CELEX: 62019CJ0097
Zahtjev za prethodnu odluku
Carinski zakonik
Carinske deklaracije
Članak 78. tog zakonika
Izmjena carinske deklaracije
Deklarantovo ime
Izmjena podataka o osobi deklaranta s ciljem dokazivanja postojanja neizravnog odnosa zastupanja
Neizravno zastupanje osobe koja je dobila uvoznu dozvolu

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 78. stavka 3. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (
SL 1992., L 302, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.; u daljnjem tekstu: Carinski zakonik).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG i Hauptzollamta Köln (Glavni carinski ured u Kölnu, Njemačka; u daljnjem tekstu: Glavni carinski ured) u vezi s odbijanjem potonjeg zahtjeva za izmjenu podataka koji se odnose na osobu deklaranta koja se nalazi u carinskoj deklaraciji.
Pravni okvir
Carinski zakonik stavljen je izvan snage i zamijenjen Uredbom (EU) br. 450/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o Carinskom zakoniku Zajednice (Modernizirani carinski zakonik) (
SL 2008., L 145, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 245.), koja je stupila na snagu 24. lipnja 2008. Ta je uredba izmijenjena Uredbom (EU) br. 528/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. lipnja 2013. (
SL 2013., L 165, str. 62
.; u daljnjem tekstu: Modernizirani carinski zakonik). Kao što to proizlazi iz članka 188. Moderniziranog carinskog zakonika, određene njegove odredbe primjenjivale su se od 24. lipnja 2008., dok su se ostale odredbe trebale primjenjivati najkasnije od 1. studenoga 2013. Uredba (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (
SL 2013., L 269, str. 1
. i ispravci
SL 2013., L 287, str. 90
.,
SL 2015., L 70, str. 64
.,
SL 2016., L 267, str. 2
. i
SL 2018., L 294, str. 44
.), koja je stupila na snagu 30. listopada 2013., stavila je izvan snage Modernizirani carinski zakonik, ali i Carinski zakonik, premda su se određene odredbe potonjeg nastavile primjenjivati najkasnije do 1. studenoga 2013. Iz članka 286. stavka 2. u vezi s člankom 288. stavkom 2. Uredbe br. 952/2013 stoga proizlazi da je Carinski zakonik stavljen izvan snage od 1. svibnja 2016. Slijedom toga, uzimajući u obzir vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, Carinski zakonik i dalje se primjenjuje na ovaj predmet. Međutim, nijedna od odredaba Moderniziranog carinskog zakonika primjenjivih od 24. lipnja 2008. nije mjerodavna za ovaj predmet.
Osma uvodna izjava Carinskog zakonika glasila je:
„budući da se pri donošenju potrebnih mjera za provedbu ovog Zakonika mora voditi najveća briga kako bi se spriječila bilo kakva prijevara ili nepravilnost koja bi mogla nepovoljno utjecati na Opći proračun Europskih zajednica,”
Članak 4. Carinskog zakonika predviđao je:
„Za potrebe ovog Zakonika, primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(17)
‚Carinska deklaracija’ znači radnja kojom osoba u propisanom obliku i na propisan način zahtijeva stavljanje robe u neki carinski postupak.
(18)
‚Deklarant’ znači osoba koja podnosi carinsku deklaraciju u svoje ime ili osoba u čije je ime carinska deklaracija podnesena.
[…]”
Članak 5. tog zakonika određivao je:
„1.   Prema uvjetima iz članka 64. stavka 2. i podložno odredbama donesenim u okviru članka 243. stavka 2. točke (b), svaka osoba može odrediti zastupnika za poduzimanje radnji i formalnosti utvrđenih carinskim propisima u postupku s carinskim tijelima.
2.   Zastupanje može biti:
–
izravno, kada zastupnik djeluje u ime i za račun druge osobe, ili
–
neizravno, kada zastupnik djeluje u svoje ime, ali za račun druge osobe.
Država članica može ograničiti pravo na carinske deklaracije:
–
izravnim zastupanjem, ili
–
neizravnim zastupanjem,
tako da zastupnik mora biti carinski zastupnik koji obavlja svoj posao na državnom području te države.
[…]
4.   Zastupnik se mora očitovati je li djeluje za račun osobe koju zastupa, je li zastupanje izravno ili neizravno te mora biti ovlašten za djelovanje u svojstvu zastupnika.
Smatrat će se da osoba nastupa u svoje ime i za svoj račun ako se ne očituje da djeluje u ime i za račun druge osobe ili se očituje da djeluje u ime i za račun druge osobe, a nije ovlaštena za to.
5.   Carinska tijela mogu zahtijevati od bilo koje osobe, koja se očituje da nastupa u ime ili za račun druge osobe, da predoči dokaz o ovlaštenju za djelovanje u svojstvu zastupnika.”
Članak 64. navedenog zakonika određivao je:
„1.   Pridržavajući se članka 5., carinsku deklaraciju može podnijeti svaka osoba koja nadležnom carinskom tijelu može podnijeti robu ili urediti da roba bude podnesena zajedno sa svim ispravama koje treba predočiti za primjenu propisa vezanih uz carinski postupak za koji je roba deklarirana.
2.   Međutim,
(a)
ako prihvaćanje carinske deklaracije nameće posebne obveze određenoj osobi, deklaraciju može podnijeti samo ta osoba ili osoba koja to čini za njezin račun;
[…]”
U skladu s člankom 65. istog zakonika:
„Na zahtjev deklaranta carinska tijela mogu dopustiti izmjenu jednog ili više podataka u deklaraciji koju su već prihvatil[a]. Izmjena ne smije imati za posljedicu da se deklaracija odnosi na drugu robu u odnosu na prvotno prijavljenu robu.
Međutim, izmjena se neće dopustiti kad se zahtijeva odobrenje nakon što carinska tijela:
(a)
obavijeste deklaranta da namjeravaju pregledati robu, ili
(b)
utvrde da su podatci netočni, ili
(c)
prepuste robu deklarantu.”
Članak 66. Carinskog zakonika predviđao je:
„1.   Carinska tijela na zahtjev deklaranta poništavaju već prihvaćenu deklaraciju ako deklarant pruži dokaze da je roba greškom deklarirana za carinski postupak na koji se ta deklaracija odnosi ili da zahtijevani carinski postupak uslijed posebnih okolnosti više nije primjeren.
[…]
2.   Deklaracija se ne poništava nakon puštanja robe, osim u slučajevima propisanim u skladu s postupkom Odbora.
[…]”
Članak 74. tog zakonika određivao je:
„1.   Ako prihvaćanjem carinske deklaracije nastaje carinski dug, roba obuhvaćena deklaracijom ne može biti puštena sve dok se carinski dug ne plati, odnosno dok se ne položi osiguranje za njegovo plaćanje. […]
2.   Ako, u skladu s propisima koji uređuju carinski postupak za koji je roba deklarirana, carinska tijela zahtijevaju osiguranje za plaćanje duga, roba se ne može pustiti u carinski postupak dok se ne položi osiguranje.”
Članak 78. navedenog zakonika propisivao je:
„1.   Carinska tijela mogu, po službenoj dužnosti ili na zahtjev deklaranta, izmijeniti deklaraciju nakon puštanja robe.
2.   Carinska tijela mogu, nakon puštanja robe i radi utvrđivanja točnosti podataka navedenih u deklaraciji, provjeriti trgovačke isprave i podatke koji se odnose na uvozne ili izvozne radnje u vezi s tom robom ili naknadne trgovačke radnje u koje su te robe uključene. Takve provjere mogu se izvršiti u prostorijama deklaranta ili svake druge osobe koja je izravno ili neizravno poslovno uključena u navedene radnje ili u prostorijama bilo koje osobe koja posjeduje navedene isprave i podatke u poslovne svrhe. Tijela mogu također pregledati robu, ako je još uvijek dostupna.
3.   Ako se izmjenom deklaracije ili naknadnom provjerom utvrdi da su odredbe, koje uređuju određeni carinski postupak, bile primijenjene na temelju netočnih ili nepotpunih podataka, carinska tijela, u skladu s bilo kojim utvrđenim odredbama, poduzimaju potrebne mjere da bi se slučaj, sukladno novim raspoloživim podacima, uredio.”
U skladu s člankom 201. tog zakonika:
„1.   Uvozni carinski dug nastaje:
(a)
puštanjem u slobodni promet robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina, ili
(b)
stavljanjem takve robe u postupak privremenog uvoza s djelomičnim oslobođenjem od uvoznih carina.
2.   Carinski dug nastaje u trenutku prihvaćanja odnosne carinske deklaracije.
3.   Dužnik je deklarant. U slučaju neizravnog zastupanja, dužnik je i osoba za čiji je račun carinska deklaracija podnesena.
Ako je carinska deklaracija za jedan od postupaka iz stavka 1. sastavljena temeljem podataka koji su imali za posljedicu da propisana carina nije uopće ili nije u cijelosti naplaćena, dužnicima se, sukladno važećim nacionalnim odredbama, smatraju osobe koje su dale podatke potrebne za sastavljanje deklaracije, a znale su ili su opravdano trebale znati da podaci nisu istiniti.”
Članak 236. Carinskog zakonika predviđao je:
„1.   Uvozne ili izvozne carine vraćaju se do iznosa za koji se dokaže da u trenutku plaćanja iznos tih carina nije bio zakonski utemeljen ili da je iznos uknjižen protivno članku 220. stavku 2.
Uvozne ili izvozne carine otpuštaju se do iznosa za koji se dokaže da u trenutku knjiženja iznos tih carina nije bio zakonski utemeljen ili da je iznos uknjižen protivno članku 220. stavku 2.
Povrat ili otpust ne odobrava se kad su činjenice koje su dovele do plaćanja ili knjiženja iznosa koji nije zakonski utemeljen rezultat prijevarnog postupanja određene osobe.
2.   Uvozne ili izvozne carine vraćaju se ili otpuštaju nakon podnošenja zahtjeva carinarnici u roku od tri godine od dana kad je o iznosu tih carina obaviješten dužnik.
[…]
Ako sama carinska tijela u ovom roku otkriju postojanje jedne od nepravilnosti iz stavka 1. podstavaka prvog i drugog, ona vraćaju ili opraštaju dug po službenoj dužnosti.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
SC Zahărul Oradea SA (u daljnjem tekstu: Zahărul Oradea), sa sjedištem u Rumunjskoj, društvo je kći društva Pfeifer & Langen. Kupilo je 45000 tona šećera od šećerne trske podrijetlom iz Brazila, namijenjenog rafiniranju u tvornici društva Pfeifer & Langen u Euskirchenu (Njemačka), u skladu sa sporazumom sklopljenim između potonjeg društva i društva Zahărul Oradea. Šećer se nakon rafiniranja trebao prodati društvu Pfeifer & Langen.
Nadležna rumunjska tijela 13. prosinca 2011. izdala su društvu Zahărul Oradea dozvolu za uvoz te količine šećera od šećerne trske. Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, društvo Zahărul Oradea ovlastilo je 2. veljače 2012. društvo Pfeifer & Langen za zastupanje u svrhu carinskih deklaracija u vezi s tim uvozom.
Društvo Pfeifer & Langen 24. veljače 2012. u svoje je ime podnijelo Glavnom carinskom uredu carinsku deklaraciju za puštanje dijela šećera od šećerne trske namijenjenog rafiniranju, to jest količine od približno 499456 kilograma (kg), u slobodan promet. U carinskoj je deklaraciji uputilo na uvozne dozvole društva Zahărul Oradea. Usto je priložio presliku punomoći koju mu je dalo društvo Zahărul Oradea. Glavni carinski ured prihvatio je deklaraciju te je, nakon što je zabilježio tu količinu šećera od šećerne trske na uvoznoj dozvoli koju je podnijelo društvo Pfeifer & Langen, od tog društva primjenom snižene stope od 252,50 eura po toni zahtijevao iznos od 126113,65 eura carine.
Dvama dopisima od 10. i 11. siječnja 2013. društvo Pfeifer & Langen obratilo se Glavnom carinskom uredu zahtijevajući provjeru carinske deklaracije podnesene 24. veljače 2012., kako bi se smatralo da je navedenu deklaraciju podnijelo kao neizravni zastupnik deklaranta, društva Zahărul Oradea, jer nije bilo sigurno hoće li se moći pozvati na snižene carinske stope na šećer od šećerne trske.
Glavni carinski ured odlukom od 24. siječnja 2013. zahtijevao je od društva Pfeifer & Langen naknadno plaćanje iznosa od 83158,41 eura carine. Taj je iznos dobiven primjenom stope od 41,90 eura na 100 kg, predviđene za šećer od šećerne trske koji se nalazi u podbroju 17011490 kombinirane nomenklature. U prilog toj odluci Glavni carinski ured naveo je da društvo Pfeifer & Langen nije trebalo imati pravo na sniženu stopu zato što su uvozne dozvole izdane društvu Zahărul Oradea.
Društvo Pfeifer & Langen usprotivilo se toj odluci pozivajući se na svoj zahtjev za izmjenu carinske deklaracije od 24. veljače 2012.
Glavni carinski ured odbio je navedeni prigovor odlukom od 26. travnja 2018. s obrazloženjem da je društvo Pfeifer & Langen, s obzirom na to da u carinskoj deklaraciji nije navelo da djeluje za društvo Zahărul Oradea, imalo svojstvo deklaranta te je, slijedom toga, bilo i dužnik carinskog duga. U skladu s tom odlukom, naznaka osobe deklaranta u carinskoj deklaraciji ne može, kada je riječ o dobrovoljnom postupovnom aktu, biti netočna ili nepotpuna, zbog čega ga nije moguće naknadno izmijeniti. S tim u vezi nije relevantno to što carinska deklaracija društva Pfeifer & Langen, čiju je presliku predalo Glavnom carinskom uredu, nije bila dosljedna s obzirom na punomoć društva Zahărul Oradea.
Društvo Pfeifer & Langen podnijelo je protiv odluke od 26. travnja 2018. tužbu pred sudom koji je uputio zahtjev. U svojoj tužbi ističe da njegovu carinsku deklaraciju treba ispraviti na način da je ono djelovalo kao neizravni zastupnik društva Zahărul Oradea. Razlog zbog kojeg društvo Pfeifer & Langen u toj carinskoj deklaraciji nije navelo da djeluje kao neizravni zastupnik društva Zahărul Oradea, suprotno onomu što je prvotno bilo predviđeno, odnosi se samo na činjenicu da mu je, prema mišljenju društva Pfeifer & Langen, dužnosnik carinskog ureda dostavio netočnu informaciju. Potonji je u odgovoru na pitanje društva Pfeifer & Langen naveo da je trebalo podnijeti carinske deklaracije u svoje ime i za svoj račun. Međutim, društvo Pfeifer & Langen podnošenjem preslike punomoći koju mu je dalo društvo Zahărul Oradea obznanilo je odnos zastupanja. Osim toga, društvo Pfeifer & Langen tvrdi da ciljevi carinskog postupka nisu bili ugroženi. Prema njegovu mišljenju, uvjeti za puštanje carinskog ureda šećera od šećerne trske bili su ispunjeni, s obzirom na to da je položilo bankarsku garanciju za uvozne carine.
Glavni carinski ured ističe da društvo Pfeifer & Langen od carinskog dužnosnika nije primilo navodnu informaciju. Osim toga, prema njegovu mišljenju, podaci koje je navelo društvo Pfeifer & Langen u svojoj carinskoj deklaraciji nisu bili netočni. Budući da je društvo Pfeifer & Langen podnijelo carinsku deklaraciju u svoje ime, Glavni carinski ured smatra da je valjano steklo svojstvo deklaranta i da se odreklo svoje namjere da carinsku deklaraciju podnese u svojstvu neizravnog zastupnika, unatoč ovlasti zastupanja kojom je raspolagalo.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iz sudske prakse Suda proizlazi da članak 78. stavak 3. Carinskog zakonika treba tumačiti na način da on omogućuje, po službenoj dužnosti ili na deklarantov zahtjev, provjeru i izmjenu carinske deklaracije, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, tako da se u predmetu koji se pred njim vodi podaci o osobi deklaranta mogu izmijeniti na način da se utvrdi neizravni odnos zastupanja koji postoji između društava Zahărul Oradea i Pfeifer & Langen. U tom pogledu ističe da podaci koji se nalaze u carinskoj deklaraciji o kojoj je riječ u glavnom postupku, u skladu s kojima se društvo Pfeifer & Langen smatra deklarantom a da pritom nije naveden odnos neizravnog zastupanja za račun društva Zahărul Oradea, proizlaze iz pogreške u tumačenju mjerodavnog prava. Usto, smatra da takav ispravak ne ugrožava ciljeve predmetnog carinskog postupka i da je društvo Pfeifer & Langen podnijelo dovoljno elemenata koji dokazuju da su odredbe koje uređuju predmetni carinski postupak primijenjene na temelju netočnih ili nepotpunih podataka.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se je li takvo tumačenje članka 78. stavka 3. Carinskog zakonika moguće s obzirom na to da su Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) i Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu, Njemačka) u novijim presudama ocijenili da primjena te odredbe ne može dovesti do toga da se osoba koja nije ona koja je naznačena u carinskoj deklaraciji može smatrati deklarantom.
U tim je okolnostima Finanzgericht Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 78. stavak 3. [Carinskog zakonika] tumačiti na način da, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavom postupku, u skladu s tom odredbom valja provjeriti i ispraviti carinsku deklaraciju tako da se podaci o deklarantu zamijene naznakom osobe kojoj je izdana uvozna dozvola za uvezenu robu i da tu osobu zastupa osoba koja je naznačena na carinskoj deklaraciji kao deklarant i koja je carinskom uredu podnijela punomoć osobe koja je nositelj uvozne dozvole?”
O prethodnom pitanju
Uvodno valja istaknuti da je, u skladu s navodima iz odluke kojom se upućuje zahtjev, društvo Pfeifer & Langen, iako je dobilo punomoć za zastupanje društva Zahărul Oradea radi provedbe carinskog postupka i podnijelo tu punomoć carinskim tijelima nakon podnošenja carinske deklaracije, propustilo u toj deklaraciji navesti da zastupa društvo Zahărul Oradea. U okviru glavnog postupka društvo Pfeifer & Langen zahtijeva izmjenu navedene deklaracije na način da se u njoj navede odnos neizravnog zastupanja između njega i društva Zahărul Oradea.
Tako sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 78. stavak 3. Carinskog zakonika tumačiti na način da carinska tijela mogu prihvatiti zahtjev za izmjenu carinske deklaracije s ciljem dokazivanja postojanja neizravnog odnosa zastupanja između, s jedne strane, punomoćnika koji je pogreškom naveo da djeluje isključivo u svoje ime i za svoj račun, iako je imao punomoć osobe koja je nositelj uvozne dozvole, i, s druge strane, nalogodavca za račun kojeg je podnesena deklaracija.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se člankom 78. Carinskog zakonika predviđa postupak koji carinskim tijelima daje mogućnost da po službenoj dužnosti ili na deklarantov zahtjev provjere carinsku deklaraciju nakon puštanja robe navedene u toj deklaraciji, dakle nakon podnošenja deklaracije (presuda od 12. listopada 2017., Tigers,
C‑156/16
,
EU:C:2017:754
, t.
29.
).
Sud je već istaknuo da, kada deklarant zahtijeva izmjenu svoje deklaracije, njegov zahtjev moraju ispitati carinska tijela, barem kad je riječ o pitanju treba li provesti tu izmjenu, i da provođenje izmjene koju je zatražio deklarant stoga podliježe ocjeni tih tijela kako u pogledu načina njezine provedbe tako i ishoda. Navedena tijela raspolažu u tu svrhu širokim diskrecijskim ovlastima (vidjeti u tom smislu presudu od 12. srpnja 2012., Südzucker i dr.,
C‑608/10, C‑10/11 i C‑23/11
,
EU:C:2012:444
, t.
48.
i navedenu sudsku praksu).
U tom okviru carinska tijela osobito uzimaju u obzir mogućnost kontrole navoda sadržanih u deklaraciji koju treba izmijeniti i u zahtjevu za izmjenu. Ako se pokaže da je izmjena načelno moguća, carinska tijela dužna su ili odbiti deklarantov zahtjev obrazloženom odlukom ili provesti zatraženu izmjenu (presuda od 12. srpnja 2012., Südzucker i dr.,
C‑608/10, C‑10/11 i C‑23/11
,
EU:C:2012:444
, t.
49.
i navedena sudska praksa).
Ako se u tim izmjenama ili provjerama pokaže da su odredbe koje uređuju određeni carinski postupak bile primijenjene na temelju netočnih ili nepotpunih podataka, carinska tijela moraju, sukladno spomenutom članku 78. stavku 3., poduzeti potrebne mjere kako bi se slučaj uredio sukladno novim raspoloživim podacima (presuda od 12. listopada 2017., Tigers,
C‑156/16
,
EU:C:2017:754
, t.
30.
).
Dakle, iz cijelog članka 78. Carinskog zakonika proizlazi da je dopušteno dostavljati nove podatke koje carinska tijela mogu uzeti u obzir, i to nakon podnošenja carinske deklaracije. Naime, logika tog članka ide za tim da se carinski postupak uskladi sa stvarnim stanjem (presuda od 12. listopada 2017., Tigers,
C‑156/16
,
EU:C:2017:754
, t.
31.
).
U ovom slučaju valja utvrditi dopušta li članak 78. tog zakonika u okolnostima iz glavnog postupka carinskim tijelima da izmijene podatke koji se odnose na osobu deklaranta i, konkretnije, da navedu postojanje neizravnog odnosa zastupanja između deklaranta i osobe koja ga je ovlastila.
Treba naglasiti da prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (presude od 22. lipnja 2016., Thomas Philipps,
C‑419/15
,
EU:C:2016:468
, t.
18.
i navedena sudska praksa i od 21. studenoga 2019., Procureur‑Generaal bij de Hoge Raad der Nederlanden,
C‑678/18
,
EU:C:2019:998
, t.
31.
).
Kad je riječ, kao prvo, o tekstu članka 78. Carinskog zakonika, valja podsjetiti na to da on nije prepreka pravu carinskih tijela ni da izvrše izmjenu carinske deklaracije u smislu stavka 1. tog članka ili njezinu naknadnu provjeru u smislu njegova stavka 2. ni da donesu mjere potrebne za ponovnu uspostavu situacije u smislu stavka 3. tog članka (presuda od 10. prosinca 2015., Veloserviss,
C‑427/14
,
EU:C:2015:803
, t.
25.
).
Sud je također utvrdio da taj članak ne pravi razliku između pogrešaka ili propusta koji se mogu ispraviti i drugih situacija te vrste koje se ne mogu ispraviti. Izraze „netočni ili nepotpuni podaci” treba tumačiti tako da obuhvaćaju i tehničke pogreške ili propuste i pogreške u tumačenju primjenjivog prava (presuda od 16. listopada 2014., VAEX Varkens- en Veehandel,
C‑387/13
,
EU:C:2014:2296
, t.
50.
i navedena sudska praksa).
Što se tiče, kao drugo, konteksta te odredbe, valja utvrditi da nijedna odredba tog zakonika ne zabranjuje da se elementi carinske deklaracije, kao što su podaci koji se odnose na osobu deklaranta, među ostalim, postojanje neizravnog odnosa zastupanja, mogu izmijeniti na temelju članka 78. stavka 3. navedenog zakonika.
Osim toga, valja odbiti argument koji su iznijeli Glavni carinski ured i nizozemska vlada, a koji se odnosi na činjenicu da je članak 78. Carinskog zakonika dio njegove glave IV., koja se odnosi na carinske namjene, dok su odredbe koje se odnose na osobu deklaranta dio glave I. tog zakonika, koja se odnosi na carinski dopušteno postupanje ili uporabu robe. Naime, ta okolnost ne omogućuje isključivanje mogućnosti da carinska tijela izmijene podatke koji se odnose na osobu deklaranta, a koji su navedeni u carinskim deklaracijama, pokazivanjem postojanja neizravnog odnosa zastupanja kako bi se, prema potrebi, uredila situacija. Sud je u tom pogledu presudio da su se deklaracije koje se odnose na vrijednost robe u određenim okolnostima mogle izmijeniti, iako su odredbe koje se odnose na tu vrijednost bile umetnute u glavu II. Carinskog zakonika, a ne u njegovu glavu IV. (vidjeti u tom smislu presudu 20. listopada 2005., Overland Footwear,
C‑468/03
,
EU:C:2005:624
, t.
70.
).
Osim toga, suprotno argumentu Glavnog carinskog ureda i nizozemske vlade, takva izmjena ne protivi se članku 66. Carinskog zakonika u pogledu poništenja carinske deklaracije. Naime, postupak poništenja carinske deklaracije, čiji su uvjeti precizirani u navedenom članku, primjenjuje se samo u dvjema situacijama, to jest kada bi deklarant pružio dokaze da je roba pogreškom deklarirana za carinski postupak na koji se ta deklaracija odnosila ili da stavljanje robe u carinski postupak za koji je ona deklarirana više nije opravdano. U slučaju poništenja, carinski dug koji proizlazi iz poništene deklaracije smatra se ugašenim. Stavak 2. tog članka 66. nadalje navodi da se deklaracija načelno ne može poništiti nakon puštanja robe.
Za razliku od navedenog članka 66., članak 78. Carinskog zakonika podrazumijeva samo izmjenu postojeće deklaracije i nema za učinak njezino poništavanje ili gašenje duga koji iz toga proizlazi. Osim toga, potonji članak primjenjuje se samo na zahtjeve za izmjenu podnesene nakon puštanja robe, to jest u fazi u kojoj više nije moguće provjeriti točnost podataka o predmetnoj robi.
S tim u vezi, Sud je u svojoj presudi od 12. srpnja 2012., Südzucker i dr. (
C‑608/10, C‑10/11 i C‑23/11
,
EU:C:2012:444
, t.
50.
) presudio da sama činjenica da je fizički pregled robe prije izvoza postao nemoguć, s obzirom na to da je ta roba na dan podnošenja zahtjeva za izmjenu izvozne deklaracije već napustila područje Europske unije, ne znači da je nemoguće provesti takvu izmjenu.
Također valja utvrditi da izmjena informacija koje se odnose na osobu deklaranta na način da odražava postojanje neizravnog odnosa zastupanja nije usporediva s izmjenom podataka koji se odnose na prirodu ili karakteristike robe, u vezi s kojima je Sud u svojoj presudi od 20. listopada 2005., Overland Footwear (
C‑468/03
,
EU:C:2005:624
, t.
47.
i
48.
) smatrao da carinska tijela mogu odbiti provesti izmjenu kada elementi koje treba provjeriti zahtijevaju fizičku kontrolu i da im se oni, nakon puštanja robe, više ne mogu podnijeti.
Tako se članak 78. Carinskog zakonika može primijeniti u situaciji u kojoj privremeni zastupnik može, uključujući i nakon puštanja robe, podnijeti punomoć kojom mu je naloženo da podnese carinsku deklaraciju.
Kao treće, kad je riječ o cilju članka 78. Carinskog zakonika, valja podsjetiti, kao što je to istaknuto u točki 32. ove presude, da se on sastoji od usklađivanja carinskog postupka sa stvarnim stanjem.
U tom pogledu valja, međutim, osigurati da zatražena izmjena ne može ugroziti druge ciljeve carinskih propisa, među kojima je cilj borbe protiv prijevare, kao što to proizlazi iz osme uvodne izjave Carinskog zakonika.
Naime, Sud je utvrdio da, ako se izmjenom pokaže da nisu ugroženi ciljevi propisa o kojem je riječ, osobito s obzirom na to da je roba za koju je podnesena izvozna deklaracija stvarno izvezena i nadležna tijela raspolažu dovoljnim dokazima koji omogućuju uspostavu veze između izvezene količine i dozvole koja stvarno obuhvaća izvoz, carinska tijela moraju, u skladu s člankom 78. stavkom 3. Carinskog zakonika, poduzeti potrebne mjere da bi se situacija uredila sukladno novim raspoloživim podacima (vidjeti u tom smislu presudu od 16. listopada 2014., VAEX Varkens- en Veehandel,
C‑387/13
,
EU:C:2014:2296
, t.
54.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju čini se da sud koji je uputio zahtjev odbacuje pretpostavku zlouporabe prava. Naime, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da podaci iz carinske deklaracije nisu u skladu s onima iz punomoći koju je deklarant podnio u trenutku podnošenja carinske deklaracije i da je ovlast zastupanja kojom on raspolaže na temelju te punomoći pravodobno podnesena u smislu članka 5. stavka 4. Carinskog zakonika. Štoviše, iz podataka koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev također proizlazi da je roba stvarno uvezena za nositelja uvozne dozvole, to jest društvo Zahărul Oradea, i da je društvo Pfeifer & Langen u stvari podnijelo carinsku deklaraciju za račun društva Zahărul Oradea, podnošenjem već dane punomoći.
Što se tiče opasnosti od prijevare, valja istaknuti, kao što je to učinio nezavisni odvjetnik u točki 65. svojeg mišljenja, da izmjena deklaracije s ciljem dokazivanja postojanja neizravnog odnosa zastupanja društva Zahărul Oradea od strane društva Pfeifer & Langen, kako bi se društvu Zahărul Oradea omogućilo korištenje povlaštenom uvoznom tarifom ili izvoznom subvencijom, ne daje toj osobi nikakvu neopravdanu pogodnost, nego joj omogućava da ostvari pogodnost koju bi imala pravo ostvariti da je prvotno u toj deklaraciji bilo navedeno da je društvo Pfeifer & Langen djelovalo za račun navedene osobe.
Osim toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 66. i sljedećima svojeg mišljenja, ostale odredbe Carinskog zakonika znatno ograničavaju rizik od prijevare povezane s promjenom navoda koji se odnose na osobu deklaranta.
Kao prvo, članak 74. stavak 1. Carinskog zakonika određuje da se, kako bi se predmetna roba mogla pustiti, carinski dug mora platiti odnosno mora se položiti osiguranje za njegovo plaćanje. Budući da se članak 78. tog zakonika primjenjuje nakon puštanja robe i, slijedom toga, nakon plaćanja ili osiguranja carinskog duga, izmjena podataka koji se odnose na osobu deklaranta ne utječe na postojanje rizika neplaćanja carinskog duga. To je osobito tako jer, kao što to proizlazi iz zajedničkog tumačenja članka 4. točke 18., članka 5. stavka 2. i članka 201. stavka 3. prvog podstavka tog zakonika, izmjena tih podataka s ciljem utvrđivanja postojanja neizravnog odnosa zastupanja dovela bi do toga da su ne samo osoba koja je prvotno, u svoje ime i za svoj račun, podnijela carinsku deklaraciju nego i neizravno zastupana osoba dužnici tog duga.
Nadalje, što se tiče uvoza poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, članak 201. stavak 3. drugi podstavak Carinskog zakonika predviđa da se, u slučaju carinske deklaracije utemeljene na netočnim podacima, „dužnicima, sukladno važećim nacionalnim odredbama, smatraju osobe koje su dale podatke potrebne za sastavljanje deklaracije, a znale su ili su opravdano trebale znati da podaci nisu istiniti”. Budući da je osoba koja je prvotno podnijela carinsku deklaraciju u svoje ime i za svoj račun nužno dostavila određene podatke navedene u deklaraciji, za nju se također može smatrati da je „dužnik”, u smislu te odredbe, carinskog duga ako se ti podaci pokažu netočnima.
Naposljetku, valja istaknuti da je otpust ili povrat uvoznih ili izvoznih carina novom deklarantu uvjetovan ispunjavanjem uvjeta predviđenih u članku 236. Carinskog zakonika, to jest osobito izostankom prijevare deklaranta i poštovanjem roka od tri godine za podnošenje zahtjeva za otpust ili povrat.
Osim toga, valja uzeti u obzir činjenicu da razlog zbog kojeg je tužitelj u glavnom postupku naveo da je djelovao u svoje ime i za svoj račun prilikom podnošenja carinske deklaracije, iako je istodobno podnio punomoć na temelju kojeg ga, prema njegovu mišljenju, treba smatrati neizravnim zastupnikom društva Zahărul Oradea, proizlazi iz pogreške u tumačenju prava koje se primjenjuje na obavljanje carinskih formalnosti, a ne iz namjernog odabira.
Kao što je to već istaknuto u točki 36. ove presude, pojam „pogreške” obuhvaća ne samo materijalne pogreške nego i nenamjerne propuste kao i svaku deklaraciju sastavljenu protivno carinskim propisima (vidjeti u tom smislu presudu od 10. srpnja 2019., CEVA Freight Holland,
C‑249/18
,
EU:C:2019:587
, t.
32.
do
38.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu treba podsjetiti na to da članak 5. stavak 4. Carinskog zakonika zahtijeva da ovlast za zastupanje već bude izdana prilikom podnošenja carinske deklaracije. Osim toga, ta odredba predviđa da se za osobe koje ne prijave svoju ovlast za zastupanje smatra da djeluju u svoje ime i za svoj račun. Stoga zastupanje mora biti izričito i ne pretpostavlja se (presuda od 7. travnja 2011., Sony Supply Chain Solutions (Europe),
C‑153/10
,
EU:C:2011:224
, t.
31.
).
Kao što to ističe Komisija, članak 78. Carinskog zakonika ne može se tumačiti na način da se njime povređuju odredbe članka 5. stavka 4. tog zakonika, a osobito obveza izričitog objavljivanja njime predviđene ovlasti zastupanja.
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu pojašnjava da je društvo Pfeifer & Langen dobilo punomoć društva Zahărul Oradea koju je podnijelo pravodobno, u smislu članka 5. stavka 4. Carinskog zakonika, odnosno prilikom podnošenja carinske deklaracije.
Osim toga, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je roba stvarno uvezena za nositelja uvozne dozvole, društvo Zahărul Oradea, i da su carinska tijela zabilježila uvezenu količinu na tu uvoznu dozvolu. Tužitelj u glavnom postupku je stoga u stvari podnio carinsku deklaraciju samo za račun tog društva.
S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 78. stavak 3. Carinskog zakonika treba tumačiti na način da carinska tijela mogu prihvatiti zahtjev za izmjenu carinske deklaracije s ciljem dokazivanja postojanja neizravnog odnosa zastupanja između, s jedne strane, punomoćnika koji je pogreškom naveo da djeluje isključivo u svoje ime i za svoj račun, iako je imao punomoć osobe koja je nositelj uvozne dozvole, i, s druge strane, nalogodavca za račun kojeg je podnesena deklaracija.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

Članak 78. stavak 3. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice treba tumačiti na način da carinska tijela mogu prihvatiti zahtjev za izmjenu carinske deklaracije s ciljem dokazivanja postojanja neizravnog odnosa zastupanja između, s jedne strane, punomoćnika koji je pogreškom naveo da djeluje isključivo u svoje ime i za svoj račun, iako je imao punomoć osobe koja je nositelj uvozne dozvole, i, s druge strane, nalogodavca za račun kojeg je podnesena deklaracija.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački