijas.
Tāpēc prasītāju izvirzītie nošķīruma faktori, kas izmantoti, lai parādītu, ka privātie ieguldītāji un institucionālie vai profesionālie ieguldītāji kā Grieķijas parāda vērtspapīru turētāji nav salīdzināmā situācijā, nav ne pamatoti, ne būtiski, ņemot vērā apstrīdēto pasākumu mērķi – nodrošināt Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanu, lai panāktu tās dzīvotspēju. Šajā ziņā jebkurš ar noguldījumiem saistīts nolūks vai cits sekundārs ekonomisks iemesls, kas licis privātajam kreditoram, uz kuru attiecas PSI, ieguldīt Grieķijas parāda vērtspapīros, nav atbilstošs nošķīruma faktors, ņemot vērā šo mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. decembris, Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
200.
punkts, un ECT, 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
u.c. pret Grieķiju, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 134. un 137. punkts). Tieši otrādi – minētā mērķa vajadzībām šīs personas bija
a priori
identiskā vai salīdzināmā situācijā, ņemot vērā, ka tās bija iegādājušās Grieķijas parāda vērtspapīrus vienīgi savās privātās mantiskās interesēs vai pat peļņas vai spekulatīviem mērķiem, un tādējādi tās bija uzņēmušās saistītos zaudējuma riskus, jo zināja, ka tajā laikā Grieķijas Republika piedzīvoja finanšu krīzi.
Turklāt, pat ja tiktu uzskatīts, ka prasītāju apgalvotais nošķīrums ir attiecināms, ņemot vērā vienlīdzīgas attieksmes principu, nebūtu iespējams nošķirt piesauktos “mazos noguldītājus” un “lielos ieguldītājus”, citastarp nosakot ieguldījumu robežvērtību 100000 EUR apmērā, kuru nepārsniedzot parāda vērtspapīriem varētu nepiemērot PSI. Kā norādīts šā sprieduma 160. punktā un kā noteikts ECT spriedumā (ECT, 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
u.c. pret Grieķiju, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 137. un 138. punkts), ja tiktu publiskots skaidrojums par šāda atbrīvojuma ieviešanu, tas vien varētu izraisīt parāda vērtspapīru nodošanu milzīgos apmēros tām turētāju kategorijām, kam ir piemērots atbrīvojums, tādējādi tiktu apdraudēts PSI sekmīgs iznākums kopumā. Turklāt prasītāji nav parādījuši, ka pēc Likuma Nr. 4050/2012 pieņemšanas būtu bijis iespējams likumīgi ieviest šādu nošķīrumu, jo ar minēto likumu jau tika skaidri noteikti kritēriji, kas reglamentē PSI un KPK aktivizēšanu attiecībā uz visiem atbilstīgiem Grieķijas parāda vērtspapīriem, neparedzot tomēr nekādus iespējamus atbrīvojumus.
Privāto ieguldītāju un institucionālo vai profesionālo ieguldītāju nošķīrumu, kā to izdarījuši prasītāji, nevar pamatot arī ar Direktīvas 2004/39 noteikumiem. Lai arī šīs direktīvas mērķis bija aizsargāt “privātos klientus”, kā arī ieguldītājus “vērtspapīros”, piemēram, tirgojamos parāda instrumentos un parāda vērtspapīros, šāda aizsardzība bija vien preventīva un attiecās vienīgi uz to, kā “ieguldījumu sabiedrības”, tostarp komercbankas, piedāvā, pārdod un pārvalda šos vērtspapīrus (skat. it īpaši 44. apsvērumu un 19. pantu attiecībā uz darījumu pārskatāmības prasībām un profesionālo ētiku, sniedzot ieguldījumu pakalpojumus klientiem). Līdzīgā veidā – tā kā minētajā direktīvā bija noteikti konkrēti pienākumi ieguldījumu sabiedrībām sniegt informāciju saviem klientiem, it īpaši par sniegto pakalpojumu un piedāvāto finanšu instrumentu kvalitāti, tajā skaitā pienācīgu informāciju par “risku, kas saistīts ar ieguldījumiem šajos instrumentos vai konkrētām ieguldījumu stratēģijām, un brīdinājumus par šādu risku” (19. panta 3. punkta otrais ievilkums), – šie pienākumi nebija saistīti ar šādu risku materializēšanās sekām vai vēl jo vairāk ar jautājumu, vai saistībā ar valsts parāda pārstrukturēšanu pret “privātiem klientiem” ir vai nav jāattiecas tāpat kā pret “profesionālajiem klientiem”, kas ietver kredītiestādes.
Tādējādi, tā kā prasītāji juridiski pietiekami nav pierādījuši, ka atrodas situācijā, kas atšķiras no situācijas, kādā atrodas citi Grieķijas parāda vērtspapīru privātie turētāji, tostarp institucionālie vai profesionālie ieguldītāji, pirmā daļa, kurā apgalvots, ka ir pietiekami būtiski pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, ir jānoraida, un nav nepieciešamības lemt, vai ir bijis kāds objektīvs pamatojums attiecīgai vienlīdzīgai attieksmei.
–
Par otro daļu, kurā apgalvots par atšķirīgu attieksmi, ņemot vērā, ka oficiālā sektora kreditori, it īpaši Eurosistēmas kreditori, netika iesaistīti Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā
Attiecībā uz otro daļu, kurā it īpaši apgalvots, ka tiek atšķirīgi traktēta situācija, kādā atrodas privātie ieguldītāji, tostarp prasītāji, no vienas puses, un situācija, kādā atrodas oficiālā sektora kreditori, it īpaši Eurosistēmas centrālās bankas, no otras puses, ir jāatgādina Tiesas pastāvīgā judikatūra, kurā noraidītas līdzīgas sūdzības (spriedumi, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
88.
–
92.
punkts, un 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
,
108.
un
117.
punkts), kuras prasītāji cenšas neveiksmīgi apšaubīt.
Pirmām kārtām, prasītāji, balstoties uz kļūdainu pieņēmumu, secina, ka visas privātpersonas, kas iegādājušās Grieķijas parāda vērtspapīrus kā Grieķijas Republikas “privātie” noguldītāji vai kreditori, no vienas puses, un ECB un Eurosistēmas valstu centrālās bankas, no otras puses – ievērojot to attiecīgo noteikumu principus un mērķus, ar kuriem tikušas pamatotas inkriminētās rīcības – esot vispārējā vienlīdzīgas attieksmes principa piemērojamībai vajadzīgajā salīdzināmā vai pat identiskā situācijā. Konkrēti, šajā argumentācijā bez ievērības ir atstāts apstāklis, ka, veicot Grieķijas parāda vērtspapīru iegādi, tajā skaitā uz Lēmuma 2010/281 pamata, ECB un minētās valstu centrālās bankas rīkojās, pildot savus LESD 127. panta 1. un 2. punktā un, konkrēti, ECSB Statūtu 18. panta 1. punkta pirmajā ievilkumā paredzētos pamatuzdevumus nolūkā saglabāt cenu stabilitāti un nodrošināt pareizu monetārās politikas darbību, kā arī minētajā lēmumā noteiktajās robežās (skat. minētā lēmuma preambulas 5. apsvērumu) (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
88.
punkts, un 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
,
111.
punkts).
Tādējādi Lēmumā 2010/281 noteiktā valsts, arī Grieķijas, parāda vērtspapīru iegādes programma ir īpaši pamatota ar LESD 127. panta 2. punkta pirmo ievilkumu un – konkrēti – ar ECBS Statūtu 18. panta 1. punktu un, ievērojot finanšu krīzi, kurā bija nonākusi Grieķijas valsts, tā tika apstiprināta, ņemot vērā “ārkārtas apstākļus finanšu tirgos, ko raksturo ievērojama spriedze dažos tirgu segmentos, kas apgrūtina monetārās politikas transmisijas mehānisma darbību un attiecīgi uz cenu stabilitāti vidējā termiņā orientētas monetārās politikas efektīvu īstenošanu”. Tāpēc saskaņā ar šajā lēmumā teikto šai programmai bija jābūt “daļ[ai] no Eurosistēmas vienotās monetārās politikas”, lai “novērst[u] vērtspapīru tirgu nepareizu funkcionēšanu un atjaunot[u] atbilstošu monetārās politikas transmisijas mehānismu” (minētā lēmuma preambulas 2.–4. apsvērums). Prasītāji neapstrīd šos iemeslus kā tādus, bet attiecīgo situāciju salīdzināmību pamato vienīgi ar apstākli, ka visi, kas iegādājušies Grieķijas parāda vērtspapīrus – gan privātie ieguldītāji, gan Eurosistēmas centrālās bankas – ir līdztiesīgi Grieķijas valsts kreditori (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
89.
punkts, un 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
,
112.
punkts).
Parāda vērtspapīru iegādes programma un tādējādi tas, ka Eurosistēmas centrālās bankas iegādājas valsts parāda vērtspapīrus, tostarp Grieķijas parāda vērtspapīrus, ir viens no ECBS pamatuzdevumiem LESD 127. panta 1. un 2. punkta nozīmē, lasot tos kopsakarā ar LESD 282. panta 1. punktu. Proti, šie pasākumi veikti, pamatojoties uz pilnvarām, kādas noteiktas Statūtu 18. panta 1. punkta pirmajā ievilkumā, saskaņā ar kuru, “lai sasniegtu ECBS mērķus un veiktu tās uzdevumus, ECB un valstu centrālās bankas var” it īpaši “darboties finanšu tirgos, [..] veicot tiešus pirkšanas un pārdošanas darījumus (tūlītējos darījumos vai nākotnes darījumos) [..] prasības [prasījumus] un tirgojamus finanšu instrumentus, kas denominēti euro vai citās valūtās [..]”. Turklāt no šīs nupat minētās tiesību normas izriet, ka šos valsts parāda vērtspapīrus minētās centrālās bankas sekundārajā tirgū ir iegādājušās vienīgi tālab, lai sasniegtu ECBS mērķus un izpildītu savus uzdevumus, kas izslēdz jebkādu ar šo mērķi nesaistītu iemeslu, tostarp vēlmi gūt lielu peļņu no investīcijām vai spekulatīvos darījumos (spriedums, 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
,
113.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
90.
punkts).
Līdz ar to ir jākonstatē, ka prasītāji kā privātie ieguldītāji vai noguldītāji, kas rīkojušies savā vārdā un tikai un vienīgi privātās interesēs gūt maksimālu peļņu no savām investīcijām, bija situācijā, kas bija atšķirīga no tās, kādā bija Eurosistēmas centrālās bankas. Lai arī saskaņā ar piemērojamajām privāttiesībām valsts parāda vērtspapīru iegādē minētās centrālās bankas – gluži tāpat kā privātie ieguldītāji – ieguva tos emitējušās parādnieces valsts kreditora statusu, ar šo kopīgo iezīmi vien vēl nav pietiekami, lai tās varētu tikt uzskatītas tādām, kuras atrodas situācijā, kas būtu līdzīga vai identiska minēto ieguldītāju situācijai. Proti, ar šādu, raugoties tikai no privāttiesību viedokļa, īstenoto pieeju netiktu ņemti vērā nedz juridiskie ietvari, kādos centrālās bankas veic minēto vērtspapīru iegādes operāciju, nedz vispārējo interešu mērķi, kādi tām šajā ziņā ir jāievēro saskaņā ar piemērojamajiem to primāro tiesību noteikumiem, kuru principi un mērķi ir jāņem vērā, lai izvērtētu attiecīgo situāciju salīdzināmību saistībā ar vispārējo vienlīdzīgas attieksmes principu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
91.
punkts, un 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
,
114.
punkts).
Tātad ir jāsecina, ka prasītāji kā privātie ieguldītāji, kuri iegādājušies Grieķijas parāda vērtspapīrus vienīgi savās privātās mantiskās interesēs, neatkarīgi no tā, kas tieši motivējis viņu lēmumus investēt, bija situācijā, kura bija atšķirīga no tās, kādā bija Eurosistēmas centrālās bankas, kuru lēmumu investēt pamatā bija tikai un vienīgi vispārējo interešu mērķi, kādi paredzēti LESD 127. panta 1. un 2. punktā, lasot tos kopsakarā ar LESD 282. panta 1. punktu, kā arī ECBS Statūtu 18. panta 1. punkta pirmo ievilkumu. Tādējādi, tā kā attiecīgās situācijas nav salīdzināmas, 2012. gada 15. februāra apmaiņas nolīguma noslēgšana un īstenošana nevar būt vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
92.
punkts).
Otrām kārtām, šajā lietā prasītāji nav izvirzījuši nevienu papildinošu vai jaunu argumentu, kas liktu Tiesai mainīt šo judikatūru. Proti, pretēji tam, ko tie apgalvo, no minētajiem konstatējumiem ir skaidri redzams, ka parāda vērtspapīru iegādes programmas un 2012. gada 15. februāra apmaiņas nolīguma īstenošana ir monetārās politikas pasākumi LESD 127. panta 1. un 2. punkta, LESD 282. panta 1. punkta un ECBS Statūtu 18. panta 1. punkta pirmā un otrā ievilkuma nozīmē.
Šāds vērtējums izriet no Tiesas judikatūras, saskaņā ar kuru, lai noskaidrotu, vai pasākums ietilpst monetārās politikas jomā, ir nepieciešams principiāli atsaukties uz attiecīgā pasākuma mērķiem un uz to, kādi instrumenti tiek izmantoti ar šo pasākumu minēto mērķu sasniegšanai. Ja konkrētas parāda vērtspapīru iegādes programmas mērķis, pirmkārt, ir aizsargāt monetārās politikas vienotību, tā veicina šādas politikas mērķu sasniegšanu, ciktāl tai saskaņā ar LESD 119. panta 2. punktu ir jābūt “vienotai”. Turklāt, tā kā šādas programmas mērķis, otrkārt, ir aizsargāt monetārās politikas atbilstošu transmisiju, šis mērķis ir gan saglabāt minētās politikas vienotību, gan veicināt tās galvenā mērķa sasniegšanu, proti, nodrošināt cenu stabilitāti. Eurosistēmas spēja ietekmēt cenu izmaiņas ar tās monetārās politikas lēmumu palīdzību lielā mērā ir atkarīga no tā, kādus impulsus tā raida monetārajā tirgū dažādām ekonomikas nozarēm, tādējādi monetārās politikas transmisijas mehānisma nepilnīga darbība var padarīt par neefektīviem Eurosistēmas lēmumus eurozonas daļā un tādējādi apdraudēt monetārās politikas vienotību. Turklāt, tā kā transmisijas mehānisma nepilnīga darbība apdraud Eurosistēmas veikto pasākumu efektivitāti, nenovēršami tiek ietekmēta tās spēja nodrošināt cenu stabilitāti. Tas nozīmē – var uzskatīt, ka pasākumi, kuru mērķis ir aizsargāt šo transmisijas mehānismu, ir saistīti ar LESD 127. panta 1. punktā definēto galveno mērķi. Tas, ka šāda parāda vērtspapīru iegādes programma var veicināt arī eurozonas stabilitāti, kas ir ekonomikas politikas mērķis, neliek apšaubīt šo vērtējumu, jo monetārās politikas pasākumu nevar uzskatīt par līdzvērtīgu ekonomikas politikas pasākumam kaut vai tāpēc, ka tas var netieši ietekmēt eurozonas stabilitāti (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
46.
–
52.
punkts un tajos minētā judikatūra, un 2018. gada 11. decembris, Weiss u.c.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
61.
un
63.
punkts).
Attiecībā uz pasākumiem, kas paredzēti, lai sasniegtu Eurosistēmas mērķus un lai veiktu tās uzdevumus, kā arī lai sasniegtu šādas [parāda vērtspapīru] iegādes programmas mērķus, Tiesa būtībā nosprieda, ka šādas programmas īstenošana ietvertu tiešos monetāros darījumus sekundārajos valsts obligāciju tirgos ECBS Statūtu 18. panta 1. punkta nozīmē (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
53.
un
54.
punkts, un 2018. gada 11. decembris, Weiss u.c.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
69.
punkts). Tā citastarp secināja, ka, ņemot vērā šādas parāda vērtspapīru iegādes programmas mērķus un to sasniegšanai paredzētos līdzekļus, šāda programma ietilpst monetārās politikas jomā, un noraidīja argumentu, ka programmas īstenošana ir atkarīga no tā, vai tiek pilnīgi izpildītas EFSI vai ESM makroekonomisko korekciju programmas, un ka tā attiecīgā gadījumā varētu netieši pastiprināt pamudinājumu ievērot šīs korekcijas programmas, kas tiek īstenotas ekonomikas politikas mērķu sasniegšanai. Tiesa norāda, ka šāda netieša ietekme nenozīmē, ka šī programma ir jāpielīdzina ekonomikas politikas pasākumam, jo no LESD 119. panta 2. punkta, 127. panta 1. punkta un 282. panta 2. punkta izriet, ka, neietekmējot cenu stabilitātes mērķi, Eurosistēmas mērķis ir atbalstīt Savienības vispārējās ekonomiskās politikas jomas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
55.
–
59.
punkts).
Tiesa secināja – lai arī var uzskatīt, ka valsts parāda vērtspapīru iegāde sekundārajā tirgū ietilpst ekonomikas politikas jomā, ja to īsteno ar ESM, ar nosacījumu, ka ir ievērota makroekonomiskās korekcijas programma, tas nenozīmē, ka tāpat ir jābūt arī tad, ja šo instrumentu izmanto Eurosistēma parāda vērtspapīru iegādes programmā. Šajā gadījumā izšķiroša nozīme ir atšķirībām starp ESM un Eurosistēmas mērķiem. Lai arī tādu programmu var īstenot tikai tik lielā mērā, cik tas nepieciešams cenu stabilitātes saglabāšanai, pašas ESM iesaistīšanās mērķis ir aizsargāt eurozonas stabilitāti, un šis mērķis neietilpst monetārās politikas jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
63.
un
64.
punkts un tajos minētā judikatūra).
No minētā izriet – pat ja Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšana ietilpst primāri ekonomikas politikas jomā un tādējādi ir dalībvalstu kompetencē, kas saskan ar to, ka Grieķijas likumdevējs šajā lietā ir pieņēmis Likumu Nr. 4050/2012, tomēr visi papildinošie pasākumi, kurus Eurosistēma ir pieņēmusi saskaņā ar LESD 127. panta 1. un 2. punktu, LESD 282. panta 1. punktu un ECBS Statūtu 18. panta 1. punkta pirmo un otro ievilkumu, ir monetārās politikas sastāvdaļa. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka šāda pārstrukturēšana, visticamāk, būtiski ietekmēs monetārās politikas primārā mērķa sasniegšanu, proti, cenu stabilitātes nodrošināšanu, un maksājumu sistēmu nevainojamu darbību. Tomēr tas vien, ka šie papildinošie pasākumi bija paredzēti, lai atbalstītu ekonomikas politikas pasākumus šaurā nozīmē, proti, lai panāktu Grieķijas Republikas finansiālā stāvokļa atlabšanu, tas nenozīmē, ka tos var traktēt līdzvērtīgi. Tas attiecas ne tikai uz Grieķijas parāda vērtspapīru iegādi sekundārajā tirgū, ko veikušas Eurosistēmas centrālās bankas saskaņā ar parāda vērtspapīru iegādes programmu saistībā ar ECBS Statūtu 18. panta 1. punkta pirmo ievilkumu (skat. šā sprieduma 7. punktā minēto Lēmumu 2010/281), bet arī uz citiem pasākumiem, kas saistīti ar šādu parāda vērtspapīru pārvaldību, tostarp pārdošanu vai mijmaiņu kā
actus contrarius
, it īpaši saistībā ar 2012. gada 15. februāra apmaiņas nolīgumu.
Šis apmaiņas nolīgums, kas bija paredzēts, lai ļautu Eurosistēmas centrālajām bankām izvairīties no PSI un no KPK piemērošanas, tika noslēgts un īstenots saskaņā ar Eurosistēmas kompetenču pamatuzdevumiem, kas tai tika noteikti, lai nosargātu centrālo banku rīcības brīvību un nodrošinātu Eurosistēmas pareizas darbības kontinuitāti. Pēdējais minētais mērķis tika it īpaši balstīts uz pieņēmumu, ka šīs centrālās bankas varētu turpināt pieņemt Grieķijas parāda vērtspapīrus kā pienācīgu nodrošinājumu Eurosistēmas kredītoperāciju mērķiem ECBS Statūtu 18. panta 1. punkta otrā ievilkuma izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
108.
punkts), kas nebūtu bijis iespējams, ja šiem parāda vērtspapīriem būtu bijis zems reitings, nemaz nerunājot, ja tiem tiktu piemērots diskonts, kas ir, tā teikt, selektīva parādsaistību neizpilde (skat. ECB 2011. gada 20. septembra Pamatnostādnes 2011/817/ES par Eurosistēmas monetārās politikas instrumentiem un procedūrām (ECB/2011/14) (
OV 2011, L 331, 1. lpp.
) un tās I pielikuma “Eurosistēmas monetārās politikas instrumentu un procedūru vispārējā dokumentācija” 6.3.1. un 6.3.2. sadaļu, kurās noteikti kritēriji, kas reglamentē gan augstiem kredītstandartiem vai kredītspējas slieksnim piemērojamās obligātā prasības, gan augstus kredītstandartus tirgojamiem aktīviem). Šajā ziņā būtu jāatgādina, ka ar 2010. gada 6. maija Lēmumu 2010/268/ES par pagaidu pasākumiem, kas saistīti ar Grieķijas valdības emitētu vai garantētu tirgojamu parāda instrumentu atbilstību (ECB/2010/3) (
OV 2010, L 117, 102. lpp.
), ECB, reaģējot uz Grieķijas finanšu krīzi, nolēma izņēmuma kārtā uz laiku pat apturēt “Eurosistēmas obligātās prasības kredītspējas slieksnim, kas Vispārējās dokumentācijas 6.3.2. sadaļā izklāstītas Eurosistēmas kredītnovērtējuma sistēmas noteikumos attiecībā uz tirgojamiem aktīviem” (minētā lēmuma 1. panta 1. punkts), lai Eurosistēma varētu turpināt pieņemt Grieķijas parāda vērtspapīrus kā “atbilstoš[u] nodrošinājum[u] Eurosistēmas monetārās politikas operāciju mērķiem neatkarīgi no to ārējā kredītnovērtējuma” (minētā lēmuma 2. pants) (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
6.
un
7.
punkts).
Tādējādi prasītāju argumenti, ka Eurosistēmas neiesaistīšana Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā ir klasificējama kā ekonomikas politikas pasākums, ir jānoraida kā nepamatoti. Tas pats attiecas uz argumentiem, kas pamatoti ar ECB sniegtajiem apsvērumiem
Bundesverfassungsgericht
(Federālā konstitucionālā tiesa) un ar LESD 123. panta 1. punkta pārkāpumu un kas jau tika noraidīti saistībā ar otrās iebildes par prettiesiskumu izvērtējumu (skat. šā sprieduma 109. un 110. punktu).
Trešām kārtām, ciktāl prasītāji apgalvo, ka attieksme pret EIB un Komisiju, un pat Savienību ir bijusi atšķirīga, šo institucionālo kreditoru turējumā esošos Grieķijas parāda vērtspapīrus patiešām arī neiekļāva PSI un tiem nepiemēroja KPK (skat. šā sprieduma 29. punktu), lai arī uz tiem neattiecās 2015. gada 15. februāra apmaiņas nolīgums.
Tomēr attiecībā uz EIB kā valsts parāda vērtspapīru turētājas statusu un ņemot vērā sabiedrības interešu uzdevumu, kas šai struktūrai ir uzticēts saskaņā ar LESD 309. pantu, lasot to kopsakarā ar Protokola Nr. 5 par EIB statūtiem 18. panta 1. punktu, 21. panta 1.–3. punktu un 26. panta 2. punktu, ir redzams, ka tā arī atrodas citādā situācijā nekā Grieķijas parāda vērtspapīru privātie turētāji.
LESD 309. pantā ir noteikts, ka “[EIB] uzdevums ir Savienības interesēs veicināt līdzsvarotu un noturīgu iekšējā tirgus attīstību, gan darbojoties kapitāla tirgū, gan izmantojot bankas pašas resursus” un ka “šajā nolūkā [EIB], kuras mērķis nav gūt peļņu, piešķir aizdevumus un dod galvojumus, tādējādi sekmējot šādu projektu finansēšanu visās tautsaimniecības nozarēs”. Līdzīgi – saskaņā ar Protokola Nr. 5 21. panta 1.–3. punktu EIB citastarp ir pilnvarota investēt valūtas tirgos, pirkt un pārdot vērtspapīrus un veikt visas citas finanšu operācijas, kas saistītas ar tās mērķiem (1. punkts), vienlaikus tiek prasīts, lai tā “saskaņo rīcību ar kompetentām iestādēm vai attiecīgās dalībvalsts valsts centrālo banku”. Visbeidzot, šā protokola 26. panta 2. punktā ir noteikts, ka “[EIB] īpašumu nepakļauj rekvizīcijai vai ekspropriācijai”. Tādējādi, ja EIB obligāti iesaistītos Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā, kas būtu iejaukšanās tiesībās uz īpašumu (skat. šā sprieduma 121.–126. punktu) un tādējādi būtu kāda veida “ekspropriācija”, tā būtu pārkāpusi aizliegumu, kas noteikts Protokola Nr. 5 26. panta 2. punktā, kura mērķis ir aizsargāt LESD 309. pantā noteiktos EIB sabiedrības interešu uzdevumus.
Tāpēc, ņemot vērā, ka EIB faktiski un juridiski bija citādā situācijā nekā privātie ieguldītāji, nevar uzskatīt, ka tās neiesaistīšana Grieķijas valsts parāda pārstrukturēšanā ir pietiekami būtisks prasītāju tiesību uz vienlīdzīgu attieksmi pārkāpums.
Attiecībā uz Savienības situāciju kreditora statusā ir jānorāda, ka Savienību citastarp pārstāv Komisija, kas darbojas budžeta iestādes statusā LESD 317. panta nozīmē un konkrētāk, veicot “finanšu operācijas” LESD 321. panta otrās daļas nozīmē un īstenojot finanšu noteikumus LESD 322. panta 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē, lasot to kopsakarā ar Padomes Regulu (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 (2002. gada 25. jūnijs) par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (
OV 2002, L 248, 1. lpp.
), kas atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (2012. gada 25. oktobris) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam (
OV 2012, L 298, 1. lpp.
), kurā tika ietverta tiesību norma, kas citastarp paredz Kopienu vai Savienības budžetā iegrāmatot garantijas aizņēmumu un aizdevumu operācijām, kurās Kopienas vai Savienība iesaistās (Finanšu regulas Nr. 1605/2002 4. panta 3. punkts; Finanšu regulas Nr. 966/2012 7. panta 2. punkts). Turklāt, kā Komisija norādīja tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, saskaņā ar Protokola Nr. 7 par privilēģijām un imunitāti Eiropas Savienībā 1. panta trešo teikumu “uz Savienības īpašumu un aktīviem bez Tiesas atļaujas nevar attiecināt nekādus administratīvus vai juridiskus piespiedu pasākumus”.
Tāpēc ir jāsecina, ka Savienības turējumā esošie Grieķijas parāda vērtspapīri bija ne tikai Savienības budžeta sastāvdaļa un tos Savienības sabiedrības interesēs daļēji pārvaldīja Komisija kā budžeta iestāde un daļēji – EIB, bet tiem bija piemērota arī īpaša aizsardzība pret ekspropriācijas aktiem no dalībvalstu puses. Sabiedrības interesēs, pirmkārt, Komisija turēja pirmo parāda vērtspapīru portfeli 46 miljonu EUR nominālvērtībā likvidējamās Eiropas Ogļu un tērauda kopienas (EOTK) vārdā un otro parāda vērtspapīru portfeli 5 miljonu EUR nominālvērtībā turēja Eiropas Kopienu iestāžu kopīgā veselības apdrošināšanas shēma (
JSIS
). Otrkārt, EIB pārvaldīja trīs Grieķijas parāda vērtspapīru portfeļus 55,7 miljonu EUR nominālvērtībā, no tiem 40,7 miljonus EUR turēja Garantiju fonds ārējai darbībai, kas izveidots ar Padomes 2009. gada 25. maija Regulu (EK, Euratom) Nr. 480/2009 (
OV 2009, L 145, 10. lpp.
), 10 miljonus EUR turēja riska dalīšanas finanšu mehānisms un 5 miljonus EUR turēja aizdevumu garantijas instruments Eiropas transporta tīkla projektiem.
Tas nozīmē, ka prasītājiem nav pamata apgalvot, ka privātie turētāji, kas veikuši ieguldījumus Grieķijas parāda vērtspapīros vienīgi savās privātās mantiskās interesēs, ir situācijā, kas salīdzināma ar to, kādā atrodas Savienība kā Grieķijas parāda vērtspapīru turētāja, kuras vienīgais mērķis bija pārvaldīt un aizsargāt savu budžetu un īstenot savu politiku un uzdevumus sabiedrības interesēs.
Tādējādi sūdzība, ka attieksme pret privātajiem ieguldītājiem bija atšķirīga salīdzinājumā ar attieksmi pret Savienību, arī ir jānoraida.
Ceturtām kārtām, attiecībā uz diskonta iespējami diskriminējošo raksturu un vienādiem vai vienlīdzīgiem kritērijiem, kas reglamentē jaunos parāda vērtspapīrus, kurus piedāvā Grieķijas valsts, kas neņem vērā saskaņā ar PSI apmainīto parāda vērtspapīru atšķirīgos raksturlielumus, it īpaši attiecībā uz atlikušajiem termiņiem, kuponiem un kārtējo tirgus vērtību, pietiek vien atzīmēt, ka ECT 2016. gada 21. jūlija spriedumā
Mamatas
u.c. pret Grieķiju (CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 133., 135. un 138. punkts) noraidīja līdzīgu sūdzību un šajā ziņā apstiprināja
Symvoulio tis Epikrateias
(Valsts padome, Grieķija) 2014. gada 21. marta sprieduma Nr. 1116/2014 tiesiskumu. Kā norādīts šā sprieduma 133. punktā, ja diskonts ir aprēķināts, pamatojoties uz katra parāda vērtspapīra tirgus vērtību konkrētajā datumā, tā vērtību jau ir kardināli ietekmējis Grieķijas valsts maksātspējas samazinājums, un šo parāda vērtspapīru attiecīgie atmaksas termiņi nebūtu praktiski īstenojami. Turklāt saistībā ar valsts parāda pārstrukturēšanu saskaņā ar KPK mehānismu nešķiet neloģiski saskaņot to jauno parāda vērtspapīru emisijas noteikumus, tostarp kuponus un atmaksas termiņus, kuru finansēšana ir jāgarantē ar trešās personas starpvaldību organizācijas atbalstu, proti, šajā gadījumā – ar EFSI un ESM atbalstu. Tādējādi prasītāji nav pierādījuši, ka katra atsevišķa parāda vērtspapīra pārstrukturēšana būtu tehniski realizējama un pietiekama izvirzīto sabiedrības interešu mērķu sasniegšanai. Gluži pretēji – tā kā šos mērķus faktiski varētu sasniegt, balstoties vienīgi uz atbilstīgo Grieķijas parāda vērtspapīru nominālvērtību, šāds kritērijs ir bijis gan nozīmīgs, gan atbilstīgs attiecīgo situāciju salīdzināšanā, ņemot vērā izvirzītos mērķus, lai piemērotu vienlīdzīgas attieksmes principu.
Šādos apstākļos minētā sūdzība ir jānoraida, un nav nepieciešams izvērtēt prasītāju argumentāciju, ka katra atsevišķa parāda vērtspapīra salīdzināšana būtu devusi tiem priekšrocību vai būtu attaisnojusi viņu nošķiršanu no citiem privātiem parāda vērtspapīru turētājiem, ņemot vērā viņu turējumā esošo Grieķijas parāda vērtspapīru kredītspēju.
No minētā izriet, ka iebilde par prettiesiskumu, ar kuru apgalvots par pietiekami būtisku vienlīdzīgas attieksmes principa neievērošanu, kopumā ir jānoraida.
Tātad, ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, tā kā nav pietiekami būtiski pārkāpta tiesību norma, kas aizsargā prasītājus un kas var būt pamats tam, lai iestātos Eiropas Savienības vai ECB ārpuslīgumiskā atbildība, prasība ir jānoraida, un nav nepieciešams lemt par cēloņsakarību vai apgalvoto kaitējumu.
[..]

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
QI un citi prasītāji, kuru vārdi norādīti pielikumā, sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas un Eiropas Centrālās bankas (ECB) tiesāšanās izdevumus.

3)
Eiropadome un Eiropas Savienības Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Półtorak
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2022. gada 9. februārī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
)	Pārējo prasītāju saraksts ir pievienots vienīgi lietas dalībniekiem izsniegtajai redakcijai.
(
)	Ir ietverti vienīgi tie šā sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.