CELEX: 62016CJ0542
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 2002/92/EB
Taikymo sritis
Sąvoka „draudimo tarpininkavimas“
Direktyva 2004/39/EB
Taikymo sritis
Sąvoka „konsultacija dėl investicijų“
Teikiant draudimo tarpininkavimo paslaugas suteiktos konsultacijos dėl kapitalo įdėjimo pagal kaupiamąjį gyvybės draudimą
Draudimo tarpininko veiklos kvalifikavimas jam neketinant sudaryti faktinės draudimo sutarties

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2002 m. gruodžio 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/92/EB dėl draudimo tarpininkavimo (
OL L 9, 2003, p. 3
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t. p. 330) išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant dvi bylas jungiantį ginčą tarp, viena vertus,
Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag
(toliau –
Länsförsäkringar
) ir
Dödsboet efter Ingvar Mattsson
(Ingvar Mattsson įpėdiniai) ir, kita vertus, Jan-Erik Strobel ir kt., Lisa Bergstöm ir kt., Ann‑Christin Jönsson ir kt.; taip pat tarp Daniel Röme ir kt. (toliau kartu –
Strobel ir kt
.) ir
Länsförsäkringar
dėl sumų, investuotų į produktus draudžiantis kaupiamuoju gyvybės draudimu per draudimo tarpininkavimo bendroves, kurios pačios buvo apsidraudusios civilinės atsakomybės draudimu
Länsförsäkringar
.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2002/92
Direktyvos 2002/92 8, 9 ir 17 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(8)
Todėl nacionalinių nuostatų dėl profesinių ir registracijos reikalavimų asmenims, kurie pradeda ir vykdo draudimo tarpininkavimo veiklą, derinimas gali būti naudingas ir vienos bendros finansinių paslaugų rinkos sukūrimui, ir klientų apsaugos šioje srityje stiprinimui.
(9)
Draudimo produktus gali platinti įvairūs asmenys ar institucijos, pavyzdžiui, agentai, brokeriai ir bankų draudimo operatoriai; vienodas požiūris į operatorius ir kliento apsauga yra būtinas, kad visi minėti asmenys ar institucijos būtų šios direktyvos subjektai.
<…>
(17)
Kompetentingų institucijų bendradarbiavimas ir keitimasis informacija yra esminis dalykas siekiant apsaugoti klientus ir užtikrinti draudimo bei perdraudimo veiklos patikimumą vienoje bendroje rinkoje.“
Šios direktyvos 1 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalyje numatyta:
„Ši direktyva nustato fizinių ir juridinių asmenų, įsteigtų valstybėje narėje arba norinčių ten įsisteigti, draudimo ir perdraudimo tarpininkavimo veiklos pradėjimą ir vykdymą.“
Minėtos direktyvos 2 straipsnyje „Sąvokų apibrėžimai“ nurodyta:
„Šioje direktyvoje:
<…>
3)
„draudimo tarpininkavimas“ – veikla, susijusi su supažindinimu su galimybe sudaryti draudimo sutartis, pasiūlymu sudaryti draudimo sutartis ar kitu draudimo sutarčių parengiamuoju darbu, taip pat veikla, susijusi su draudimo sutarčių sudarymu arba pagalba administruojant ar vykdant tokias sutartis, visų pirma pateikus reikalavimą išmokėti draudimo išmoką.
<…>
<…>
5)
„draudimo tarpininkas“ – bet kuris fizinis ir juridinis asmuo, kuris pradeda ir vykdo draudimo tarpininkavimo veiklą, gaudamas už tai atlygį.
<…>“
Tos pačios direktyvos 4 straipsnio 3 ir 4 dalyse nustatyta:
„3.   Draudimo ir perdraudimo tarpininkai apsidraudžia profesiniu draudimu, galiojančiu visoje Bendrijoje, arba pasirūpina kita profesiniam draudimui prilyginama garantija, apsaugančia nuo profesinio aplaidumo pasekmių. Draudimo ar garantijos suma turėtų būti ne mažesnė nei 1000000 eurų kiekvienam atskiram reikalavimui išmokėti draudimo išmoką, arba iš viso 1500000 eurų per metus visiems reikalavimams išmokėti draudimo išmoką, išskyrus tuos atvejus, kai šia draudimo ar jam prilyginama garantija jau yra pasirūpinusi draudimo, perdraudimo ar kita įmonė, kurios vardu veikia draudimo ar perdraudimo tarpininkas, arba kuri yra įgaliojusi draudimo ar perdraudimo tarpininkus veikti jos naudai, arba jeigu įmonė prisiima visišką atsakomybę už tarpininko veiksmus.
4.   Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių apsaugoti klientus, kai draudimo tarpininkas negali pervesti draudimo įmokos draudimo įmonei arba pervesti pareikalautą išmokėti draudimo sumą, arba grąžinti įmoką apdraustajam.
<…>“
Direktyvos 2002/92 12 straipsnio „Draudimo tarpininko teikiama informacija“ 2 ir 3 dalyse numatyta:
„2.   Jeigu draudimo tarpininkas informuoja klientą, kad jis konsultuoja remdamasis sąžiningos analizės rezultatais, jis privalo konsultuoti atlikęs pakankamai išsamią rinkoje siūlomų draudimo sutarčių analizę, kad galėtų vadovaudamasis profesionaliais kriterijais klientui rekomenduoti sudaryti jo poreikius tinkamai atitinkančią draudimo sutartį.
3.   Prieš sudarydamas kiekvieną konkrečią sutartį, draudimo tarpininkas turi nurodyti, visų pirma remdamasis kliento pateikta informacija, bent jau to kliento poreikius ir reikalavimus, taip pat pagrindines priežastis, kuriomis remdamasis jis klientui davė vieną ar kitą patarimą dėl tam tikro draudimo produkto. Ši informacija išdėstoma atsižvelgiant į siūlomos draudimo sutarties sudėtingumą.“
Direktyva 2004/39/EB
2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/39/EB dėl finansinių priemonių rinkų, iš dalies keičiančios Tarybos direktyvas 85/611/EEB, 93/6/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/12/EB bei panaikinančios Tarybos direktyvą 93/22/EEB (
OL L 145, 2004, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 263), 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Ši direktyva taikoma investicinėms įmonėms ir reguliuojamoms rinkoms.“
Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Ši direktyva netaikoma:
<…>
c)
asmenims, teikiantiems investicines paslaugas, kai tokios paslaugos vykdant profesinę veiklą teikiamos atsitiktinai, o tų įmonių veiklą reguliuoja įstatymų ar norminių aktų nuostatos, arba šios profesijos veiklą reglamentuoja etikos kodeksas, nedraudžiantys teikti tokių paslaugų;
<…>
j)
asmenims, teikiantiems konsultacijas dėl investicijų kitos profesinės veiklos, kuriai netaikoma ši direktyva, metu su sąlyga, kad tokios konsultacijos neįkainotos atskirai;
<…>“
Minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje pateiktos tokios sąvokų apibrėžtys:
„Šioje direktyvoje naudojamos šios sąvokos:
1)
„investicinė įmonė“ – tai bet kuris juridinis asmuo, kurio nuolatinis darbas ar veikla yra profesionalus vienos ar daugiau investicinių paslaugų teikimas trečiosioms šalims ir (ar) vienos ar daugiau investicinių veiklų atlikimas.
<…>
2)
„investicinės paslaugos ir veikla“ – tai bet kurios I priedo A skirsnyje išvardintos paslaugos ar veikla, susijusios su bet kuriomis I priedo C skirsnyje išvardintomis priemonėmis;
<…>
<…>
4)
„konsultacijos dėl investicijų“ – tai asmeninių rekomendacijų teikimas klientui jo prašymu arba investicinės įmonės iniciatyva dėl vieno ar daugiau sandorių, susijusių su finansinėmis priemonėmis;
<…>
17)
„finansinė priemonė“ – tai I priedo C skirsnyje nurodytos priemonės.
<…>“
Be kitų tos pačios direktyvos I priedo A skirsnyje išvardytų investicinių paslaugų ir veiklos, šio skirsnio 5 punkte nurodytos konsultacijos dėl investicijų.
Direktyvos 2004/39 19 straipsnio „Įmonių veiklos taisyklės teikiant paslaugas klientams“ 9 dalyje numatyta:
„Jeigu investicinė paslauga siūloma kaip finansinio produkto dalis, kuriam taikomos kitos Bendrijos teisės aktų, reglamentuojančių kredito įstaigas ir vartojimo kreditą, nuostatos arba bendrieji Europos standartai, susiję su klientų rizikos įvertinimu ir (ar) informacijai taikomais reikalavimais, šiai paslaugai papildomai netaikomi šiame straipsnyje nustatyti reikalavimai.“
Direktyva 2014/65/ES
2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/65/ES dėl finansinių priemonių rinkų, kuria iš dalies keičiamos Direktyva 2002/92/EB ir Direktyva 2011/61/ES (
OL L 173, 2014, p. 349
), 87 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„investicijos, į kurias įtrauktos draudimo sutartys, dažnai siūlomos klientams kaip galimos finansinių priemonių, kurioms taikoma ši direktyva, alternatyvos arba pakaitalai. Siekiant užtikrinti mažmeninių klientų apsaugą ir vienodas sąlygas panašiems produktams, svarbu draudimu grindžiamiems investiciniams produktams taikyti tinkamus reikalavimus. Kadangi šioje direktyvoje nustatytus investuotojų apsaugos reikalavimus reikėtų vienodai taikyti toms investicijoms, kurios įtraukiamos į paslaugų paketus pagal draudimo sutartis, skirtinga jų rinkos struktūra ir produkto ypatybės yra tinkamesnė priemonė už išsamius reikalavimus, nustatomus dabar atliekant Direktyvos 2002/92/EB peržiūrą, todėl jų nereikia nustatyti šia direktyva. Būsimais draudimo tarpininkų ir draudimo įmonių veiklą reglamentuojančia Sąjungos teisės aktais derėtų užtikrinti nuoseklų reguliavimo metodą dėl įvairių finansinių produktų, patenkinančių panašius investuotojų poreikius ir dėl to keliančių atitinkamų investuotojų apsaugos sunkumų, platinimo. <…> Tuos naujus draudimu grindžiamų investicinių produktų reikalavimus reikėtų nustatyti Direktyvoje 2002/92/EB.“
Direktyvos 2014/65 91 straipsnyje pateikti Direktyvos 2002/92 daliniai pakeitimai. Pastarosios direktyvos 2 straipsnio 3 punkto antra pastraipa pakeista taip:
„Išskyrus šios direktyvos IIIA skyriuje numatytus atvejus, jei tą veiklą vykdo draudimo įmonė arba draudimo įmonės darbuotojas, veikiantis tos draudimo įmonės atsakomybe, ji nėra laikoma draudimo tarpininkavimu ar draudimo produktų platinimu.“
Minėtas straipsnis papildytas 13 punktu, kuriame „draudimo principu pagrįstas investicinis produktas“ apibrėžtas kaip „draudimo produktas, kuris turi termino arba išperkamąją vertę, kuri visiškai arba iš dalies tiesiogiai arba netiesiogiai priklauso nuo rinkos svyravimų“, su tam tikromis išimtimis.
Į Direktyvą 2002/92 įterptas IIIA skyrius „Papildomi vartotojų apsaugos reikalavimai, susiję su draudimo principu pagrįstais investiciniais produktais“. Šio skyriaus 13a straipsnyje „Taikymo sritis“ nustatyta:
„Taikant 2 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje nurodytą išimtį, šiuo skyriumi nustatomi papildomi reikalavimai, taikomi draudimo tarpininkavimo veiklai ir draudimo įmonių vykdomam tiesioginiam pardavimui, kai jis atliekamas parduodant draudimo principu pagrįstus investicinius produktus. Ta veikla toliau vadinama draudimo produktų platinimo veikla.“
Švedijos teisė
Lagen (2005:405) om försäkringsförmedling
(Įstatymas (2005:405) dėl draudimo tarpininkavimo, toliau – Draudimo tarpininkavimo įstatymas) 1 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatyta:
„Draudimo tarpininkavimas – tai bet kokia profesinė veikla, kuria
1)
supažindinama su galimybe sudaryti draudimo sutartis, siūloma sudaryti draudimo sutartis ar atliekamas kitoks parengiamasis darbas siekiant sudaryti draudimo sutartis;
2)
sudaromos draudimo sutartys trečiųjų asmenų vardu ar
3)
suteikiama pagalba administruojant ar vykdant draudimo sutartis.“
Pagal šio įstatymo 2 straipsnio 1 dalį draudimo tarpininkavimo veiklą (su tam tikromis šiuo atveju išimtimis) galima vykdyti tik gavus Finansų priežiūros institucijos leidimą. Tokiam leidimui taikomi tam tikri reikalavimai. Iš šio straipsnio 5 dalies 4 punkto ir 6 dalies 2 punkto matyti, kad vienas iš šių reikalavimų yra apdrausti draudimo tarpininko, kuris padaro žalą nevykdydamas savo pareigų, atsakomybę.
Draudimo tarpininkavimo įstatymo 5 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad draudimo tarpininkas turi patarti klientui, atsižvelgdamas į jo pageidavimus ir poreikius, ir rekomenduoti klientui tinkamus sprendimus. Be to, tarpininkas turi įtikinti klientus, kurie yra iš esmės nekomerciniais tikslais veikiantys fiziniai asmenys, nesirinkti produktų, kurie negali būti laikomi tinkamais atsižvelgiant į jų poreikius, ekonominę situaciją ir kitas aplinkybes.
Šio įstatymo 5 straipsnio 7 dalyje nustatyta, kad draudimo tarpininkas, kuris tyčia ar dėl neatsargumo nevykdo savo pareigų pagal minėto straipsnio 4 dalį, privalo atlyginti, be kita ko, dėl to klientui atsiradusią turtinę žalą.
Ginčas pagrindinėje byloje ir prejudiciniai klausimai
Byla „Strobel ir kt. / Länsförsäkringar“
Connecta Fond och Försäkring AB
(toliau –
Connecta
), įregistruota draudimo tarpininkavimo bendrovė, daugiausia veiklą vykdė 2004–2010 m. ir buvo gavusi Finansų priežiūros institucijos leidimą. Ji buvo apsidraudusi civilinės atsakomybės draudimu
Länsförsäkringar
, kaip to reikalaujama pagal Draudimo tarpininkavimo įstatymą.
Kelerių metų laikotarpiu daug asmenų pervedė
Connecta
pinigų sumas, kad jos būtų investuotos į „
Connecta
bendrovės obligacijų produktą“, kuris turėjo būti įtrauktas į kaupiamąjį gyvybės draudimą. Už tai šie asmenys gavo tam tikrus
Connecta
dokumentus. Tačiau vėliau paaiškėjo, kad
Connecta
generalinis direktorius pasisavino bendrovei patikėtas lėšas. Apie jo veiksmus buvo pranešta policijai, o
Connecta
licencija – panaikinta. 2010 m. lapkričio mėn. generalinis direktorius mirė. 2010 m. gruodžio mėn. dėl jo turto ir bendrovei
Connecta
buvo iškeltos bankroto bylos. 2004–2010 m. laikotarpiu
Connecta
taip pat vykdė tikrą draudimo tarpininkavimo veiklą.
J.-E. Strobel ir kt., kurie taip prarado pinigų sumas, pareiškė ieškinį
Länsförsäkringar
ir reikalavo sumokėti kompensacijas pagal
Connecta
įsigytą civilinės atsakomybės draudimą, nes šiai bendrovei atsirado pareiga atlyginti žalą pagal Draudimo tarpininkavimo įstatymo 5 skyriaus 7 straipsnį. Jie teigia, kad pavedė
Connecta
investuoti jų pinigus į kaupiamąjį gyvybės draudimą, taigi tai buvo draudimo tarpininkavimo paslauga.
Länsförsäkringar
, be kita ko, atsakė, kad patirta žala neatsirado dėl apdraustos veiklos, nes atitinkami produktai buvo fiktyvūs. Jos teigimu,
Connecta
generalinio direktoriaus veiksmai nepatenka į draudimo tarpininkavimo veiklos sritį.
Pirmosios instancijos teismas patenkino J.-E. Strobel ir kt. ieškinį. Teismas konstatavo, kad tie asmenys ketino sudaryti kaupiamojo gyvybės draudimo sutartį ir turėjo pagrindo manyti, kad tai buvo tarpininkavimas siekiant sudaryti tikras draudimo sutartis. Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, kad, vartotojų apsaugos požiūriu, J.-E. Strobel ir kt. supratimas apie
Connecta
generalinio direktoriaus ketinimus aiškiai skatino daryti išvadą, kad tai buvo draudimo tarpininkavimas. Tas teismas taip pat nusprendė: kadangi toks tarpininkavimas apima parengiamąjį darbą ir
Connecta
irgi vykdė draudimo tarpininkavimo veiklą, susiklosčiusios faktinės aplinkybės objektyviai patenka į sąvoką „draudimo tarpininkavimas“.
Dėl to sprendimo gavęs apeliacinį skundą apeliacinis teismas nusprendė, jog pagal vartotojų apsaugos principą nėra reikalaujama, kad reikšmė būtų teikiama subjektyviam vartotojo supratimui, kas yra draudimo tarpininkavimas, ir jog nagrinėjamu atveju, vertinant objektyviai, negali būti kalbama apie draudimo tarpininkavimą.
Högsta domstolen
(Aukščiausiasis Teismas, Švedija) pažymi, kad pagal Direktyvos 2002/92 2 straipsnio 3 punktą sąvoka „draudimo tarpininkavimas“ apima net parengiamuosius darbus, taigi tam, kad ši direktyva būtų taikoma, nėra būtina, kad būtų faktiškai sudaryta draudimo sutartis. Vis dėlto teismas kelia klausimą, kokia šiuo požiūriu yra draudimo tarpininko ketinimo dėl tokios sutarties sudarymo ir vartotojo suvokimo reikšmė.
Byla „Länsförsäkringar / Dödsboet efter Ingvar Mattsson“
2010 m. sausio mėn., pakonsultavus draudimo tarpininkavimo bendrovės
European Wealth Management Group AB
(toliau – EWMG) darbuotojui, Ingvar Mattsson pagal kaupiamąjį gyvybės draudimą investavo 500000 Švedijos kronų (SEK) į investicijos sertifikatą (struktūrizuotą finansinę priemonę). Vėliau ši investicija prarado visą savo vertę.
EWMG buvo apsidraudusi civilinės atsakomybės draudimu
Länsförsäkringar
, kaip numatyta pagal Draudimo tarpininkavimo įstatymą. Remiantis draudimo sąlygomis, šis draudimas apima veiklą, kaip antai nurodytą minėtame įstatyme, ir pareigą mokėti kompensaciją pagal šio įstatymo 5 straipsnio 7 dalį.
EWMG iškėlus bankroto bylą, I. Mattsson pareiškė ieškinį
Länsförsäkringar
. Jis teigė, viena vertus, kad EWMG tyčia ar dėl neatsargumo neįvykdė pareigų pagal Draudimo tarpininkavimo įstatymo 5 straipsnio 4 dalį, taigi turi jam sumokėti kompensaciją. Kita vertus, šis elgesys yra draudiminis įvykis pagal civilinės atsakomybės draudimą, kuriuo buvo apsidraudusi EWMG.
Länsförsäkringar
pripažino, kad pats tarpininkavimas dėl kaupiamojo gyvybės draudimo patenka į Draudimo tarpininkavimo įstatymo taikymo sritį. Tačiau jis, be kita ko, nurodė, kad EWMG konsultacijos buvo suteiktos ne dėl šio kaupiamojo gyvybės draudimo, bet dėl investavimo į finansinę priemonę, įtrauktą į tą draudimą. Todėl šioms konsultacijoms netaikomas minėtas civilinės atsakomybės draudimas.
I. Mattsson laimėjus bylas pirmosios instancijos ir apeliaciniame teismuose,
Länsförsäkringar
kreipėsi į
Högsta domstolen
(Aukščiausiasis Teismas), kartu pripažindama, kad EWMG elgėsi neatsargiai. Pastarasis teismas kelia klausimą, ar konsultacijos, suteiktos dėl kaupiamojo gyvybės draudimo, kurios susijusios ne su draudimo sutarties pasirašymu, bet su kapitalo įdėjimu, patenka į Direktyvos 2002/92, kuri į Švedijos teisę perkelta Draudimo tarpininkavimo įstatymu, į Direktyvos 2004/39 ar į abiejų šių direktyvų taikymo sritį.
Tokiomis aplinkybėmis
Högsta domstolen
(Aukščiausiasis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
a)
Ar Direktyva 2002/92 taikoma veiklai, kai draudimo tarpininkas neketina sudaryti faktinės draudimo sutarties? Ar turi reikšmės aplinkybė, kad tokio ketinimo nebuvo dar prieš pradedant veiklą, ar tai nutiko vėliau?
b)
Ar esant 1 klausimo a dalyje nurodytai situacijai turi reikšmės aplinkybė, kad tarpininkas, be fiktyvios veiklos, taip pat vykdė tikrą draudimo tarpininkavimo veiklą?
c)
Ar esant 1 klausimo a dalyje nurodytai situacijai turi reikšmės aplinkybė, jog klientui iš pirmo žvilgsnio pasirodė, kad veikla yra parengiamasis darbas siekiant sudaryti draudimo sutartį? Ar turi kokios nors reikšmės kliento suvokimas (pagrįstas ar nepagrįstas), ar buvo vykdomas draudimo tarpininkavimas?
2.
a)
Ar Direktyva 2002/92 reglamentuoja finansų ar kitokias konsultacijas, suteiktas teikiant draudimo tarpininkavimo paslaugas, kurios pačios nesusijusios su draudimo sutarties pasirašymu arba pratęsimu? Kas šiuo aspektu konkrečiai taikoma konsultacijoms dėl kapitalo investavimo pagal kaupiamąjį gyvybės draudimą?
b)
Ar konsultacijoms, kaip antai nurodytoms antrojo klausimo a punkte, jeigu jos atitinka konsultacijų dėl investicijų apibrėžimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2004/39, be Direktyvos 2002/92 nuostatų, taip pat taikomos minėtos direktyvos nuostatos, ar vis dėlto tik Direktyvos 2002/92 nuostatos? Jeigu tokioms konsultacijoms taip pat taikoma Direktyva 2004/39, ar vienas iš šių teisės aktų yra viršesnis už kitą?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu, kurio visas dalis reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2002/92 2 straipsnio 3 punktas turi būti aiškinamas taip, kad į sąvoką „draudimo tarpininkavimas“ patenka parengiamųjų darbų, susijusių su draudimo sutarties sudarymu, atlikimas, net jeigu atitinkamas draudimo tarpininkas neketino sudaryti tikros draudimo sutarties.
Kaip matyti iš Direktyvos 2002/92 1 straipsnio 1 dalies, į šios direktyvos taikymo sritį, be kita ko, patenka draudimo tarpininkavimo veiklos, dėl kurios joje nustatytos taisyklės, vykdymas.
Šiuo tikslu minėtos direktyvos 2 straipsnio 3 punkte draudimo tarpininkavimas apibrėžtas kaip „veikla, susijusi su supažindinimu su galimybe sudaryti draudimo sutartis, pasiūlymu sudaryti draudimo sutartis ar kitu draudimo sutarčių parengiamuoju darbu, taip pat veikla, susijusi su draudimo sutarčių sudarymu arba pagalba administruojant ar vykdant tokias sutartis, visų pirma pateikus reikalavimą išmokėti draudimo išmoką“.
Iš to, kad visos šioje nuostatoje išvardytos veiklos sritys pateiktos kaip alternatyvos, matyti, jog kiekviena iš jų atskirai yra draudimo tarpininkavimo veikla. Kaip sutaria prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir visos Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nurodytos suinteresuotosios šalys, šiuo klausimu pateikusios rašytines pastabas, parengiamųjų darbų, susijusių su draudimo sutarčių sudarymu, atlikimas patenka į sąvoką „draudimo tarpininkavimas“, nepaisant to, ar atlikus tuos darbus sudaromos tokios sutartys.
Vis dėlto
Länsförsäkringar
mano, kad tokie parengiamieji darbai yra draudimo tarpininkavimas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2002/92 2 straipsnio 3 punktą, tik jeigu juos atlikdamas draudimo tarpininkas ketina sudaryti tikras draudimo sutartis. Taigi jis laikosi nuomonės, kad byloje
Strobel ir kt. / Länsförsäkringar
nebuvo draudimo tarpininkavimo, nes
Connecta
generalinis direktorius pasisavino
Strobel ir kt
. pervestas lėšas, nors šios lėšos buvo skirtos toms sutartims sudaryti.
Siekiant nustatyti, ar draudimo tarpininkavimo veiklos vykdymas atliekant parengiamuosius darbus, susijusius su draudimo sutarčių sudarymu, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą, priklauso nuo to, ar draudimo tarpininkas ketina sudaryti šias sutartis, primintina, kad aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (žr., be kita ko, 2018 m. sausio 23 d. Sprendimo Piotrowski,
C‑367/16
,
EU:C:2018:27
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Pirmiausia, kalbant apie Direktyvos 2002/92 2 straipsnio 3 punkto formuluotę, pažymėtina, jog visų pirma iš žodžių „veikla“, „supažindinimu“, „pasiūlymu“ ir „pagalba“ matyti, kad sąvoka „draudimo tarpininkavimas“ šiame punkte apibrėžta nurodant tik draudimo tarpininko objektyviai atliekamus veiksmus. Tačiau joks šioje sąvokoje vartojamas žodis negali būti aiškinamas kaip reiškiantis, jog tam, kad būtų kvalifikuojama kaip draudimo tarpininkavimas, joje nurodyta veikla turi būti siejama su šio tarpininko konkrečiu ketinimu.
Be to, kiek tai susiję su minėtos nuostatos kontekstu, pagal Direktyvos 2002/92 4 straipsnio 4 dalį valstybės narės privalo imtis visų būtinų priemonių klientams apsaugoti, kai draudimo tarpininkas negali kaip tarpininkas pervesti draudimo įmokos draudimo įmonei. Kadangi nenurodyta kitaip, reikia konstatuoti, kad šia direktyva siekiama apsaugoti klientus, kai minėtas tarpininkas visiškai negali atlikti tokio pervedimo, nesvarbu, dėl kokios priežasties. Todėl ši apsauga turi apimti negalėjimą pervesti minėtos įmokos draudimo įmonei ir tuomet, kai draudimo tarpininkavimo bendrovės darbuotojas ją pasisavina, atlikdamas parengiamuosius darbus, susijusius su draudimo sutarties sudarymu.
Galiausiai reikia priminti, kad, kaip matyti iš šios direktyvos 8, 9 ir 17 konstatuojamųjų dalių, ja, be kita ko, siekiama pagerinti vartotojų apsaugą draudimo tarpininkavimo srityje. Šiuo tikslu, kaip nustatyta šioje 9 konstatuojamojoje dalyje, kiekvienam draudimo produktus platinančiam asmeniui ir institucijai turi būti taikoma minėta direktyva. Taigi, pirma, tai, kad veiklos įtraukimas į šios direktyvos taikymo sritį priklausytų nuo draudimo tarpininko subjektyvaus ketinimo, prieštarautų teisinio saugumo principui ir būtų pakenkta klientams ir šiam tarpininkui. Antra, kaip pažymi Europos Komisija, tokia teisinė situacija reikštų, kad draudimo tarpininkas galėtų remtis savo paties nesąžiningu elgesiu, siekiamas išvengti jam savo klientų atžvilgiu tenkančios atsakomybės pagal Direktyvą 2002/92.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad parengiamųjų darbų, susijusių su draudimo sutarčių sudarymu, atlikimas yra objektyvi sąvoka. Taigi tai yra draudimo tarpininkavimo veikla, kaip ji suprantama pagal tos direktyvos 2 straipsnio 3 punktą, nesvarbu, koks yra draudimo tarpininko ketinimas dėl minėtų sutarčių sudarymo.
Darytina išvada, kad momentas, kai draudimo tarpininkas nusprendžia, kad neketina sudaryti draudimo sutarčių, ir atitinkamų klientų subjektyvus supratimas apie minėto tarpininko veiklą atliekant parengiamuosius darbus, susijusius su draudimo sutarčių sudarymu, neturi reikšmės šią veiklą kvalifikuojant kaip draudimo tarpininkavimą, kaip jis suprantamas pagal minėtą nuostatą.
Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2002/92 2 straipsnio 3 punktas turi būti aiškinamas taip, kad į sąvoką „draudimo tarpininkavimas“ patenka parengiamųjų darbų, susijusių su draudimo sutarties sudarymu, atlikimas, net jeigu atitinkamas draudimo tarpininkas neketino sudaryti tikros draudimo sutarties.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu, kurio abi dalis reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar finansinės konsultacijos, susijusios su kapitalo įdėjimu, suteiktos teikiant draudimo tarpininkavimo paslaugas dėl kaupiamojo gyvybės draudimo sutarties sudarymo, patenka į Direktyvos 2002/92, ar į Direktyvos 2004/39 taikymo sritį, ir, jeigu jos patenka į kiekvienos iš šių direktyvų taikymo sritį, kurios iš minėtų direktyvų taikymui turėtų būti teikiama pirmenybė.
Dėl Direktyvos 2002/92 taikymo
Kaip matyti iš šio sprendimo 35 ir 36 punktų, tam, kad veikla patektų į Direktyvos 2002/92 materialinę taikymo sritį, ji turi atitikti vieną iš veiklos sričių, nurodytų šios direktyvos 2 straipsnio 3 punkte, kuriame apibrėžta sąvoka „draudimo tarpininkavimas“.
Kadangi visos šioje nuostatoje išvardytos veiklos sritys susijusios su draudimo sutartimi, visų pirma reikia išnagrinėti, ar kaupiamojo gyvybės draudimo sutartis, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, yra „draudimo sutartis“, kaip ji suprantama pagal minėtą nuostatą.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Direktyvoje 2002/92 nėra jokios sąvokos „draudimo sutartis“ apibrėžties, taip pat šiuo aspektu nėra aiškiai daromos nuorodos į valstybių narių teisę. Be to, kaip išplaukia iš vienodo Sąjungos teisės taikymo ir lygybės principų reikalavimų, norint nustatyti žodžių junginio „draudimo sutartis“ apimtį, reikia atsižvelgti į šios direktyvos kontekstą ir visoje Europos Sąjungoje ši apimtis turi būti aiškinama savarankiškai ir vienodai (pagal analogiją žr. 2012 m. kovo 1 d. Sprendimo González Alonso,
C‑166/11
,
EU:C:2012:119
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę įvairiomis aplinkybėmis nuspręsti, jog draudimo sandoriams paprastai būdinga tai, kad draudikas, gavęs draudimo įmoką, įsipareigoja įvykus draudžiamajam įvykiui išmokėti apdraustajam išmoką, sutartą sudarant sutartį (1999 m. vasario 25 d. Sprendimo CPP,
C‑349/96
,
EU:C:1999:93
,
punktas ir 2015 m. kovo 26 d. Sprendimo Litaksa,
C‑556/13
,
EU:C:2015:202
,
punktas). Dėl tokių sandorių pobūdžio egzistuoja sutartinis ryšys tarp draudimo paslaugos teikėjo ir asmens, kurio riziką draudimas dengia, t. y. apdraustojo (2016 m. kovo 17 d. Sprendimo Aspiro,
C‑40/15
,
EU:C:2016:172
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Darytina išvada, jog tam, kad patektų į sąvoką „draudimo sutartis“, nurodytą Direktyvos 2002/92 2 straipsnio 3 punkte, kaupiamojo gyvybės draudimo sutartyje, kaip antai nagrinėjamoje pagrindinėje byloje, turi būti numatyta, kad draudėjas sumoka draudimo įmoką, o už tai draudikas, mirus apdraustam asmeniui ar nutikus kitam toje sutartyje nurodytam įvykiui, sumoka išmoką. Nagrinėjamu atveju atrodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartis yra draudimo sutartis, kaip ji suprantama pagal minėtą nuostatą (tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), o to
Länsförsäkringar
taip pat neginčija.
Taigi, antra, kyla klausimas, ar finansinė konsultacija, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, gali būti viena iš Direktyvos 2002/92 2 straipsnio 3 punkte išvardytų veiklos sričių, jeigu ji suteikiama teikiant draudimo tarpininkavimo paslaugas dėl kaupiamojo gyvybės draudimo sutarties sudarymo.
Šiuo aspektu reikia konstatuoti, kad šios veiklos sritys suformuluotos plačiai. Kalbant konkrečiai, jos apima ne tik supažindinimą su galimybe sudaryti ir siūlymą sudaryti draudimo sutartis, bet ir kitą parengiamąjį darbą, kurio tikslas – sudaryti tokias sutartis, ir nurodytų parengiamųjų darbų pobūdis nėra kaip nors apribotas.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, pagrindinėje byloje nagrinėjamos finansinės konsultacijos susijusios su kapitalo įdėjimu į investicijos sertifikatą teikiant draudimo tarpininkavimo paslaugas. Be to, iš Švedijos vyriausybės rašytinių pastabų matyti, kad šį kapitalą sudarė draudimo įmokos, sumokėtos už atitinkamą produktą. Taigi reikia konstatuoti, kad minėtas kapitalo įdėjimas yra draudimo sutarties dalis, todėl su šiuo įdėjimu susijusios konsultacijos įeina į parengiamuosius darbus dėl minėtos draudimo sutarties sudarymo.
Be to, toks aiškinimas atitinka Direktyvos 2002/92 tikslą, kaip priminta šio sprendimo 42 punkte, pagerinti vartotojų apsaugą draudimo tarpininkavimo srityje. Iš tiesų iš to matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamoms konsultacijoms, be kita ko, taikomi šios direktyvos 12 straipsnio 2 ir 3 dalyje išdėstyti reikalavimai, pagal kuriuos draudimo tarpininkas, informavęs klientą, kad konsultuoja remdamasis sąžininga analize, privalo, viena vertus, konsultacijas teikti atlikęs pakankamai išsamią rinkoje siūlomų draudimo sutarčių analizę, kad galėtų rekomenduoti sudaryti šio kliento poreikius atitinkančią draudimo sutartį, ir, kita vertus, prieš sudarant konkrečią draudimo sutartį apibrėžti bent jau minėto kliento reikalavimus ir poreikius, taip pat pagrindines priežastis, kuriomis remdamasis jis klientui davė vieną ar kitą patarimą dėl tam tikro draudimo produkto; ši informacija išdėstoma atsižvelgiant į siūlomos sudaryti draudimo sutarties sudėtingumą.
Šio sprendimo 54 punkte nurodytą aiškinimą taip pat patvirtina Direktyva 2014/65; ši direktyva negaliojo klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms ir ja iš dalies pakeista Direktyva 2002/92, ją papildant nauju IIIa skyriumi „Papildomi vartotojų apsaugos reikalavimai, susiję su draudimo principu pagrįstais investiciniais produktais“. Dabar šie produktai apibrėžti naujame Direktyvos 2002/92 2 straipsnio 13 punkte kaip draudimo produktai, turintys termino arba išperkamąją vertę, kuri visiškai arba iš dalies tiesiogiai arba netiesiogiai priklauso nuo rinkos svyravimų.
Iš šios apibrėžties matyti, kad draudimo principu pagrįstame investiciniame produkte, kaip ir pagrindinėje byloje nagrinėjamoje kaupiamojo gyvybės draudimo sutartyje, yra investicinių elementų, kurių raida priklauso nuo finansų rinkų pokyčių. Vis dėlto Direktyvoje 2014/65 nebuvo iš dalies pakeista draudimo tarpininkavimo apibrėžtis, pateikta Direktyvos 2002/92 2 straipsnio 3 punkto pirmoje pastraipoje, o tai reiškia, kad konsultacijos, susijusios su tokiu investiciniu elementu, yra draudimo tarpininkavimo veikla, kaip apibrėžta toje nuostatoje. Be to, aplinkybė, kad minėtame IIIa skyriuje pateikti „papildomi“ reikalavimai dėl draudimo principu pagrįstų investicinių produktų, rodo, jog tarpininkavimas siūlant tokius produktus jau pateko į Direktyvos 2002/92 taikymo sritį prieš ją iš dalies pakeičiant Direktyva 2014/65.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad finansinės konsultacijos, susijusios su kapitalo įdėjimu, suteiktos teikiant draudimo tarpininkavimo paslaugas dėl kaupiamojo gyvybės draudimo sutarties sudarymo, patenka į Direktyvos 2002/92 taikymo sritį.
Dėl Direktyvos 2004/39 taikymo
Kalbant apie Direktyvą 2004/39, žinoma, reikia konstatuoti, kad pati pagrindinėje byloje nagrinėjama finansinė konsultacija gali patekti į sąvoką „konsultacijos dėl investicijų“, kaip apibrėžta šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies 4 punkte, jeigu atitinkama investicija gali būti laikoma „finansine priemone“, kuri, remiantis tos pačios straipsnio dalies 17 punktu, nurodyta minėtos direktyvos I priedo C skirsnyje.
Taigi tokia finansinė konsultacija iš principo gali patekti į Direktyvos 2004/39 materialinę taikymo sritį, nes pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies 2 punktą ir I priedo A skirsnio 5 punktą ji yra investicinė paslauga; ir, remiantis minėtos straipsnio dalies 1 punktu, draudimo tarpininkas gali būti laikomas „investicine įmone“, nes šis tarpininkas teikia šias konsultacijas, atlikdamas savo nuolatinį darbą ar veiklą.
Vis dėlto pagal Direktyvos 2004/39 2 straipsnio c punktą į jos taikymo sritį nepatenka asmenys, teikiantys investicines paslaugas, kai tokios paslaugos vykdant profesinę veiklą teikiamos pavieniais atvejais, o tų įmonių veiklą reguliuoja įstatymų ar norminių aktų nuostatos, arba šios profesijos veiklą reglamentuoja etikos kodeksas, nedraudžiantys teikti tokių paslaugų.
Reikia konstatuoti, kad, remiantis Direktyvos 2002/92 2 straipsnio 5 punktu, draudimo tarpininko profesinė veikla yra draudimo tarpininkavimas. Jeigu toks tarpininkas kaip vieną iš galimų draudimo produktų siūlo produktą, kaip antai pagrindinėje byloje aptariamą kaupiamąjį gyvybės draudimą, turi būti laikoma, kad konsultacijos, susijusios su kapitalo, skirto tam produktui, įdėjimu, teikiamos papildomai, nes jos suteikiamos vykdant draudimo tarpininkavimo veiklą dėl draudimo sutarties sudarymo – veiklą, kuriai taikomos Sąjungos teisės aktų nuostatos, t. y. Direktyvos 2002/92 nuostatos.
Taigi Švedijos vyriausybės rašytinėse pastabose nurodyta aplinkybė, kad draudimo tarpininkas teikia tokias konsultacijas reguliariai ar dažnai, nėra svarbi, nes jos kiekvieną kartą suteikiamos teikiant tarpininkavimo paslaugas dėl draudimo sutarties sudarymo.
Be to, Direktyvos 2004/39 2 straipsnio c punkte numatyta išimtis atitinka šios direktyvos struktūrą, nes tam tikromis sąlygomis į jos taikymo sritį nepatenka investicinės paslaugos ar veikla, siūloma vykdant kitą reglamentuojamą veiklą, arba šioms paslaugoms ar veiklai netaikomi toje direktyvoje nustatyti reikalavimai. Taigi šios direktyvos 2 straipsnio j punkte numatyta, kad į minėtos direktyvos taikymo sritį nepatenka asmenys, kurie, užsiimdami kita profesine veikla, kuriai netaikoma ši direktyva, teikia konsultacijas dėl investicijų, jei už tokias konsultacijas nenustatyta atskiro mokesčio.
Be to, Direktyvos 2004/39 19 straipsnio 9 dalyje numatyta, kad investicinei paslaugai, siūlomai kaip kito finansinio produkto dalis, kuriam jau taikomos kitos Sąjungos teisės aktų nuostatos arba tam tikri bendri Europos standartai, netaikomi šiame 19 straipsnyje nustatyti reikalavimai, net jeigu šie reikalavimai nėra tokie patys, kokie numatyti minėtose nuostatose ar standartuose (šiuo klausimu žr. 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimo Genil 48 ir Comercial Hostelera de Grandes Vinos,
C‑604/11
,
EU:C:2013:344
,
ir
punktus).
Priešingai, nei savo rašytinėse pastabose nurodo
Länsförsäkringar
ir Švedijos vyriausybė, vien remiantis teiginiu, kad Direktyvos 2004/39 nuostatose numatytos platesnės apsaugos investicinių paslaugų srityje taisyklės, nei nurodytos Direktyvoje 2002/92 (darant prielaidą, kad jis teisingas), konsultacijos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, negali patekti į Direktyvos 2004/39 taikymo sritį; pagal šios direktyvos 2 straipsnio c punktą į direktyvos taikymo sritį nepatenka tokios konsultacijos, kai jos suteikiamos teikiant draudimo tarpininkavimo paslaugas dėl kaupiamojo gyvybės draudimo sutarties sudarymo.
Šiuo klausimu Direktyva 2014/65, kuria panaikinta ir nauja redakcija išdėstyta Direktyva 2004/39, kaip matyti iš jos 87 konstatuojamosios dalies, į Direktyvą 2002/92 įtraukti nauji reikalavimai, sustiprinantys investuotojų apsaugą, kiek tai susiję su draudimo principu pagrįstais investiciniais produktais, siekiant draudimo tarpininkų ir draudimo įmonių veiklą reglamentuojančiuose Sąjungos teisės aktuose užtikrinti nuoseklų reguliavimo metodą dėl įvairių finansinių produktų platinimo.
Be to, ši konstatuojamoji dalis patvirtina aiškinimą, pagal kurį pagrindinėje byloje nagrinėjamos konsultacijos nepatenka į Direktyvos 2004/39 taikymo sritį, nes toje konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad Direktyvoje 2014/65 nustatyti investuotojų apsaugos reikalavimai turi būti vienodai taikomi draudimo principu pagrįstiems investiciniams produktams, o tai reiškia, kad šiems produktams nebuvo taikomos Direktyvoje 2004/39 numatytos apsaugos taisyklės.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad finansinės konsultacijos, susijusios su kapitalo įdėjimu, suteiktos teikiant draudimo tarpininkavimo paslaugas dėl kaupiamojo gyvybės draudimo sutarties sudarymo, nepatenka į Direktyvos 2004/39 taikymo sritį.
Taigi į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad finansinės konsultacijos, susijusios su kapitalo įdėjimu, suteiktos teikiant draudimo tarpininkavimo paslaugas dėl kaupiamojo gyvybės draudimo sutarties sudarymo, patenka į Direktyvos 2002/92, o ne į Direktyvos 2004/39 taikymo sritį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
2002 m. gruodžio 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/92/EB dėl draudimo tarpininkavimo 2 straipsnio 3 punktas turi būti aiškinamas taip, kad į sąvoką „draudimo tarpininkavimas“ patenka parengiamųjų darbų, susijusių su draudimo sutarties sudarymu, atlikimas, net jeigu atitinkamas draudimo tarpininkas neketino sudaryti tikros draudimo sutarties.

2.
Finansinės konsultacijos, susijusios su kapitalo įdėjimu, suteiktos teikiant draudimo tarpininkavimo paslaugas dėl kaupiamojo gyvybės draudimo sutarties sudarymo, patenka į Direktyvos 2002/92, o ne į 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/39/EB dėl finansinių priemonių rinkų, iš dalies keičiančios Tarybos direktyvas 85/611/EEB, 93/6/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/12/EB bei panaikinančios Tarybos direktyvą 93/22/EEB, taikymo sritį.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: švedų.