CELEX: 62021CJ0389
Apellatsioonkaebus
Majandus- ja rahapoliitika
Krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve
Määrus (EL) nr 575/2013
Finantsvõimenduse määra arvutamine
Riskipositsiooni näitaja
Artikli 429 lõige 14
Teatavatele tingimustele vastavate riskipositsioonide väljajätmine
Osaline keeldumine loa andmisest
Euroopa Keskpanga (EKP) kaalutlusõigus
Tühistamishagi
Ilmne hindamisviga
Kohtulik kontroll

Euroopa Keskpank (EKP) palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 14. aprilli 2021. aasta otsuse Crédit lyonnais
vs.
EKP (T‑504/19, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2021:185), millega Üldkohus rahuldas Crédit lyonnais’ hagi, milles paluti tühistada Euroopa Keskpanga (EKP) 3. mai 2019. aasta otsus ECB‑SSM‑2019‑FRCAG‑39 (edaspidi „vaidlusalune otsus“), mis on vastu võetud vastavalt nõukogu 15. oktoobri 2013. aasta määruse (EL) nr 1024/2013, millega antakse Euroopa Keskpangale eriülesanded seoses krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve poliitikaga (ELT 2013, L 287, lk 63), artikli 4 lõike 1 punktile d ja artiklile 10 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 575/2013 krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta ja määruse (EL) nr 648/2012 muutmise kohta (ELT 2013, L 176, lk 1), mida on muudetud komisjoni 10. oktoobri 2014. aasta delegeeritud määrusega  (EL) 2015/62 (ELT 2015, L 11, lk 37) (edaspidi „määrus nr 575/2013“), artikli 429 lõikele 14, osas, milles selle otsusega keeldutakse andmast Crédit lyonnais’le luba jätta tema finantsvõimenduse määra arvutamisel teatavad riskipositsioonid arvesse võtmata.

Õiguslik raamistik

Määrus
nr
575/2013
Määruse nr 575/2013 põhjendustes 90, 91 ja 94 on märgitud:
„(90)      Finantskriisile eelnenud aastaid iseloomustas krediidiasutuste ja investeerimisühingute riskipositsioonide ülemäärane suurenemine võrreldes nende omavahenditega (finantsvõimendus). Finantskriisi ajal olid krediidiasutused ja investeerimisühingud kahjude ja rahastamisprobleemide tõttu sunnitud finantsvõimendust lühikese aja jooksul märkimisväärselt vähendama. See võimendas survet varade väärtuse languseks, põhjustades nii krediidiasutustele kui ka investeerimisühingutele täiendavaid kahjusid, mis omakorda veelgi vähendasid nende omavahendeid. Sellise allakäiguspiraali lõpptulemusel halvenes krediidi kättesaadavus reaalmajandusele, mis pikendas kriisi kestvust ja süvendas kriisi.
(91)      Riskipõhised omavahendite nõuded on esmatähtsad, et tagada piisavalt omavahendeid ettenägematute kahjude katteks. Samas tuli kriisi tulemusel ilmsiks, et ainult kõnealustest nõuetest ei piisa selleks, et takistada krediidiasutustel ja investeerimisühingutel ülemäärase ja jätkusuutmatu finantsvõimenduse riski võtmist.
[…]
(94)      Finantsvõimenduse määr on [Euroopa L]iidu uus reguleerimis- ja järelevalvevahend. Kooskõlas rahvusvaheliste kokkulepetega tuleks see esialgu kehtestada täiendava näitajana, mida järelevalveasutused võivad omal äranägemisel kohaldada konkreetsete krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes. Krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavad aruandekohustused võimaldavad finantsvõimenduse määra asjakohaselt läbi vaadata ja kalibreerida, et hakata seda siduva meetmena kasutama alates 2018. aasta[st].“
Nimetatud määruse artikli 4 lõike 1 punktid 93 ja 94 näevad ette:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
93)      „finantsvõimendus“ – krediidiasutuse või investeerimisühingu vara, bilansiväliste kohustuste ning maksmise, ülekandmise või tagatise andmisega seotud tingimuslike kohustuste, sealhulgas saadud rahalistest vahenditest, võetud siduvatest kohustustest, tuletisinstrumentidest või repolepingutest tulenevate kohustuste, välja arvatud selliste kohustuste, mida saab jõustada ainult krediidiasutuse või investeerimisühingu likvideerimise ajal, suhteline suurus võrrelduna kõnealuse krediidiasutuse või investeerimisühingu omavahenditega;
94)      „ülemäärase finantsvõimenduse risk“ – risk, mis tuleneb krediidiasutuse või investeerimisühingu haavatavusest finantsvõimenduse või tingimusliku finantsvõimenduse tõttu, mistõttu võib olla vaja ettekavatsematult korrigeerida äriplaani, sealhulgas müüa erakorraliselt varasid, millega võib kaasneda kahju või allesjäänud varade väärtuse muutus“.
Määruse artikli 116 lõige 4 sätestab:
„Erandjuhtudel võib avaliku sektori asutuse vastu olevaid nõudeid käsitleda nõuetena keskvalitsuse, piirkondliku valitsuse või kohaliku omavalitsuse vastu, kelle jurisdiktsioonis nad asuvad, kui asjaomase jurisdiktsiooni pädevate asutuste arvates ei ole selliste nõuetega seotud riskide vahel erinevust, kuna keskvalitsus, piirkondlik valitsus või kohalik omavalitsus on andnud sobiva garantii.“
Sama määruse artikli 412 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Krediidiasutustel ja investeerimisühingutel peab olema likviidseid varasid, mille väärtuse summa katab likviidsete vahendite väljavoolu miinus likviidsete varade sissevoolu stressiolukorras, tagamaks et krediidiasutused ja investeerimisühingud säilitavad likviidsuspuhvrite tasemed, mis on piisavad selleks, et toime tulla mis tahes võimalike tasakaalustamatustega likviidsete vahendite sissevoolu ja väljavoolu vahel pingelistes stressiolukordades 30-päevase perioodi jooksul. […].“
Määruse nr 575/2013 artikli 429 lõiked 2 ja 14 sätestavad:
„2.      Finantsvõimenduse määra arvutamiseks jagatakse finantsinstitutsiooni kapitalinäitaja selle asutuse või ühingu kogu riskipositsiooni näitajaga ning väljendatakse protsentides.
[…]
[…]
14.      Pädevad asutused võivad lubada krediidiasutusel või investeerimisühingul arvata riskipositsiooni näitajast välja riskipositsioonid, mis vastavad kõigile järgmistele tingimustele:
a)      need on nõuded avaliku sektori asutuse vastu;
b)      neid käsitletakse vastavalt artikli 116 lõikele 4;
c)      need tulenevad hoiustest, mille krediidiasutus või investeerimisühing on juriidiliselt kohustatud üle kandma punktis a osutatud avaliku sektori asutusele eesmärgiga rahastada üldistes huvides olevaid investeeringuid.“
Määruse nr 575/2013, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2019. aasta määrusega (EL) 2019/876 (ELT 2019, L 150, lk 1) (edaspidi „muudetud määrus nr 575/2013“), mida vastavalt määruse  2019/876 artikli 3 lõikele 2 kohaldatakse alates 28. juunist 2021, artikli 429a lõike 1 punktis j on ette nähtud:
„1.      Erandina artikli 429 lõikest 4 võib finantsinstitutsioon jätta oma koguriskipositsiooni näitajast välja alljärgneva:
[…]
j)      riskipositsioonid, mis vastavad kõigile järgmistele tingimustele:
i)      need on avaliku sektori asutusega seotud riskipositsioonid;
ii)      neid käsitletakse vastavalt artikli 116 lõikele 4;
iii)      need tulenevad hoiustest, mille finantsinstitutsioon on juriidiliselt kohustatud üle kandma punktis i osutatud avaliku sektori asutusele eesmärgiga rahastada üldistes huvides olevaid investeeringuid.“

Määrus
nr
1024/2013
Määruse nr 1024/2013 põhjenduses 55 on kirjas:
„Järelevalveülesannete andmisega kaasneb EKP-l oluline vastutus tagada liidus finantsstabiilsus ning kasutada oma järelevalvevolitusi võimalikult tõhusalt ja proportsionaalselt. […]“.
Määruse artikli 4 lõike 1 punktis d ja lõikes 3 on sätestatud:
„1.      EKP-l on artikli 6 raamistikus käesoleva artikli lõike 3 kohaselt ainupädevus täita usaldatavusnõuete täitmise järelevalve eesmärgil järgmisi ülesandeid seoses kõigi osalevates liikmesriikides asutatud krediidiasutustega:
[…]
d)      vastavuse tagamine artikli 4 lõike 3 esimeses lõigus osutatud õigusaktidele, millega kehtestatakse krediidiasutuste usaldatavusnõuded seoses omavahendite, väärtpaberistamise, riskide kontsentreerumise piirangute, likviidsuse, finantsvõimenduse ning aruandluse ja teabe avalikustamisega kõnealustes küsimustes;
[…]
3.      EKP kohaldab talle käesoleva määrusega antud ülesannete täitmisel ja järelevalve kõrgete standardite tagamise eesmärki silmas pidades kogu asjakohast liidu õigust ja kui kõnealusteks liidu õigusaktideks on direktiivid, neid direktiive siseriiklikusse õigusesse ülevõtvaid õigusakte. […]“.
Määruse artikli 6 lõikes 1 on sätestatud:
„EKP täidab oma ülesandeid ühtse järelevalvemehhanismi raames, mis hõlmab EKP-d ja riiklikke pädevaid asutusi. EKP vastutab ühtse järelevalvemehhanismi tõhusa ja järjepideva toimimise eest.“

Vaidluse taust
Crédit lyonnais on Prantsuse õiguse alusel asutatud aktsiaselts, millel on krediidiasutuse tegevusluba. See krediidiasutus on Crédit agricole SA tütarettevõtja ja seetõttu teeb EKP tema üle otsest usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet.
Crédit agricole taotles 5. mail 2015 enda nimel ja Crédit agricole’i kontserni kuuluvate üksuste, sealhulgas Crédit lyonnais’ nimel EKP luba jätta finantsvõimenduse määra arvutamisel riskipositsiooni näitajast välja riskipositsioonid, mis on seotud Caisse des dépôts et consignationsiga (Prantsusmaa; edaspidi „CDC“) ja mis tulenevad hoiusetoodetesse
livret
A,
livret d’épargne populaire
ja
livret de développement durable et solidaire
tehtud hoiustest, mis kohaldatavate Prantsuse õigusnormide kohaselt tuleb kohustuslikus korras kanda üle CDC‑le (edaspidi koos „reguleeritud hoiused“).
EKP keeldus 24. augusti 2016. aasta otsusega Crédit agricole’ile taotletud luba andmast. See otsus tühistati 13. juuli 2018. aasta kohtuotsusega Crédit agricole
vs.
EKP (T‑758/16, EU:T:2018:472).
Crédit agricole taotles 26. juulil 2018 enda nimel ja Crédit agricole’i kontserni kuuluvate üksuste, sealhulgas hageja nimel uuesti EKP‑lt luba jätta finantsvõimenduse määra arvutamisel riskipositsiooni näitajast välja CDCga seotud riskipositsioonid, mis tulenevad reguleeritud hoiustena hoiustatud summadest.
Pärast otsuse eelnõu edastamist Crédit agricole’ile ja selle kohta märkuste saamist võttis EKP 3. mail 2019 vastu vaidlusaluse otsuse.
Selle otsusega lubati jätta Crédit agricole’il ja Crédit agricole’i kontserni kuuluvatel üksustel finantsvõimenduse määra arvutamisel riskipositsiooni näitajast välja kõik CDCga seotud riskipositsioonid, mis tulenevad reguleeritud hoiustena hoiustatud summadest. Seevastu Crédit lyonnais’l lubati riskipositsiooni näitajast välja jätta ainult 66%.
Kõnealuse otsuse põhjenduseks märkis EKP, et määruse nr 575/2013 artikli 429 lõike 14 punktides a–c sätestatud tingimused on antud juhul täidetud. Leides, et tal on selle sätte alusel erandi tegemisel kaalutlusõigus, kohaldas EKP metoodikat, mis võttis arvesse kolme tegurit: Prantsuse keskvalitsuse krediidikvaliteeti, erakorralise müügi riski ja CDCga seotud riskipositsioonide – mis tulenevad reguleeritud hoiustena hoiustatud summadest – kontsentratsiooni taset.
Kokkuvõttes leidis EKP, et tema järelevalve alla kuuluvate üksuste riskipositsioonid, mis on seotud CDCga, on madala riskiga. Ent Crédit lyonnais’ puhul leidis EKP, tuginedes tema metoodika kolme teguri hindamisele ja eelkõige kümnepäevasele korrigeerimise ajavahemikule selle krediidiasutuse ja CDC positsioonide vahel,  sellel krediidiasutusel CDC suhtes seoses reguleeritud hoiustega olevate riskipositsioonide suurele ja kasvavale kontsentratsioonile ning asjaolule, et see krediidiasutus ei ole hõlmatud Crédit agricole’i kontserni tasandil kehtiva solidaarsussüsteemiga, et riskide osas neutraalse finantsvõimenduse määra kohaldamise huvi ja teatavate madala riskiga riskipositsioonide väljajätmise huvi vahelise tasakaalu tõttu on õigustatud see, et tal lubatakse riskivõimenduse määra arvutamisel jätta arvesse võtmata ainult 66% tema riskipositsioonidest CDC suhtes.

Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Crédit lyonnais esitas Üldkohtu kantseleisse 12. juulil 2019 saabunud hagiavalduse, milles ta palus tühistada vaidlusaluse otsuse osas, milles selle otsusega keeldutakse andmast Crédit lyonnais’le luba jätta finantsvõimenduse määra arvutamisel riskipositsiooni näitajast välja kõik tema CDCga seotud riskipositsioonid, mis tulenevad reguleeritud hoiustena hoiustatud summadest.
Oma hagi põhjenduseks esitas Crédit lyonnais kolm väidet, mille kohaselt esiteks on rikutud ELTL artiklit 266, sest EKP ei ole nõuetekohaselt täitnud 13. juuli 2018. aasta kohtuotsust Crédit agricole
vs.
EKP (T‑758/16, EU:T:2018:472), teiseks on rikutud määruse nr 575/2013 artikli 429 lõiget 14 ja artikli 400 lõike 1 punkti a ning kolmandaks on EKP teinud ilmseid hindamisvigu.
Üldkohus lükkas esimese ja teise väite tagasi, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69, et esimese väite kolmandas osas esitatud argumenti, mis puudutab küsimust, kas EKP läbiviidud hindamine oli kooskõlas 13. juuli 2018. aasta kohtuotsuse Crédit agricole
vs.
EKP (T‑758/16, EU:T:2018:472) punktiga 81, tuleb analüüsida koos kolmanda väitega.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 101–123 analüüsis Üldkohus kolmanda väite esimest osa, mille kohaselt tegi EKP vaidlusaluses otsuses erakorralise müügi riski hindamisel ilmse hindamisvea.
Analüüsi raames märkis Üldkohus esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107–114, et reguleeritud hoiustel on teatavad olulised tunnused, nimelt esiteks on neil panganduskriisi korral „turvalise vara“ staatus, mida vaidlusaluses otsuses ei mainitud, teiseks on reguleeritud hoiustel Prantsuse Vabariigi kahekordne garantii ning kolmandaks ei aita reguleeritud hoiused eriti kaasa ülemäärase finantsvõimenduse tekkimisele, kuna need tuleb CDC‑le üle kanda ning erinevalt muud liiki pangahoiustest ei saa neid seega investeerida riskantsetesse või mittelikviidsetesse varadesse.
Teiseks leidis Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 105 ja 115–117, et arvestades kohtuotsuse punktides 107–114 esitatud asjaolusid, ei suuda vaidlusaluse otsuse põhjendus, mis puudutab reguleeritud hoiuste eriti likviidset laadi, üksi toetada EKP järeldust Crédit lyonnais’ kohta, et kõnealusel juhul on olemas erakorralise müügi risk, mistõttu sõltub selle järelduse põhjendatus teisest asjaolust, millele EKP peamiselt tugines, nimelt hiljutiste panganduskriiside kogemusest.
Sellega seoses leidis Üldkohus kolmandaks sama kohtuotsuse punktides 118–122, et näide, mida EKP võttis arvesse, kui ta järeldas, et hiljutiste panganduskriiside kogemus näitab, et hoiuseid võeti massiliselt välja, ei puuduta hoiuseid, millel on käesoleva kohtuotsuse punktis 23 viidatud asjaoludega seoses piisavalt sarnased tunnused reguleeritud hoiustega.
Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 123, et kolmanda väite esimese osaga tuleb nõustuda, kuna EKP ei võtnud erakorralise müügi riski hindamisel arvesse kõiki reguleeritud hoiuste tunnuseid, ning järeldas sellest kõnealuse kohtuotsuse punktis 124, et EKP ei „kohaldanud õigesti“ 13. juuli 2018. aasta kohtuotsuse Crédit agricole
vs.
EKP (T‑758/16, EU:T:2018:472) punkti 81, mistõttu tuleb nõustuda argumendiga, mis selle kohta on esitatud esimese väite kolmandas osas.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 125 leidis Üldkohus, et vaidlusaluse otsuse põhjendus, mis puudutab erakorralise müügi riski hindamist, on seega õigusvastane.
Selle kohtuotsuse punktis 126 nentis ta EKP poolt vaidlusaluses otsuses kasutatud metoodikat arvestades, et vaidlusaluse otsuse muud põhjendused, mis puudutavad Prantsuse keskvalitsuse krediidikvaliteeti ja CDC vastu olevate nõuete kontsentratsiooni taset, ei võimalda isegi juhul, kui need ei ole õigusvastased, põhjendada EKP keeldumist rahuldada Crédit lyonnais taotlus. Üldkohtu sõnul ei oleks nimelt selle metoodika põhjal ainult nende põhjenduste arvessevõtmine viinud selleni, et Crédit lyonnais’l ei oleks lubatud  kasutada täies ulatuses määruse nr 575/2013 artikli 429 lõikes 14 ette nähtud erandit.
Sellest tulenevalt ning analüüsimata vaidlusaluse otsuse muid põhjendusi puudutavaid argumente, tühistas Üldkohus selle otsuse osas, milles EKP ei lubanud Crédit lyonnais’l jätta finantsvõimenduse määra arvutamisel riskipositsiooni näitajast välja 34% tema nõuetest CDC vastu, mis tulenesid reguleeritud hoiustena hoiustatud summadest.

Poolte nõuded
EKP palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja
–        mõista kohtukulud välja Crédit lyonnais’lt.
Crédit lyonnais palub Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus ilmse põhjendamatuse tõttu rahuldamata ja
–        mõista kohtukulud välja EKP-lt.

Apellatsioonkaebus
EKP esitab apellatsioonkaebuses neli väidet. Esimese väite kohaselt eiras Üldkohus oma kohtuliku kontrolli piire. Teine kuni neljas väide puudutavad vastavalt põhjendamiskohustuse rikkumist, Üldkohtule esitatud tõendite moonutamist ning määruse nr 575/2013 artikli 4 lõike 1 punkti 94 ja artikli 429 lõike 14 rikkumist.

Poolte argumendid
Esimeses väites leiab EKP, et Üldkohus eiras oma kohtuliku kontrolli piire.
Kõigepealt märgib EKP, et kui liidu institutsioonidel või organitel on eelkõige keeruliste majandushinnangute andmisel ulatuslik kaalutlusõigus, on liidu kohtute kontrolliõigus piiratud. Lisaks põhjenduste puudumisele või ebapiisavusele, faktide moonutamisele, õigusnormi rikkumisele ja võimu kuritarvitamisele saavad need kohtud näha ette sanktsiooni üksnes ilmse hindamisvea puhul, mille asjaomane institutsioon või organ on teinud kohtus vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel, asendamata siiski selle institutsiooni või organi hinnangut enda omaga.
Määruse nr 575/2013 artikli 429 lõike 14 sõnastusest tuleneb, et selles sättes viidatud pädevatel asutustel on ulatuslik kaalutlusõigus, arvestades eelkõige nende tehnilist pädevust pangandusjärelevalve valdkonnas ja konfidentsiaalset teavet, millele neil on sellega seoses juurdepääs. Nimelt näeb see säte ette, et isegi kui asjaomased riskipositsioonid vastavad sättes loetletud tingimustele, võivad pädevad asutused anda loa riskipositsiooni näitajast väljaarvamiseks, mida krediidiasutus on taotlenud, või sellest keelduda.
Ent Üldkohus ei näidanud selles osas, et EKP järeldused olid EKP tuvastatud faktilisi asjaolusid arvestades ilmselgelt põhjendamata. Üldkohus tugines tegelikult muudele põhjendustele kui need, mille EKP oli vaidlusaluse otsuse põhjendamiseks esitanud. Lisaks sellele, et Üldkohtu põhjendused olid ebaõiged, päädis viimati nimetatu tehtud kontroll käesolevas asjas sellega, et ta võttis endale keeruliste majandushinnangute tegemise.
Seega – kuigi EKP leidis vaidlusaluses otsuses, et erakorralise müügi risk, isegi kui see on vähetõenäoline, on siiski olemas, ning et kui see realiseeruks Crédit lyonnais’ puhul, võib see,  arvestades sellel krediidiasutusel CDC suhtes olevate riskipositsioonide taset, tekitada olulist kahju –, järeldas Üldkohus reguleeritud hoiuste teatavaid tunnuseid käsitlevale enda hinnangule tuginedes, et Crédit lyonnais’ puhul ei ole see risk tõendatud. Järelikult asendas Üldkohus EKP hinnangu enda omaga.
Selline asendamine toimus vaidlusaluse otsuse mitme põhjenduse osas.
Esiteks heidab EKP Üldkohtule ette, et viimane asus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107–110 seisukohale, et kuna reguleeritud hoiustel on „turvalise vara“ staatus, siis ei ole reguleeritud hoiustena hoitavate hoiuste puhul ohtu või on see oht väga väike, et hoiustajad võtavad neid lühikese aja jooksul massiliselt välja. Kuid EKP ei jätnud seda tunnust, et panganduskriisi korral on tegemist „turvalise varaga“, tähelepanuta,  vaid jõudis järeldusele, et see tunnus ei võimalda täielikult kõrvaldada massiliste väljavõtmiste riski olukorras, kus õigusnormides ei ole hoiuste väljavõtmist piiratud.
EKP leiab, et kuigi vaidlusaluse otsuse põhjendamiseks esitatud arutluskäik on loogiline, ei ole tõendid, millele Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses tugines, oma vanuse või üldise laadi tõttu asjakohased, Üldkohus on neid valesti tõlgendanud ning need ei toeta järeldusi, mille Üldkohus nende põhjal selles kohtuotsuses tegi.
Teiseks väidab EKP, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 113 ekslikult, et hoiused, mille Crédit lyonnais kandis CDC-le üle reguleeritud hoiustena, ei saanud tekitada ülemäärase finantsvõimenduse riski, samas kui EKP leidis vaidlusaluses otsuses, et seda riski, kuigi see on väike, ei saa jätta arvesse võtmata.
EKP märgib sellega seoses, et kohustus kanda osa reguleeritud hoiustest üle CDC‑le on üks tingimustest, millele riskipositsioonid peavad määruse nr 575/2013 artikli 429 lõike 14 punkti c kohaselt vastama selleks, et neid saaks finantsvõimenduse määra arvutamisel riskipositsiooni näitajast välja jätta. Leides, et see tingimus on piisav, et kõrvaldada igasugune ülemäärase finantsvõimenduse risk, asendas Üldkohus EKP hinnangu enda omaga ja eiras selle riski määratlust, mis on esitatud kõnealuse määruse artikli 4 lõike 1 punktis 94, mis ei viita hoiuste kasutamise vabadusele. EKP leiab, et selleks, et selgitada välja, kas esineb ülemäärase finantsvõimenduse risk selle sätte tähenduses, tuleb kindlaks teha, kas krediidiasutus on võimeline täitma kohustust selle täitmiseks ette nähtud kuupäeval ning kui ta ei ole, siis kas ta peab selle kohustuse täitmiseks tegelema erakorralise müügiga. Käesoleval juhul ei oleks saanud välistada ülemäärase finantsvõimenduse riski, kui ühelt poolt ei olnud kindel, et hoiustajate poolt reguleeritud hoiustena hoiustatud summade väljavõtmine ja CDC poolt nende summade tagasimaksmine toimuks samal ajal, ning teiselt poolt ei olnud õigusnormides nende hoiuste väljavõtmise võimalusi piiratud.
Kolmandaks märgib EKP, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 122, et kuna reguleeritud hoiustel on Prantsuse Vabariigi kahekordne garantii, siis tajuvad hoiustajad neid hoiuseid turvalisemana kui hoiuseid, mis on kaitstud üksnes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. aprilli 2014. aasta direktiivi 2014/49/EL hoiuste tagamise skeemide kohta (ELT 2014, L 173, lk 149) ülevõtmisest tuleneva tagatisskeemiga. Üldkohus leidis, et see kahekordne garantii aitab ära hoida hoiuste massilist väljavõtmist lühikese aja jooksul. Kuid EKP leidis vaidlusaluses otsuses, et kahekordne garantii ei saa täielikult ära hoida riski, et hoiuseid võetakse niisuguse aja jooksul massiliselt välja, ning seetõttu tuleb seda riski ülemäärase finantsvõimenduse riski hindamisel arvesse võtta.
Neljandaks väidab EKP, et Üldkohus asendas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116 EKP hinnangu enda omaga, leides, et reguleeritud hoiustena hoitavate hoiuste likviidsus aitab kaasa sellele, et need hoiused on kriisi ajal „turvalise vara“ staatusega. Kuid EKP oli märkinud, et arvesse tuleb võtta asjaolu, et reguleeritud hoiuste likviidsuse tõttu ei saa täielikult välistada lühikese aja jooksul massilise väljavõtmise riski.
Lisaks tugines Üldkohus reguleeritud hoiuste järelevalveasutuse (Prantsusmaa) iga-aastase aruande väljavõttele, mille sisu ei võimalda toetada järeldusi, mille Üldkohus selle põhjal teeb.
Crédit lyonnais leiab, et EKP argumendid ei ole põhjendatud.
Ta väidab, et Üldkohus kohaldas õigesti Euroopa Kohtu praktikas välja töötatud kohtuliku kontrolli standardeid valdkondades, kus otsuse – mille tühistamist taotletakse – vastuvõtjal on kaalutlusõigus. Selle kohtupraktika kohaselt eeldab see kontroll ka rahapoliitika valdkonnas, et kontrollitakse, kas on täidetud teatavad menetlusnõuded, sealhulgas kohustust uurida hoolsalt ja erapooletult kõiki asjaomase olukorra asjaolusid.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuses, et EKP tugines reguleeritud hoiuste tunnuste analüüsimisel, mille eesmärk oli hinnata usaldatavusriski, mis on seotud Crédit lyonnais’ riskipositsioonidega CDC suhtes, ilmselgelt asjaoludele, mis selles osas asjasse ei puutunud, ja jättis arvesse võtmata või tahtlikult kõrvale tähtsust omavad asjaolud, nimelt nende hoiusetoodete „turvalise vara“ staatuse kriisi ajal, asjaolu, et asutus, kus neid hoiuseid sellistesse toodetesse paigutatakse, ei saa neid hoiuseid vabalt kasutada ja Prantsuse Vabariigi kahekordse garantii olemasolu.
Crédit lyonnais vaidleb vastu EKP argumentidele, mille viimane esitas Üldkohtu arutluskäigu kritiseerimisel.
Esiteks väidab Crédit lyonnais, et Üldkohus tõi EKP arutluskäigus esile lünga, sest EKP tugines üksnes reguleeritud hoiustena hoitavate hoiuste likviidsusele, võtmata arvesse nende hoiusetoodete „turvalise vara“ tunnust kriisi ajal. Selline tunnus, millele EKP vastu ei vaidle, tähendab, et kõnealuste hoiusetoodete puhul on ainult väike risk, et neid hoiuseid kogunud asutusel tuleb teha kriisi ajal massiliselt väljamakseid.
Crédit lyonnais väidab lisaks, et EKP ei seadnud Üldkohtus kahtluse alla tõendeid, mille Crédit lyonnais esitas oma esimeses kohtuastmes esitatud hagis ja millele tugineti vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustes.
Teiseks, mis puudutab finantsvõimenduse riski hindamist, siis võttis Üldkohus õigesti arvesse seadusandja tahet, nagu see on esitatud 13. juuli 2018. aasta kohtuotsuse Crédit agricole
vs.
EKP (T‑758/16, EU:T:2018:472) punktides 48–51, ja Euroopa Pangandusjärelevalve (edaspidi „EBA“) analüüse.

Lisaks piirdus Üldkohus tõdemusega, et reguleeritud hoiustena hoitavate hoiuste üle ei saa neid koguvad asutused vabalt otsustada.
Kolmandaks konstateeris Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 114 ja 122 seoses Prantsuse Vabariigi poolt  reguleeritud hoiustena hoitavatele hoiustele antud kahekordse garantiiga üksnes seda, et direktiiviga 2014/49 loodud hoiuste tagamise süsteemil ei ole samu tunnuseid kui sellel kahekordsel garantiil, eelkõige seoses sellega, kui turvalisena hoiustajad oma hoiuseid tajuvad. Seega leidis Üldkohus, et EKP arutluskäik – kuivõrd see põhineb üksnes selle direktiiviga kehtestatud süsteemil ega võta arvesse Prantsuse Vabariigi kahekordset garantiid – ei ole asjakohane selleks, et hinnata finantsvõimenduse riski, mis Crédit lyonnais’l on seoses reguleeritud hoiustena hoiustatud summadega.
Neljandaks võttis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 115 arvesse kõiki tõendeid, mis talle olid esitatud tema menetluses oleva vaidluse läbivaatamisel, ilma et ta oleks nende tõlgendamisel rikkunud ühtegi õigusnormi. EKP ei ole ise esitanud tõendeid, mis toetaksid tema argumenti, et reguleeritud hoiustena hoitavate hoiuste likviidsus üksi tekitab erakorralise müügi ohu. Nõnda võttis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116 arvesse asjaolu, et see tunnus võib tõepoolest soodustada hoiustajate poolt hoiuste väljavõtmist, kuid ta tuvastas lünga vaidlusaluse otsuse põhjendustes, sest otsus põhineb selles osas üksnes nimetatud tunnusel ja jätab tähelepanuta vastupidise kinnitamiseks esitatud tõendid.

Euroopa Kohtu hinnang
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 98 sisuliselt meenutas, siis kuna EKP-l on ulatuslik kaalutlusõigus otsustamaks, kas võimaldada määruse nr 575/2013 artikli 429 lõikes 14 sätestatud soodustust või mitte, ei tohi liidu kohtu kontroll sellise otsuse nagu vaidlusaluse otsuse põhjenduste põhjendatuse üle viia EKP hinnangu asendamiseni Üldkohtu hinnanguga, vaid selle eesmärk on kontrollida, ega vaidlustatud otsus ei põhine sisuliselt ebaõigetel asjaoludel ning ega selle tegemisel ei ole tehtud ilmset hindamisviga või kuritarvitatud võimu (vt selle kohta 25. jaanuari 1979. aasta kohtuotsus Racke, 98/78, EU:C:1979:14, punkt 5; 18. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas Industrias Químicas del Vallés
vs.
komisjon, C‑326/05 P, EU:C:2007:443, punkt 76; 11. septembri 2014. aasta kohtuotsus CB
vs.
komisjon, C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, punkt 46, ning 11. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Weiss jt, C‑493/17, EU:C:2018:1000, punkt 24).
Sellega seoses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et liidu kohus ei pea kontrollima mitte üksnes esitatud tõendite sisulist õigsust, usaldusväärsust ja sidusust, vaid ka seda, kas kogutud tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta, ja kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende põhjal on tehtud (26. märtsi 2019. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Itaalia, C‑621/16 P, EU:C:2019:251, punkt 104, ning 11. novembri 2021. aasta kohtuotsus Autostrada Wielkopolska
vs.
komisjon ja Poola, C‑933/19 P, EU:C:2021:905, punkt 117).
Nimelt juhtudel, kus liidu institutsioonil on ulatuslik kaalutlusõigus, omandab menetluslike tagatiste – nende tagatiste hulka kuulub institutsiooni kohustus uurida hoolsalt ja erapooletult kõiki konkreetses olukorras tähtsust omavaid asjaolusid – järgimine põhimõttelise tähtsuse (vt selle kohta 21. novembri 1991. aasta kohtuotsus Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, punkt 14, ning 11. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Weiss jt, C‑493/17, EU:C:2018:1000, punkt 30).
Käesolevas asjas hindas Üldkohus selleks, et otsustada, kas EKP hinnang erakorralise müügi riski olemasolu kohta on põhjendatud, kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107–114 teatavaid asjaolusid, mis puudutavad reguleeritud hoiuste tunnuseid, millele Crédit lyonnais oma esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses viitas, nimelt on neil panganduskriisi korral „turvalise vara“ staatus; asutus, kus neid hoiuseid sellistesse toodetesse paigutatakse, ei saa neid hoiuseid vabalt kasutada, ning samuti on neil hoiustel Prantsuse Vabariigi kahekordne garantii.
Selle hindamise käigus võrdles Üldkohus eelkõige reguleeritud hoiustena hoitavate hoiuste ja tavaliste hoiuste tunnuseid. Ta leidis selle kohtuotsuse punktides 111 ja 113, et tavalisi hoiuseid võib investeerida varadesse, mis võivad aidata kaasa ülemäärase finantsvõimenduse tekkimisele, samas kui reguleeritud hoiused ei saa sellise finantsvõimenduse tekkimisele eriti kaasa aidata.
Seejärel leidis Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 115, arvestades hinnangut, mille ta oli andnud sama kohtuotsuse punktides 107–114 välja toodud asjaoludele, et ainuüksi põhjendus, mille kohaselt on neisse toodetesse paigutatud hoiused eriti likviidsed, ei võimalda tõendada, et EKP järeldus, et nendest hoiustest tulenevad riskipositsioonid CDC suhtes kujutavad endast erakorralise müügi riski, on põhjendatud.
Üldkohus lisas sama kohtuotsuse punktis 116, et Crédit lyonnais’ esitatud tõenditest nähtub, et EKP hinnangus nende hoiuste erilise likviidsuse mõju kohta erakorralise müügi riskile ei võeta arvesse asjaolu, et see likviidsus on ka üks tegureist, mille tõttu on neil reguleeritud hoiustel panganduskriisis „turvalise vara“ staatus, nagu ka nende kõrge turvalisuse tase.
Lõpuks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 120, et näide, millel põhineb EKP järeldus – et CDC suhtes reguleeritud hoiustena hoitavatest hoiustest tulenevate riskipositsioonide puhul esineb erakorralise müügi risk –, ei puuduta hoiuseid, mis oma tunnuste poolest sarnanevad neile reguleeritud hoiustele sel määral, et neid saaks asjasse puutuvalt arvesse võtta.
Sellega seoses leidis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 122, viidates sama kohtuotsuse punktides 107–110 ja 114 antud hinnangutele, et võimalus, et neid hoiuseid võetakse kriisi korral massiliselt ja äkki välja, ei ole samasugune nende hoiuste puhul, mida EKP võttis vaidlusaluses otsuses näitena arvesse.
Üldkohus järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktides 125 ja 126, et vaidlusaluse otsuse põhjendus, mis puudutab erakorralise müügi riski taset, on „õigusvastane“ ning järelikult ei saanud ka käesoleva kohtuotsuse punktis 17 viidatud metoodika kaks ülejäänud tegurit, nimelt Prantsuse keskvalitsuse krediidikvaliteet ja Crédit lyonnais’ riskipositsioonide kontsentratsiooni tase CDC suhtes, viia selleni, et EKP keeldus vaidlusaluses otsuses andmast määruse nr 575/2013 artikli 429 lõikes 14 ette nähtud väljajätmise võimalust kõigi riskipositsioonide osas, mis sellel krediidiasutusel CDC suhtes olid. Seetõttu tühistas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 127 vaidlusaluse otsuse osas, milles EKP ei lubanud Crédit lyonnais’ finantsvõimenduse määra arvutamisel jätta arvesse võtmata  34% tema riskipositsioonidest.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktides 58–64, nähtub, et vaidlusaluse otsuse osalise tühistamise põhjendamisel andis Üldkohus esiteks oma hinnangu reguleeritud hoiuste tunnustele, leides eelkõige, et reguleeritud hoiuste „turvalise vara“ staatus tasakaalustab nende hoiuste likviidsust, ja teiseks leidis, et EKP tugines oma hiljutiste panganduskriiside kogemust käsitlevas põhjenduses selliste hoiuste väljavõtmise näitele, mis ei olnud oma tunnustelt piisavalt sarnased reguleeritud hoiustega, kuna viimati nimetatud hoiused erinevad selles näites viidatud hoiustest selle poolest, et asutus, kus neid hoitakse, ei ole reguleeritud hoiustena hoitavate hoiuste kasutamisel vaba ning neil hoiustel on panganduskriisi korral „turvalise vara“ staatus, mis on seotud Prantsuse Vabariigi poolt neile antud kahekordse garantiiga.
Üldkohus leidis seega, et erakorralise müügi riski tase, mis tuleneb tema enda hinnangust reguleeritud hoiuste tunnustele ja nende kumulatiivsele mõjule, ei ole piisavalt kõrge, et põhjendada selle lubamisest keeldumist, et finantsvõimenduse määra arvutamisel jäetakse Crédit lyonnais’ riskipositsioonide näitajast välja kõik tema riskipositsioonid CDC suhtes.
Esiteks tuleb aga tõdeda, et Üldkohus ei seadnud kahtluse alla EKP poolt reguleeritud hoiuste tunnuste kohta tuvastatut, mille põhjal järeldas EKP, et need tunnused ei võimalda täielikult välistada massiliste väljavõtmiste riski, mis võib sundida Crédit lyonnais’d erakorraliseks müügiks sellel kümnepäevasel ajavahemikul, mis jääb tema ja CDC positsioonide korrigeerimise vahele.
Nõnda nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 116, et reguleeritud hoiuste tunnuste hindamisel leidis Üldkohus, et nende hoiuste suur likviidsus ja Prantsuse Vabariigi kahekordne garantii, mis on antud nimetatud hoiusetoodetena hoiustatud summadele, aitab kaasa sellele, et neil hoiustel on panganduskriisi korral „turvalise vara“ staatus. Nagu aga EKP Euroopa Kohtus väitis, võttis ta vaidlusaluses otsuses erakorralise müügi riski hindamisel arvesse tunnuseid, mis annavad neile hoiustele Üldkohtu sõnul „turvalise vara“ staatuse.
Sellega seoses on oluline rõhutada, et Üldkohus ei seadnud kahtluse alla järeldusi, mille EKP tegi vaidlusaluses otsuses reguleeritud hoiuste suure likviidsuse kohta tulenevalt asjaolust, et õigusnormides ei ole nende väljavõtmist piiratud, ning Crédit lyonnais’ kohustuse kohta teha hoiustajatele väljamakseid kümnepäevasel ajavahemikul, mis jääb tema positsioonide ja CDC positsioonide korrigeerimise vahele.
Järelikult ei saa asuda seisukohale, et arutluskäik, mille põhjal Üldkohus vaidlusaluse otsuse osaliselt tühistas, seab kahtluse alla selles otsuses arvesse võetud asjaolude sisulise õigsuse, usaldusväärsuse või sidususe, või tõendab, et need asjaolud ei kujuta endast kogu asjakohast teavet, mida EKP pidi käesoleval juhul arvesse võtma.
Teiseks, kuivõrd Üldkohus järeldas siiski, et EKP arvesse võetud andmed ei toeta järeldusi, mis nende põhjal vaidlusaluses otsuses tehti, siis tuleb tõdeda, et see Üldkohtu järeldus tuleneb tema enda hinnangust erakorralise müügi riski tasemele, kusjuures see hinnang põhineb küll samadel andmetel kui EKP poolt arvesse võetud andmed, kuid erineb selle institutsiooni hinnangust, ilma et Üldkohus oleks tuvastanud, et EKP hinnang on ilmselgelt ekslik.
Selliselt arutledes ei kontrollinud Üldkohus – mida ta käesoleva kohtuotsuse punktides 55–57 meenutatud kohtupraktika kohaselt oleks pidanud tegema – seda, kas tehtud on ilmne hindamisviga, vaid asendas EKP hinnangu enda omaga olukorras, kus sellel institutsioonil on siiski ulatuslik kaalutlusruum.
Lisaks, seoses Üldkohtu hinnanguga vaidlustatud kohtuotsuse punktides 117–122, mis puudutab hiljutiste panganduskriiside kogemusele tuginevat EKP põhjendust, ei selgitanud Üldkohus selles kohtuotsuses, kuidas selle punktis 121 mainitud kaalutlustega – mille kohaselt ei saa reguleeritud hoiuseid erinevalt selle kohtuotsuse punktis 118 viidatud hoiustest investeerida riskantsetesse või mittelikviidsetesse varadesse – saab tõendada, et EKP hinnang, mis puudutas massiliste väljavõtmiste riskistsenaariumi, mida tuli arvesse võtta Crédit lyonnais’ puhul esineva erakorralise müügi riski analüüsimisel, on ilmselgelt väär. Sama kehtib selle kohtuotsuse punktis 122 esitatud kaalutluste kohta, mis põhinevad erinevusel Prantsuse Vabariigi kahekordse garantii, mis on antud reguleeritud hoiuste toodetele, ja direktiivist  2014/49 tuleneva tagatisskeemi vahel.
Sellest järeldub, et Üldkohus tühistas vaidlusaluse otsuse Crédit lyonnais’d puudutavas osas, asendades enda hinnanguga EKP hinnangu Crédit lyonnais’  puhul esineva erakorralise müügi riski kohta, ilma et Üldkohus oleks näidanud, kuidas on vaidlusaluses otsuses selle kohta antud EKP hinnangus tehtud ilmne hindamisviga. Nii toimides ületas ta oma kohtuliku kontrolli piire, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 55. Samuti leidis Üldkohus ekslikult, et EKP rikkus käesoleva kohtuotsuse punktis 57 meenutatud kohtupraktikast tulenevat kohustust analüüsida hoolsalt ja erapooletult kõiki konkreetses olukorras tähtsust omavaid asjaolusid.
Eeltoodust tuleneb, ilma et oleks vaja analüüsida apellatsioonkaebuse teisi väiteid, et apellatsioonkaebuse esimese väitega tuleb nõustuda ja järelikult tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles nõustutakse esimeses kohtuastmes esitatud hagi kolmanda väite esimese osaga ja osaliselt esimese väite kolmanda osaga ning tühistatakse osaliselt vaidlusalune otsus.

Esimeses kohtuastmes esitatud hagi
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu kohaselt võib Euroopa Kohus teha Üldkohtu otsuse tühistamise korral asja suhtes ise lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab.
Nii on see käesolevas kohtuasjas, kuna Euroopa Kohtu käsutuses on kõik vajalikud andmed, et teha otsus Crédit lyonnais’ esimeses kohtuastmes esitatud hagi kohta.
Hagi põhineb käesoleva kohtuotsuse punktis 20 nimetatud kolmel väitel.
Käesoleva kohtuotsuse punktist 21 nähtub, et Üldkohus lükkas tagasi esimese väite – välja arvatud esimese väite kolmandas osas esitatud argumendi, mille kohaselt rikkus EKP 13. juuli 2018. aasta kohtuotsuse Crédit agricole
vs.
EKP (T‑758/16, EU:T:2018:472) punkti 81 väära täitmisega ELTL artiklit 266 –, ja teise väite, ilma et Crédit lyonnais oleks vastuapellatsioonkaebusega vaidlustanud nende väidete kohta Üldkohtu antud hinnangute põhjendatust. Neil tingimustel on vaidlustatud kohtuotsusel nende hinnangute osas seadusjõud hoolimata selle kohtuotsuse osalisest tühistamisest, mis tuleneb EKP apellatsioonkaebuse esimese väitega nõustumisest (vt selle kohta 4. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Fútbol Club Barcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, punktid 109–111).
Sellest järeldub, et Euroopa Kohus peab analüüsima ainult esimeses kohtuastmes esitatud hagi kolmandat väidet ning eelmises punktis mainitud esimese väite kolmandas osas sisalduvat argumenti.

Esimese väite kolmas osa ja kolmanda väite esimene osa

Poolte argumendid
Esimese väite kolmandas osas ja kolmanda väite esimeses osas, mida tuleb analüüsida koos, väidab Crédit lyonnais, et erakorralise müügi riski hindamisel ei analüüsinud EKP põhjalikult reguleeritud hoiuste tunnuseid, kuigi ta oleks pidanud seda tegema vastavalt kohtupraktikale, mida on meenutatud ka käesoleva kohtuotsuse punktis 57.
Crédit lyonnais väidab esiteks, et paljudest uuringutest ja majandusaruannetest nähtub, et need hoiusetooted kujutavad endast panganduskriisi korral „turvalist vara“, kuna Prantsuse Vabariik annab neisse toodetesse paigutatud hoiustele garantii, mis teeb neist eriti kindla säästutoote, mistõttu ei ole usutav hüpotees, et kriisi ajal võetakse neid hoiuseid massiliselt välja.
Crédit lyonnais ei nõustu sellega seoses EKP viitega stsenaariumile, mille kohaselt võetakse vähem kui viie päeva jooksul välja 10–30% tagatud hoiustest; see hüpotees ei ole kontrollitav ega asjakohane.
Lisaks ei ole EKP tõendanud, kuidas kümnepäevane ajavahemik reguleeritud hoiuste hoiustajate poolt hoiuste väljavõtmise ja CDC poolt Crédit lyonnais’le nendele väljavõtmistele vastavate summade tagasimaksmise vahel tekitab finantsvõimenduse määra hindamise raames likviidsusriski, kui sellist riski ei esine likviidsuse suhtarvuga seoses, nagu tunnistas EKP.
Teiseks leiab Crédit lyonnais, et reguleeritud hoiused kuuluvad bilansi seisukohast struktuuriliselt tasakaalustatud mehhanismi, sest nendesse hoiusetoodetesse paigutatud hoiused, mis on koondatud CDCsse, vastavad samas summas nõuetele, mis Crédit lyonnais’l on CDC vastu. Neisse toodetesse paigutatud summasid ei või investeerida riskantsetesse varadesse ja nende suhtes kehtib täies ulatuses CDC kohustus maksta nende hoiuste summad hoiustajate poolt väljavõtmise korral tagasi, mistõttu krediidiasutus nagu Crédit lyonnais, kes neid hoiuseid kogub, ei pea erakorraliselt varasid müüma selleks, et saada nende hoiuste väljavõtmise rahastamiseks vajalikku likviidsust.
Kolmandaks väidab Crédit lyonnais, et reguleeritud hoiusetoodetesse paigutatud hoiuste maht ei sõltu selle finantsinstitutsiooni strateegiast, kes neid kogub, vaid teguritest, mis ei kuulu tema kontrolli alla. See finantsinstitutsioon tegutseb lihtsa vahendajana hoiustaja ja CDC vahel.
Kõne all olevad reguleeritud hoiusetoodete tunnused tõendavad, et nendega ei kaasne neid koguvatele finantsinstitutsioonidele ülemäärase finantsvõimenduse riski, mida kinnitab EBA 3. augusti 2016. aasta aruanne konkreetsete õiguslike tagatismehhanismidega hõlmatud riskipositsioonide kohta ja muudetud määruse nr 575/2013 artikli 429a lõike 1 punkt j.
EKP leiab, et need argumendid tuleb tagasi lükata.

Euroopa Kohtu hinnang
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 55–57, on EKP-l ulatuslik kaalutlusõigus otsustamaks, kas võimaldada määruse nr 575/2013 artikli 429 lõikes 14 sätestatud soodustust või mitte, mistõttu kohtulik kontroll, mida liidu kohus peab tegema sellise otsuse nagu vaidlusalune otsus põhjenduste põhjendatuse üle, ei tohi viia selleni, et kohus asendab EKP hinnangu enda omaga, vaid selle eesmärk on kontrollida, ega vaidlustatud otsus ei põhine sisuliselt ebatäpsetel asjaoludel ning ega selle tegemisel ei ole tehtud ilmset hindamisviga või kuritarvitatud võimu.
Käesoleval juhul leidis EKP, et CDCga seotud riskipositsioonid, mis tulenevad reguleeritud hoiustena hoiustatud summadest, kujutavad endast tema järelevalve all olevate finantsinstitutsioonide jaoks väikest usaldatavusriski, samas esineb Crédit lyonnais’ puhul usaldatavusrisk, mida tuleb arvesse võtta, mistõttu lubas ta selle krediidiasutuse finantsvõimenduse määra arvutamisel jätta neid riskipositsioone riskipositsiooni näitajast välja 66% ulatuses.
Niisuguse järelduse aluseks olnud analüüsi raames hindas EKP – võttes arvesse reguleeritud hoiusetoodete tunnuseid, sealhulgas, nagu nähtub selgelt vaidlusaluse otsuse lisas toodud Crédit agricole’i märkuste nr 2 ja nr 4 hinnangust, ka tunnuseid, mis puudutavad Prantsuse Vabariigi kahekordse garantii olemasolu –, kas EKP järelevalve alla kuuluvad finantsinstitutsioonid suudavad  toime tulla sellega, kui panganduskriisi ajal võetakse hoiuseid lühikese aja jooksul massiliselt välja, mistõttu võib olla vaja võtta parandusmeetmeid, mida ei ole äriplaanis ette nähtud, sealhulgas müüa erakorraliselt varasid, selleks et saada vajalikke rahalisi vahendeid väljamaksete tegemiseks, nagu on silmas peetud määruse nr 575/2013 artikli 4 lõike 1 punktis 94.
Sellest tuleneb, et EKP viis läbi prognoosiva usaldatavusnõuete täitmise analüüsi, määrates kindlaks mõju, mida sündmused, mille ilmnemine ei ole kindel, võivad avaldada krediidiasutuse suutlikkusele nende sündmustega toime tulla.
Kuigi EKP peab selle analüüsi tegemisel võtma oma ulatusliku kaalutlusruumi raames aluseks stsenaariumid, mis ei ole kättesaadavate andmete põhjal ebatõenäolised, ei saa selle analüüsi prognoosivat laadi arvestades siiski asuda seisukohale, et ta peab tõendama analüüsitava stsenaariumiga samade tunnustega minevikus toimunud sündmuste olemasolu.
Mis aga puudutab EKP poolt vaidlusaluses otsuses tehtud viidet stsenaariumile, mille kohaselt 10–30% tagatud hoiustest võetakse välja vähem kui viie päeva jooksul, siis ei tundu see stsenaarium – mis põhineb näitel, mis on tegelikult toimunud olukorras, mis on oma asjaoludelt võrreldav asjaoludega CDCga seotud,  reguleeritud hoiusetoodetesse paigutatud hoiustest tulenevate riskipositsioonide puhul – ilmselgelt ebatõenäoline.
Sellega seoses võimaldavad Crédit lyonnais’ esitatud argumendid ja asjaolud, mis puudutavad nende hoiusetoodete „turvalise vara“ staatust, mis on eelkõige seotud asjaoluga, et neil on Prantsuse Vabariigi garantii, tõepoolest tõdeda, et teatud varasemate panganduskriiside ajal esines tendents, et teatavates reguleeritud hoiusetoodetes hoitavate hoiuste üldine tase tõuseb.
See üldine tõdemus ei saa siiski viia selleni, et käsitada täiesti ebatõenäolisena stsenaariumi, mille EKP võttis aluseks erakorralise müügi riski prognoosivas analüüsis ja mille kohaselt esineb panganduskriisi korral risk, kuigi piiratud, et Crédit lyonnais’s hoiustatud reguleeritud hoiuseid võetakse massiliselt välja.
Nimelt, kuigi Crédit lyonnais’ esitatud argumendid ja asjaolud, mis võimaldavad selle järelduse teha, võivad, nagu EKP möönis, selgitada, et finantsturgudel esinevate pingete või kriiside korral kalduvad hoiustajad üldjuhul eelistama neid turvalisi ja likviidseid investeerimisvorme muude riskantsemate või vähem likviidsete investeerimisvormide ees, kuid need argumendid ja asjaolud ei saa siiski tõendada, et ilmselgelt on välistatud igasugune risk, et hoiustajad võivad need hoiused kohe ja massiliselt välja võtta selleks, et need näiteks usaldusväärsematesse finantsinstitutsioonidesse reinvesteerida. Seega tuleb need argumendid tagasi lükata.
Mis puudutab reguleeritud hoiustele Prantsuse Vabariigi antud kahekordset garantiid, siis ei tõenda Crédit lyonnais, kuidas EKP tegi vaidlusaluses otsuses ilmse hindamisvea, kui ta ei pidanud seda tunnust hiljutiste panganduskriiside kogemuse põhjal selliseks, et see kaitseks seda krediidiasutust massilise väljavõtmise riski ja seega erakorralise müügi riski eest.
Lisaks, mis puudutab Crédit lyonnais’ argumenti, et reguleeritud hoiused kajastuvad selliseid hoiuseid koguva asutuse bilansis struktuuriliselt tasakaalustatud tehingutena, siis tuleb märkida, et EKP leidis, et sellises ülekandesüsteemis, mis on hõlmatud määruse nr 575/2013 artikli 429 lõike 14 punktis c sätestatud tingimusega, mis on täidetud sellistest hoiustest tulenevate CDCga seotud riskipositsioonide puhul, ei tooks massilised hoiuste väljavõtmised iseenesest kaasa väljavõtmise taotlusi rahuldama pidava finantsinstitutsiooni varade ebapiisavust, kui väljavõtmiste võimalusi piirava mehhanismi puudumisel võiks see finantsinstitutsioon nõuda neilt avaliku sektori üksustelt, kellele need hoiused on üle kantud, välja võetud hoiustele vastavaid summasid ja need kohe ka saada. EKP tõdes vaidlusaluses otsuses, et kõnealusel juhul see nii ei ole.
Ta võttis nimelt arvesse asjaolu, et reguleeritud hoiusetoodetes hoiustatud summad kanti CDC-le üle selleks, et rahastada üldistes huvides olevaid investeeringuid, ning et CDC-l oli Prantsuse Vabariigi tagatud kohustus tagastada neid hoiuseid koguvatele finantsinstitutsioonidele hoiustajate poolt väljavõetud summad. Siiski leidis ta, et hoiustatud summade väljavõtmise ja CDC poolt nende summade tagasimaksmise vahele jääva kümnepäevase korrigeerimise tähtaja tõttu esines erakorralise müügi risk.
Samas ei ilmne, et EKP valik – mis põhineb hoiuste väljavõtmise stsenaariumil, mis ei ole ilmselgelt ebatõenäoline ja mis seisneb selles, et võetakse arvesse tagajärgi, mida see kümnepäevane korrigeerimise ajavahemik võib tekitada asjaomase finantsinstitutsiooni vajadusele võtta meetmeid, mida äriplaanis ei ole ette nähtud, sealhulgas varade erakorraline müük – ületas selle ulatusliku kaalutlusõiguse piire, mis EKP-l oli selleks, et hinnata usaldatavusriski taset, mida peetakse määruse nr 575/2013 artikli 429 lõike 14 kohaldamisel oluliseks.
Seda kaalutlust ei sea kahtluse alla Crédit lyonnais’ argument, et EKP ei ole tõendanud, kuidas see kümnepäevane korrigeerimise ajavahemik võib finantsvõimenduse määra kindlaksmääramiseks tehtava hindamise raames tekitada likviidsusriski, samas kui see ei ole nii siis, kui hindamine puudutab likviidsuskatte nõude kindlaksmääramist.
Nimelt tuleb märkida, et EKP põhjendas vaidlusaluses otsuses sellise kümnepäevase ajavahemiku arvessevõtmist sellega, et erinevalt likviidsuse suhtarvu arvutamisest ei ole finantsvõimenduse määra arvutamisel kindlaks määratud konkreetset sobivat ajahorisonti.
Sellega seoses tuleb märkida, nagu EKP Üldkohtus rõhutas, et likviidsuskatte nõude – mida reguleerib eelkõige määruse nr 575/2013 artikkel 412 – eesmärk on see, et likviidsete varade väärtuse summa „katab likviidsete vahendite väljavoolu miinus likviidsete varade sissevoolu stressiolukorras“ tagamaks, et krediidiasutused ja investeerimisühingud säilitavad „likviidsuspuhvrite tasemed, mis on piisavad selleks, et toime tulla mis tahes võimalike tasakaalustamatustega likviidsete vahendite sissevoolu ja väljavoolu vahel pingelistes stressiolukordades 30-päevase perioodi jooksul“. Finantsvõimenduse määra reguleerib eelkõige selle määruse artikkel 429, mille eesmärk on kaitsta finantsinstitutsiooni ülemäärase finantsvõimenduse riski eest, st riski eest „finantsvõimenduse või tingimusliku finantsvõimenduse tõttu, mistõttu võib olla vaja ettekavatsematult korrigeerida äriplaani, sealhulgas müüa erakorraliselt varasid, millega võib kaasneda kahju või allesjäänud varade väärtuse muutus“. Seega, kui likviidsusnõude eesmärk on tagada likviidsete vahendite väljavoolu piisav kaetus pingelise stressiolukorra stsenaariumi korral 30 päeva jooksul, siis finantsvõimenduse määra eesmärk on omalt poolt vältida olukorda, kus finantsinstitutsioon, kelle likviidsus on ebapiisav, on sunnitud võtma parandusmeetmeid, nagu varade „erakorraline“ müük madalamate hindadega tingimustel.
EKP märkis aga, et kui kuni 30% reguleeritud hoiustest võetaks välja vähem kui viie päeva jooksul, tähendaks see Crédit lyonnais’ jaoks 5,4 miljardit eurot. EKP leidis, et sellise mahu ja kiirusega väljavõtmiste võimalust ei saa selle krediidiasutuse puhul välistada ning sellisel juhul võib Crédit lyonnais olla sunnitud võtma meetmeid, mida ei ole äriplaanis ette nähtud, sealhulgas müüma erakorraliselt varasid, et saada väljamaksete tegemiseks vajalikke rahalisi vahendeid.
Sellest järeldub, et arvestades määrusest nr 575/2013 tulenevaid ajahorisondi erinevusi, ei sisalda EKP hinnang, mis puudutab selle määruse artikli 429 lõike 14 kohaldamise raames sellega arvestamist, et hoiustajate poolt hoiuste väljavõtmise ja CDC tagasimaksete vahel on kümnepäevane ajavahemik, ilmset viga.
Mis puudutab Crédit lyonnais’ argumenti, et reguleeritud hoiuste maht ei sõltu neid hoiuseid koguva finantsinstitutsiooni strateegiast, vaid temast sõltumatutest teguritest, siis tuleb tõdeda, et Crédit lyonnais tõi üksnes välja asjaolud, mis tõendavad, et seda mahtu mõjutavad ka temast sõltumatud tegurid. Ta ei väitnud ega tõendanud, et tal ei olnud mingit mõju reguleeritud hoiusetoodetes hoitavate hoiuste mahule.
Neil asjaoludel tuleb see Crédit lyonnais’ argument tagasi lükata.
Samuti tuleb tagasi lükata Crédit lyonnais’ argumendid, mis käsitlevad muudetud määruse nr 575/2013 artikli 429a lõike 1 punkti j ja käesoleva kohtuotsuse punktis 87 mainitud EBA aruannet.
Esiteks jõustus see säte pärast vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist ega ole seega käesolevas kohtuasjas
ratione temporis
kohaldatav. Lisaks, nagu nähtub selle sätte sõnastusest, ei ole selle eesmärk mitte jätta finantsvõimenduse määra arvutamisel koguriskipositsiooni näitajast automaatselt välja teatavad riskipositsioonid, nagu reguleeritud hoiustega seotud riskipositsioonid, vaid vabastada asjasse puutuvad finantsinstitutsioonid kohustusest saada pädevatelt asutustelt luba selliseks väljajätmiseks, kandes neile finantsinstitutsioonidele üle vastutuse hinnata, kas see väljajätmine on põhjendatud riskipositsioonide puhul, mis vastavad määruses nr 575/2013 ette nähtud tingimustele.
Lisaks, osas, milles see õigusakti muudatus võib tähendada, et seadusandja leidis, et reguleeritud hoiustega seotud riskipositsioonid ei tekita finantsvõimenduse riski, ei võimalda see järeldus asuda seisukohale, et EKP oleks pidanud Crédit lyonnais’ olukorda käsitlema lähtuvalt infost, mille annab muudetud määruse nr 575/2013 artikli 429a lõike 1 punkt j seadusandja tahte kohta seoses nende riskipositsioonide tulevase korraga.
Teiseks, mis puudutab käesoleva kohtuotsuse punktis 87 nimetatud EBA aruannet, siis tuleb märkida, et selles soovitatakse kohaldada määruse nr 575/2013 artikli 429 lõikest 14 tuleneva väljajätmisega analoogset väljajätmist muude riskipositsioonide puhul kui need, mis tulenevad reguleeritud hoiusetoodetes hoitavatest hoiustest.
Igal juhul võimaldab see aruanne, mis ei ole EKP-le selle artikli alusel otsuse vastuvõtmisel siduv, äärmisel juhul märkida, et EBA leidis, et ka nende muude riskipositsioonide riskiprofiil on madal, mis vastab – nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 90 – üldhinnangule, mille EKP andis vaidlusaluses otsuses reguleeritud hoiusetoodetele.
Eeltoodust tuleneb, et Crédit lyonnais ei tõenda oma argumentidega, et EKP hinnangus – mis puudutab erakorralise müügi riski, mida tekitavad reguleeritud hoiusetoodetes hoitavatest hoiustest tulenevad CDCga seotud riskipositsioonid ja mis oli üheks põhjenduseks selle põhjendamisel, et jätta finantsvõimenduse määra arvutamisel riskipositsiooni näitajast välja ainult 66% tema riskipositsioonidest – on tehtud ilmne hindamisviga.
Sellest tuleneb, et kolmanda väite esimene osa ja esimese väite kolmas osa tuleb tagasi lükata.

Kolmanda väite teine osa

Poolte argumendid
Crédit lyonnais leiab, et EKP ei ole esitanud tõendeid, mis kinnitaksid usutavalt Prantsuse Vabariigi makseviivituse tõenäosust, millega saaks kas või osaliselt põhjendada määruse nr 575/2013 artikli 429 lõikes 14 ette nähtud väljajätmise lubamisest keeldumist.
EKP leiab, et need argumendid tuleb tagasi lükata.

Euroopa Kohtu hinnang
Vaidlusaluse otsuse punktis 2.2.1 võttis EKP arvesse Prantsuse keskvalitsuse krediidikvaliteeti, et hinnata, kas CDC makseviivituse korral on oht, et CDC ei suuda usaldatavusnõuete täitmise järelevalve alla kuuluvatele üksustele tagasi maksta CDC-le üle kantud summasid, mis vastavad reguleeritud hoiusetoodetesse paigutatud hoiustele, mille hoiustajad välja võtavad.
Lisaks nähtub vaidlusaluse otsuse sellest punktist, et EKP leidis, et see risk ei tekita iseenesest „järelevalve probleeme“, mis õigustaksid tal määruse nr 575/2013 artikli 429 lõike 14 alusel taotletud väljajätmise mittelubamist.
Võttes aga arvesse reitingut, mille andsid Prantsuse Vabariigile krediidikvaliteeti hindavad asutused, sealhulgas Standard & Poor’s, mis ei olnud „nii kõrge kui võimalik“, ning viieks aastaks sõlmitud krediidiriski vahetustehingute reitingut, mille kohaselt oli selle riigi „makseviivituse tõenäosus nullist suurem“, leidis EKP, et tema usaldatavusnõuete täitmise järelevalve alla kuuluvate finantsinstitutsioonide CDCga seotud riskipositsiooni suurus on tähtis tegur, mida tuleb arvesse võtta, et hinnata nende finantsinstitutsioonide olukorras üldist usaldatavusnõuete täitmise riski.
Sellest tuleneb, et EKP hindas Prantsuse Vabariigi makseviivituse riski selliste asjaolude põhjal, mis võimaldasid mõistlikult järeldada, et Prantsuse keskvalitsuse krediidikvaliteediga seotud risk ei ole null, ilma et Crédit lyonnais oleks suutnud tõendada, et selles hinnangus on tehtud ilmne hindamisviga.
Sellega seoses tuleb märkida, et EKP ülesanne oli kõnealuses asjas oma ulatusliku kaalutlusruumi kasutamisel kindlaks teha, kas Prantsuse Vabariigi madalat makseviivituse riski, mille EKP tuvastas hinnangu alusel, milles ei ole tehtud ilmset hindamisviga, tuleb võtta arvesse hindamisel, mis tal tuli läbi viia.
Sellest järeldub, et seda ulatuslikku kaalutlusruumi arvestades ei saa asuda seisukohale, et riskitase, millest EKP lähtus, ja selle mõju tema järelevalve alla kuuluvatele finantsinstitutsioonidele kätkevad endas ilmset hindamisviga.
Seega tuleb kolmanda väite teine osa ja koos sellega see väide tervikuna tagasi lükata.
Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb jätta esimeses astmes esitatud hagi rahuldamata.

Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikes 2 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotuse.
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna Crédit lyonnais on kohtuvaidluse kaotanud ja EKP on nõudnud nii Euroopa Kohtus kui ka Üldkohtus kohtukulude väljamõistmist Crédit lyonnais’lt, tuleb viimase kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja EKP kohtukulud esimeses kohtuastmes ja käesolevas apellatsioonimenetluses.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 14. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Crédit lyonnais
vs.
EKP (T
‑
504/19, EU:T:2021:185) osas, milles selles nõustutakse esimeses kohtuastmes esitatud kolmanda väite esimese osaga ja osaliselt esimese väite kolmanda osaga ning tühistatakse Euroopa Keskpanga (EKP) 3. mai 2019. aasta otsus ECB
‑
SSM
‑
‑
FRCAG
‑
39 osas, milles selle otsusega ei antud luba jätta Crédit lyonnais’ finantsvõimenduse määra arvutamisel arvesse võtmata 34% tema riskipositsioonidest Caisse des dépôts et consignationsi suhtes.
2.
Jätta kohtuasjas T
‑
504/19 Crédit lyonnais’ esimeses kohtuastmes esitatud hagi rahuldamata.
3.
Mõista kohtukulud välja Crédit lyonnais’lt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.