CELEX: 62018CJ0134
Zahtjev za prethodnu odluku
Sustavi socijalne sigurnosti
Invalidska davanja
Članci 45. i 48. UFEU‑a
Slobodno kretanje radnika
Uredba (EZ) br. 883/2004
Različiti sustavi naknade u državama članicama
‚Prethodno razdoblje nesposobnosti za rad’
Trajanje
Dodjela naknade za nesposobnost za rad
Nepovoljniji položaj radnika migranata

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 45. i 48. UFEU‑a, Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (
SL 2004., L 166, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.) i Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (
SL 2009., L 284, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Marije Vester i Rijksinstituut voor ziekte‑en invaliditeitsverzekering (Kraljevski zavod za zdravstveno i invalidsko osiguranje, u daljnjem tekstu: KZZIO) povodom odluke potonjeg o odbijanju zahtjeva M. Vester za invalidsko davanje.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba br. 883/2004
U glavi I. Uredbe br. 883/2004, naslovljenoj „Opće odredbe”, člankom 6. određuje se:
„Ako ovom Uredbom nije drukčije predviđeno, nadležna ustanova države članice čije zakonodavstvo uvjetuje:
–
stjecanje, zadržavanje, trajanje ili ponovnu uspostavu prava na davanja,
[…]
navršenim razdobljima osiguranja, zaposlenja, samozaposlenja ili boravišta, u mjeri u kojoj je to potrebno, uzima u obzir razdoblja osiguranja, zaposlenja, samozaposlenja ili boravišta navršena prema zakonodavstvu bilo koje druge države članice kao da se radi o razdobljima navršenim prema zakonodavstvu koje primjenjuje.”
U glavi II. Uredbe br. 883/2004, naslovljenoj „Određivanje zakonodavstva koje se primjenjuje”, člankom 11. stavkom 3. točkom (c) određuje se:
„Podložno člancima od 12. do 16.:
[…]
(c)
na osobu, koja prima davanja za nezaposlenost prema članku 65. na temelju zakonodavstva države članice boravišta, primjenjuje se zakonodavstvo te države članice”.
U glavi III. Uredbe br. 883/2004 nalazi se poglavlje 5., naslovljeno „Starosne i obiteljske mirovine”, u kojemu se nalaze članci 50. do 60.
Članak 51. te uredbe, naslovljen „Posebne odredbe o zbrajanju razdoblja”, u stavcima 1. i 2. predviđa:
„1.   Ako zakonodavstvo države članice priznanje određenih davanja uvjetuje razdobljima osiguranja koja su navršena isključivo u posebnoj djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe ili u zanimanju koje podliježe posebnom sustavu za zaposlene ili samozaposlene osobe, nadležna ustanova te države članice uzima u obzir razdoblja navršena na temelju zakonodavstva drugih država članica samo ako su navršena na temelju odgovarajućeg sustava ili, u nedostatku toga, u istom zanimanju ili po potrebi u istoj djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe.
Uzevši u obzir tako navršena razdoblja, ako navedena osoba ne ispunjava uvjete radi stjecanja prava na davanja iz posebnog sustava, ta se razdoblja uzimaju u obzir radi stjecanja prava na davanja iz općeg sustava ili, u nedostatku toga, sustava koji se primjenjuje na fizičke radnike ili administrativne radnike, ovisno o slučaju, pod uvjetom da je navedena osoba bila uključena u jedan ili drugi od tih sustava.
2.   Razdoblja osiguranja navršena na temelju posebnog sustava države članice uzimaju se u obzir radi stjecanja davanja iz općeg sustava ili, u nedostatku toga, sustava druge države članice koji se primjenjuje, ovisno o slučaju, na fizičke radnike ili administrativne radnike, pod uvjetom da je navedena osoba bila uključena u jedan ili drugi od tih sustava, čak i ako su ta razdoblja već uzeta u obzir u potonjoj državi članici u okviru posebnog sustava.”
U članku 52. navedene uredbe, naslovljenom „Priznavanje davanja“, stavkom 1. određeno je:
„1.   Nadležna ustanova određuje pripadajući iznos davanja:
(a)
na temelju zakonodavstva koje primjenjuje, samo ako su uvjeti za stjecanje prava na davanja ispunjeni isključivo prema nacionalnom pravu (samostalno davanje);
(b)
putem određivanja teoretskog iznosa i nakon tog stvarnog iznosa (razmjerni dio davanja), kako slijedi:
i)
teoretski iznos davanja jednak je davanju koje bi određena osoba mogla zatražiti kad bi sva razdoblja osiguranja i/ili boravišta, navršena na temelju zakonodavstava drugih država članica, bila navršena na temelju zakonodavstva koje se primjenjuje na dan priznavanja prava na davanje. Ako na temelju tog zakonodavstva iznos ne ovisi o trajanju navršenih razdoblja, taj se iznos smatra teoretskim iznosom;
ii)
nadležna ustanova tada utvrđuje stvarni iznos razmjernog davanja, primjenjujući na teoretski iznos omjer između trajanja razdoblja navršenih prije nastanka osiguranog slučaja prema zakonodavstvu koje primjenjuje i ukupnog trajanja razdoblja navršenih prije nastanka osiguranog slučaja na temelju zakonodavstva svih država članica na koje se to odnosi.”
Članak 57. iste uredbe, naslovljen „Razdoblja osiguranja ili boravišta kraća od jedne godine”, u stavku 1. određuje:
„Neovisno o članku 52. stavku 1. točki (b), od ustanova države članice ne zahtijeva se da omoguće stjecanje davanja za razdoblja navršena prema zakonodavstvu koje ona primjenjuje, a koja se uzimaju u obzir kada nastane osigurani slučaj:
–
ako je trajanje spomenutih razdoblja kraće od jedne godine
i
–
ako se ne stječe pravo na davanje na temelju tog zakonodavstva, uzevši u obzir samo ova razdoblja.
U smislu ovog članka, ‚razdoblja’ znači sva razdoblja osiguranja, zaposlenja, samozaposlenja ili boravišta na temelju kojih se stječe ili neposredno povećava dotično davanje.”
Članak 65. Uredbe br. 883/2004, naslovljen „Nezaposlene osobe koje su boravile u državi članici koja nije nadležna država”, u stavku 2. prvoj rečenici i stavku 5. točki (a) predviđa:
„2.   Osoba koja je u potpunosti nezaposlena, koja je tijekom svoje posljednje djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe boravila u državi članici koja nije nadležna država članica i koja i dalje boravi u toj državi članici, ili se vraća u tu državu članicu, stavlja se na raspolaganje službama zapošljavanja države članice boravišta. […]
[…]
5.
(a)
Nezaposlena osoba iz prve i druge rečenice stavka 2. prima davanja u skladu sa zakonodavstvom države članice boravišta kao da se to zakonodavstvo na nju primjenjivalo tijekom njezine posljednje djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe. Ta davanja pruža ustanova mjesta boravišta.”
Uredba br. 987/2009
U poglavlju IV. glave III. Uredbe br. 987/2009 o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 utvrđena su pravila o invalidskim davanjima te starosnim i obiteljskim mirovinama.
Člankom 45. Uredbe br. 987/2009, naslovljenim „Zahtjev za davanja”, predviđeno je, među ostalim:
„A.
Podnošenje zahtjeva za davanja prema zakonodavstvu tipa A, prema članku 44. stavku 2. [br. 883/2004]
[…]
B.
Podnošenje ostalih zahtjeva za davanja
4.   U situacijama osim onih iz stavka 1., podnositelj zahtjeva podnosi zahtjev ustanovi u mjestu svog boravišta ili ustanovi posljednje države članice čije se zakonodavstvo primjenjuje. […]
[…]”
Člankom 47. Uredbe br. 987/2009, naslovljenim „Ispitivanje zahtjeva od strane dotične ustanove”, predviđeno je, među ostalim:
„A.
Ustanova za kontakt
1.   Ustanova kojoj se zahtjev za davanja podnosi ili prosljeđuje u skladu s člankom 45. stavcima 1. ili 4. uredbe [br. 987/2009] u daljnjem se tekstu naziva ‚ustanova za kontakt’. […]
Osim ispitivanja zahtjeva za davanja prema zakonodavstvu koje primjenjuje, ta ustanova, u svojstvu ustanove za kontakt, potiče razmjenu podataka, obavješćivanje o odlukama i radnjama potrebnim za ispitivanje zahtjeva od strane dotičnih ustanova te podnositelju zahtjeva na zahtjev dostavlja sve informacije koje su za to ispitivanje bitne s aspekta Zajednice i obavješćuje ga o njegovome tijeku.
B.
Podnošenje zahtjeva za davanja prema zakonodavstvu tipa A, prema članku 44. [br. 883/2004]
[…]
C.
Ispitivanja ostalih zahtjeva za davanja
4.   U situacijama osim onih iz stavka 2., ustanova za kontakt bez odlaganja šalje zahtjeve za davanja i sve dokumente koje ima na raspolaganju, a ako je to slučaj i relevantne dokumente koje je dostavio podnositelj zahtjeva, svim ustanovama o kojima je riječ kako bi one mogle sve istovremeno započeti ispitivati zahtjev. Ustanova za kontakt obavješćuje ostale ustanove o razdobljima osiguranja ili boravišta na koje se primjenjuje njezino zakonodavstvo. Naznačuje i koje je dokumente potrebno dostaviti naknadno te što je prije moguće dopunjuje zahtjev.
5.   Svaka od ustanova o kojima je riječ obavješćuje ustanovu za kontakt i ostale ustanove o kojima je riječ, što je prije moguće, o razdobljima osiguranja ili boravišta prema njihovom zakonodavstvu.
6.   Svaka od ustanova o kojima je riječ određuje iznos davanja u skladu s člankom 52. Uredbe [br. 883/2004] te ustanovi za kontakt i ostalim dotičnim ustanovama priopćuje svoju odluku, iznos pripadajućih davanja i sve informacije potrebne u smislu članaka 53. do 55. Uredbe [br. 883/2004].
[…]”.
Belgijsko pravo
U skladu s člankom 32. gecoördineerde wet betreffende de verplichte verzekering voor geneeskundige verzorging en uitkeringen (Zakon o obveznom zdravstvenom osiguranju i socijalnim davanjima) od 14. srpnja 1994. (u daljnjem tekstu: ZIV), radnici koji su u sustavu nezaposlenih osoba imaju pravo na zdravstvene usluge definirane u poglavlju III. glave III. ovog zakona i u skladu s njime predviđenim uvjetima.
Člankom 86. stavkom 1. točkom (c) ZIV‑a predviđeno je da radnici koji su u sustavu nezaposlenih osoba imaju pravo, u svojstvu nositelja, i na naknadu za nesposobnost za rad, kako je definirana u poglavlju III. glave IV. tog zakona i u skladu s njime predviđenim uvjetima.
Člankom 87. ZIV‑a predviđeno je da nositelj prava iz članka 86. stavka 1. tog zakona koji je nesposoban za rad prima za svaki radni dan u razdoblju od godinu dana koje počinje početkom njegove nesposobnosti za rad ili za svaki dan istog razdoblja koji je izjednačen s radnim danom tzv. „davanje za primarnu nesposobnost”.
U skladu s člankom 93. ZIV‑a, kad nesposobnost za rad traje i nakon razdoblja primarne nesposobnosti, za svaki radni dan nesposobnosti za rad ili za svaki dan koji je s njime izjednačen isplaćuje se tzv. „invalidsko davanje”.
Kad je riječ o nesposobnosti za rad koja je počela prije 1. svibnja 2017., člankom 128. stavkom 1. ZIV‑a predviđeno je da, kako bi ostvarili pravo na davanja predviđena u glavi IV. tog zakona, nositelji iz članka 86. stavka 1. tog zakona moraju tijekom razdoblja od šest mjeseci prije datuma ostvarenja prava ukupno navršiti 120 radnih dana i to u skladu s člankom 203. Koninklijk besluit tot uitvoering van de wet betreffende de verplichte verzekering voor geneeskundige verzorging en uitkeringen (Kraljevski dekret o provedbi Zakona o obveznom zdravstvenom osiguranju i socijalnim davanjima) od 3. srpnja 1996. (
Moniteur belge
od 31. srpnja 1996., str. 20285.), u verziji primjenjivoj na nesposobnost za rad koja je počela prije 1. svibnja 2017.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Nakon što je radila u Nizozemskoj od 10. studenoga 1997. do 31. ožujka 2015., M. Vester, nizozemska državljanka s boravištem u Belgiji, primala je od 2. travnja 2015. naknadu za nezaposlenost od nadležne belgijske ustanove.
Nadležna belgijska ustanova je 7. travnja 2015. M. Vester proglasila nesposobnom za rad. Iako nije ispunjavala uvjete predviđene belgijskim zakonodavstvom, nadležna belgijska ustanova dodijelila joj je, počevši od tog datuma pa do 6. travnja 2016., naknadu za nesposobnost za rad, na temelju načela zbrajanja razdoblja osiguranja predviđenog člankom 6. Uredbe br. 883/2004.
M. Vester je 7. travnja 2016. u Belgiji priznat status invalida.
Dopisom od 17. svibnja 2016. M. Vester je Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Institut za osiguranje za zaposlene osobe, Nizozemska, u daljnjem tekstu: IOZ) podnijela zahtjev za dodjelu invalidskog davanja u Nizozemskoj.
U odgovoru od 19. svibnja 2016. IOZ je obavijestio M. Vester da je, u skladu s nizozemskim zakonodavstvom, priznanje statusa invalida i dodjela s time povezanog davanja moguća tek nakon navršenog „prethodnog razdoblja nesposobnosti za rad” u trajanju od 104 tjedna te da joj, s obzirom na to da je u Belgiji ispunila samo 52 tjedna „prethodnog razdoblja nesposobnosti za rad”, nije moguće dodijeliti takvo davanje, koje joj se može odobriti tek od 4. travnja 2017.
Odlukom od 18. kolovoza 2016. KZZIO je podsjetio M. Vester da, s obzirom na to da je u Belgiji navršila samo četiri dana osiguranja na dan kad je proglašena nesposobnom za rad, nakon čega joj je priznat status invalida, ne ispunjava uvjete za dodjelu invalidskog davanja u Belgiji te joj je stoga na temelju članka 57. Uredbe br. 883/2004 to davanje odbijeno. M. Vester je podnijela žalbu protiv te odluke sudu koji je uputio zahtjev.
Istoga dana KZZIO je, na temelju članka 47. Uredbe br. 987/2009, podnio zahtjev za davanje IOZ‑u koji je odbijen zbog istih razloga kao što su oni navedeni u točki 22. ove presude.
Od 4. travnja 2017., kad je M. Vester navršila „prethodno razdoblje nesposobnosti za rad” u trajanju od 104 tjedna, potrebno u skladu s nizozemskim zakonodavstvom, tijekom kojega nije primala naknadu za nesposobnost za rad koja se, u pravilu, dodjeljuje radnicima koji navrše takvo razdoblje, u Nizozemskoj joj je priznat status invalida te joj je nadležna nizozemska ustanova dodijelila invalidsko davanje.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da M. Vester, zbog razlike belgijskog i nizozemskog zakonodavstva u pogledu trajanja „prethodnog razdoblja nesposobnosti za rad” koje je uvjet za priznavanje statusa invalida u Belgiji i Nizozemskoj, nije primila nikakvo davanje između 7. travnja 2016., odnosno datuma kraja „prethodnog razdoblja nesposobnosti za rad” predviđenog belgijskom pravom i 3. travnja 2017., odnosno datuma kraja „prethodnog razdoblja nesposobnosti za rad” predviđenog nizozemskim pravom. Taj sud ima dvojbe o usklađenosti takve situacije s člancima 45. i 48. UFEU‑a.
U tim je okolnostima arbeidsrechtbank Antwerpen (Radni sud u Antwerpenu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Krše li se članci 45. i 48. [UFEU‑a] kada posljednje nadležna država članica po proteku počeka od 52 tjedna nesposobnosti za rad, tijekom kojeg su odobrena davanja za slučaj bolesti, odbije priznati pravo na invalidska davanja na temelju članka 57. [Uredbe br. 883/2004], a druga država članica koja nije posljednje nadležna za ispitivanje prava na odobrenje razmjernog dijela invalidskih davanja primjenjuje poček od 104 tjedna u skladu s nacionalnim pravom te države članice?
2.
Je li u tom slučaju u skladu s pravom na slobodno kretanje da dotična osoba tijekom tog počeka treba primati socijalnu pomoć ili pak članci 45. i 48. [UFEU‑a] obvezuju državu koja nije posljednje nadležna da pravo na invalidska davanja ispita nakon isteka počeka prema zakonodavstvu posljednje nadležne države članice, čak i ako to nije dopušteno nacionalnim pravom države članice koja nije posljednje nadležna?”
O prethodnim pitanjima
Sud koji je uputio zahtjev prethodnim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, u biti nastoji doznati treba li članke 45. i 48. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi situacija poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj radniku koji je bio nesposoban za rad tijekom razdoblja od godinu dana i kojemu je nadležna ustanova države članice njegova boravišta priznala invalidnost, pri čemu mu se na temelju zakonodavstva te države članice nije moglo odobriti invalidsko davanje, nadležna ustanova države članice u kojoj je navršio sva razdoblja osiguranja odredi dodatno razdoblje nesposobnosti za rad u trajanju od godinu dana kako bi mu se priznao status invalida i odobrio razmjeran dio invalidskih davanja, ali bez primanja naknade za nesposobnost za rad tijekom tog razdoblja.
Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev pružio koristan odgovor, uvodno valja podsjetiti da se Uredbom br. 883/2004, čiji je cilj osigurati koordinaciju različitih nacionalnih sustava, ne uspostavlja zajednički sustav socijalne sigurnosti, već se priznaje istodobno postojanje nacionalnih sustava. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, države članice tako zadržavaju nadležnost za uređenje svojih sustava socijalne sigurnosti (vidjeti, po analogiji, presude od 21. veljače 2013., Salgado González,
C‑282/11
,
EU:C:2013:86
, t.
35.
i navedenu sudsku praksu i od 7. prosinca 2017., Zaniewicz‑Dybeck,
C‑189/16
,
EU:C:2017:946
, t.
38.
).
Stoga, u nedostatku usklađenosti na razini Europske unije, određivanje pretpostavki za stjecanje prava na davanja stvar je zakonodavstva svake države članice (presude od 21. veljače 2013., Salgado González,
C‑282/11
,
EU:C:2013:86
, t.
36.
i navedena sudska praksa i od 7. prosinca 2017., Zaniewicz‑Dybeck,
C‑189/16
,
EU:C:2017:946
, t.
39.
).
U izvršavanju tih ovlasti države članice, međutim, moraju poštovati pravo Unije, osobito odredbe UFEU‑a o slobodi svakoga građanina Unije da se kreće i boravi na području država članica (presude od 21. veljače 2013., Salgado González,
C‑282/11
,
EU:C:2013:86
, t.
37.
i navedena sudska praksa i od 7. prosinca 2017., Zaniewicz‑Dybeck,
C‑189/16
,
EU:C:2017:946
, t.
40.
).
U vezi s time, valja istaknuti da UFEU ne jamči radniku da je proširenje njegovih djelatnosti u više država članica ili njihov prijenos u drugu državu članicu od neutralnog značaja kad je riječ o pitanjima socijalne sigurnosti. S obzirom na razlike između zakonodavstava država članica u području socijalne sigurnosti, takvo proširenje ili takav prijenos može za radnika, ovisno o slučaju, biti više ili manje povoljan odnosno nepovoljan kad je riječ o socijalnoj sigurnosti. Iz toga proizlazi da, čak i u slučaju kad je primjena zakonodavstva nepovoljnija, ono je i dalje u skladu s člancima 45. i 48. UFEU‑a, pod uvjetom da radnika o kojem je riječ ne stavlja u nepovoljniji položaj u odnosu na one koji cjelokupnu svoju djelatnost izvršavaju u državi članci u kojoj se to zakonodavstvo primjenjuje ili u odnosu na one koji su prethodno već bili obveznici te ako ne dovodi do nepovratne uplate socijalnih doprinosa (vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2009., Leyman,
C‑3/08
,
EU:C:2009:595
, t.
45.
i navedenu sudsku praksu).
Sud je tako u više navrata presudio da se cilj članka 45. UFEU‑a ne bi postigao ako bi, nakon ostvarivanja prava na slobodno kretanje, radnici migranti izgubili pogodnosti socijalne sigurnosti koje im osigurava zakonodavstvo države članice. Naime, takva bi posljedica radnika Unije mogla odvratiti od izvršavanja njegova prava na slobodno kretanje te bi stoga predstavljala ograničenje te slobode (presuda od 1. listopada 2009., Leyman,
C‑3/08
,
EU:C:2009:595
, t.
41.
i navedena sudska praksa).
U konkretnom slučaju, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da se priznavanje statusa invalida u belgijskom i nizozemskom sustavu osiguranja za slučaj invalidnosti uvjetuje time da je radnik o kojem je riječ navršio tzv. „prethodno razdoblje nesposobnosti za rad” tijekom kojega prima naknadu za nesposobnost za rad. Tek nakon isteka tog razdoblja radniku o kojem je riječ priznaje se status invalida i dodjeljuje invalidsko davanje. Međutim, belgijsko i nizozemsko zakonodavstvo razlikuju se u pogledu trajanja tog razdoblja, s obzirom na to da je prvonavedenim predviđeno da ono traje godinu dana, a drugonavedenim da traje dvije godine.
Kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, M. Vester, koja je od 7. travnja 2015. primala naknadu za nezaposlenost na temelju belgijskog zakonodavstva te je na temelju članka 11. stavka 3. Uredbe br. 883/2004 potpadala pod to zakonodavstvo, navršila je u Belgiji „prethodno razdoblje nesposobnosti za rad” u trajanju od godinu dana, kao što je predviđeno tim zakonodavstvom, te je tijekom tog razdoblja primala naknadu za nesposobnost za rad, ali ne na temelju razdoblja osiguranja navršenih u Belgiji, s obzirom na to da su ona bila nedovoljna, nego na temelju razdoblja osiguranja navršenih u Nizozemskoj, u skladu s načelom zbrajanja razdoblja predviđenim člankom 6. Uredbe br. 883/2004.
Nakon tog razdoblja nadležna belgijska ustanova priznala je M. Vester status invalida, ali je odbila dodijeliti joj invalidsko davanje.
U vezi s time, valja podsjetiti na to da nadležna institucija države članice može, na temelju članka 57. stavka 1. Uredbe br. 883/2004, odbiti dodijeliti davanja na temelju razdoblja navršenih u okviru zakonodavstva koje primjenjuje ako je ukupno trajanje tih razdoblja manje od godinu dana i ako, vodeći računa samo o tim razdobljima, nije ostvareno nikakvo pravo na davanja na temelju tog zakonodavstva.
U konkretnom je slučaju nesporno da M. Vester nije uplatila dovoljno doprinosa u Belgiji te je invalidsko davanje mogla primati samo na temelju razdoblja osiguranja navršenih u Nizozemskoj.
Međutim, kad su belgijska tijela, na temelju članka 47. Uredbe br. 987/2009, proslijedila zahtjev za invalidsko davanje nadležnoj nizozemskoj ustanovi, ona je odbila M. Vester priznati status invalida i dodijeliti joj s time povezano davanje zbog toga što potonja nije ispunila razdoblje nesposobnosti za rad od dvije godine, kao što je to predviđeno nizozemskim zakonodavstvom.
Slijedom navedenog, ta je ustanova odredila M. Vester da treba navršiti drugu godinu „prethodnog razdoblja nesposobnosti za rad”, predviđenog nizozemskim zakonodavstvom, pri čemu joj nije dodijelila s time povezano davanje.
Međutim, iako nizozemskim zakonodavstvom o kojem je riječ u glavnom postupku nije
a priori
uspostavljena razlika između radnika migranata i radnika koji nisu migrirali, s obzirom na to da općenito predviđa prelazak u status invalida nakon razdoblja nesposobnosti za rad u trajanju od dvije godine, u praksi ono dovodi do stavljanja u nepovoljniji položaj tijekom druge godine nesposobnosti za rad radnika migranata koji se nalaze u situaciji poput one M. Vester, u odnosu na radnike koji nisu migrirali te dovodi do toga da prvonavedeni gube prednost socijalne sigurnosti koju im je to zakonodavstvo trebalo osigurati.
Naime, iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja proizlazi da radnici koji se, za razliku od M. Vester, ne koriste svojim pravom na slobodno kretanje i sva svoja razdoblja nesposobnosti za rad navrše u okviru nizozemskog zakonodavstva od nadležne nizozemske ustanove tijekom dvije godine trajanja tog razdoblja primaju naknadu za nesposobnost za rad.
Međutim, valja utvrditi da M. Vester tijekom druge godine nesposobnosti za rad koju je navršila u okviru nizozemskog zakonodavstva nije primala tu naknadu.
U tim okolnostima valja utvrditi da primjena nizozemskog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku na radnika migranta koji se nalazi u situaciji poput one M. Vester ima učinke koji nisu spojivi s ciljem članka 45. UFEU‑a, povezane s činjenicom da su se na pravo M. Vester na invalidska davanja sukcesivno primjenjivala različita zakonodavstva.
Sud je već presudio da u slučaju takve razlike u zakonodavstvima načelo lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a obvezuje nadležna nacionalna tijela da primijene sva sredstva kojima raspolažu kako bi ostvarila cilj iz članka 45. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2009., Leyman,
C‑3/08
,
EU:C:2009:595
, t.
49.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u slučaju kada nacionalno pravo predviđa različito postupanje prema nekoliko skupina osoba, povređujući time pravo Unije, pripadnici skupine koja je stavljena u nepovoljniji položaj moraju se tretirati na isti način te se na njih moraju primjenjivati ista pravila kao i na druge zainteresirane osobe. Sustav koji se primjenjuje na pripadnike skupine stavljene u povoljniji položaj, u nedostatku pravilne primjene prava Unije, jedini je valjani referentni sustav (presude od 13. srpnja 2016., Pöpperl,
C‑187/15
,
EU:C:2016:550
, t.
46.
i navedena sudska praksa i od 28. lipnja 2018., Crespo Rey,
C‑2/17
,
EU:C:2018:511
, t.
73.
).
Kao što proizlazi iz odluke o upućivanju prethodnog pitanja i kao što je već istaknuto u točki 42. ove presude, radnici koji nisu migrirali, koji se nisu koristili svojim pravom na slobodno kretanje i koji su sva svoja razdoblja nesposobnosti za rad navršili u okviru nizozemskog zakonodavstva imaju pravo na naknadu za nesposobnost za rad tijekom cijelog tog razdoblja. Upravo taj pravni okvir predstavlja valjani referentni sustav, u smislu sudske prakse navedene u prethodnoj točki.
Točno je da je na nadležnim nacionalnim tijelima država članica o kojima je riječ da utvrde koji su, u nacionalnom pravu, najprikladniji načini za postizanje jednakog postupanja prema radnicima migrantima i radnicima koji nisu migrirali. Međutim, valja istaknuti da bi se taj cilj,
a priori
, mogao ostvariti na način da se i radnicima migrantima koji se nalaze u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku dodijele naknade za nesposobnost za rad tijekom druge godine nesposobnosti za rad koja se zahtijeva u skladu s nizozemskim zakonodavstvom.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članke 45. i 48. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se protivi situacija poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj radniku koji je nesposoban za rad tijekom razdoblja od godinu dana i kojemu je nadležna ustanova države članice njegova boravišta priznala invalidnost, pri čemu mu se na temelju zakonodavstva te države članice nije moglo odobriti invalidsko davanje, nadležna ustanova države članice u kojoj je navršio sva razdoblja osiguranja odredi da je za priznanje statusa invalida i odobrenje razmjernog dijela invalidskih davanja potrebno navršiti dodatno razdoblje nesposobnosti za rad u trajanju od godinu dana, ali bez primanja naknade za nesposobnost za rad tijekom tog razdoblja.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

Članke 45. i 48. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se protivi situacija poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj radniku koji je nesposoban za rad tijekom razdoblja od godinu dana i kojemu je nadležna ustanova države članice njegova boravišta priznala invalidnost, pri čemu mu se na temelju zakonodavstva te države članice nije moglo odobriti invalidsko davanje, nadležna ustanova države članice u kojoj je navršio sva razdoblja osiguranja odredi da je za priznanje statusa invalida i odobrenje razmjernog dijela invalidskih davanja potrebno navršiti dodatno razdoblje nesposobnosti za rad u trajanju od godinu dana, ali bez primanja naknade za nesposobnost za rad tijekom tog razdoblja.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski