CELEX: 62019CJ0873
Előzetes döntéshozatal
Környezet
Aarhusi Egyezmény
Az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosítása
A 9. cikk (3) bekezdése
Az Európai Unió Alapjogi Chartája
A 47. cikk első bekezdése
A hatékony bírói jogvédelemhez való jog
Környezetvédelmi egyesület
Egy ilyen egyesület nemzeti bíróság előtti kereshetőségi joga bizonyos járművek tekintetében megadott EK‑típusjóváhagyás vitatása érdekében
715/2007/EK rendelet
Az 5. cikk (2) bekezdésének a) pontja
Gépjárművek
Dízelmotor
Szennyezőanyag‑kibocsátás
Kipufogógáz‑visszavezető szelep (EGR szelep)
A nitrogén‑oxid (NOx) kibocsátása csökkentésének »hőmérsékleti tartomány« általi korlátozása
Hatástalanító berendezés
Ilyen berendezés engedélyezése, ha annak használata a motor károsodás vagy baleset elleni védelme és a jármű biztonságos üzemeltetése szempontjából indokolt
A technológia szintje

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a környezeti ügyekben az információhoz való hozzáférésről, a nyilvánosságnak a döntéshozatalban történő részvételéről és az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosításáról szóló, 1998. június 25‑én Aarhusban (Dánia) aláírt és az Európai Közösség nevében a 2005. február 17‑i 2005/370/EK tanácsi határozattal (
HL 2005. L 124., 1. o.
) jóváhagyott egyezmény (a továbbiakban: Aarhusi Egyezmény) 9. cikke (3) bekezdésének, az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 47. cikke első bekezdésének, valamint a könnyű személygépjárművek és haszongépjárművek (Euro 5 és Euro 6) kibocsátás tekintetében történő típusjóváhagyásáról és a járműjavítási és ‑karbantartási információk elérhetőségéről szóló, 2007. június 20‑i 715/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2007. L 171., 1. o.
) 5. cikke (2) bekezdése a) pontjának értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet a Deutsche Umwelthilfe eV környezetvédelmi egyesület és a Kraftfahrt‑Bundesamt (gépjármű közlekedési szövetségi közlekedési hivatal, Németország; a továbbiakban: KBA) által képviselt Bundesrepublik Deutschland (Németországi Szövetségi Köztársaság) között azon határozat tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amellyel ez utóbbi a Volkswagen AG által gyártott egyes gépjárművek tekintetében engedélyezte a szennyező gázok visszavezetését a külső hőmérséklettől függően csökkentő szoftver használatát.
Jogi háttér
A nemzetközi jog
Az Aarhusi egyezmény tizennyolcadik preambulumbekezdése kimondja:
„Kifejezve azon meggyőződésüket, hogy a nyilvánosság, illetőleg a szervezetek számára hatékony igazságszolgáltatási mechanizmusnak kell rendelkezésre állnia érdekeik védelme és a jogszabályok érvényesítése érdekében.”
Ezen egyezmény „Meghatározások” című 2. cikkének (4) és (5) bekezdése előírja:
„(4)   »A nyilvánosság« jelentése egy vagy több természetes vagy jogi személy, továbbá a nemzeti joggal vagy gyakorlattal összhangban azok szövetségei, szervezetei és csoportjai.
(5)   Az »érintett nyilvánosság« jelenti a nyilvánosság azon részét, amelyet a környezeti döntéshozatal befolyásol, vagy valószínűleg befolyásol, vagy ahhoz érdeke fűződik; jelen meghatározásban a környezet védelmét elősegítő és a nemzeti jogban foglalt követelményeknek megfelelő, nem kormányzati szervezeteket érdekelt szervezeteknek kell tekinteni.”
Az említett egyezmény „Hozzáférés az igazságszolgáltatáshoz” című 9. cikkének (3) és (4) bekezdése ekképp rendelkezik:
„(3)   A[z e cikk] (1) és (2) bekezdésben tárgyalt felülvizsgálati eljárások szabályainak csorbítása nélkül valamennyi Fél biztosítja, hogy a nyilvánosság azon tagjai számára, akik a nemzeti jogrendszerben lefektetett kritériumoknak, amennyiben vannak ilyenek, megfelelnek, a közigazgatási és bírói eljárásokhoz való hozzáférés biztosított legyen, hogy megtámadhassák magánszemélyek és hatóságok olyan lépéseit és mulasztásait, amelyek ellentmondanak a környezetre vonatkozó nemzeti jog rendelkezéseinek. [helyesen: Ezenfelül a fenti (1) és (2) bekezdésben szereplő jogorvoslati eljárások sérelme nélkül valamennyi Fél biztosítja a nyilvánosság azon tagjai számára, akik a nemzeti jogban meghatározott kritériumoknak – amennyiben vannak ilyenek – megfelelnek, a magánszemélyek és hatóságok olyan intézkedéseinek vagy mulasztásainak megtámadására irányuló közigazgatási vagy bírósági eljáráshoz való jogot, amelyek sértik a környezetre vonatkozó nemzeti jogi rendelkezéseket]
(4)   Az (1) bekezdés kiegészítéseképpen és annak korlátozása nélkül, az (1), (2), és (3) bekezdésben jelzett eljárások elégséges és hatékony jogorvoslást kell, hogy biztosítsanak, többek között, amennyiben szükséges, a vitatott tevékenység felfüggesztése árán, méltányos, időszerű és nem kizáró módon költséges eljárást követve. Ezen cikk értelmében hozott döntéseket írásban kell megadni vagy rögzíteni. A bírósági határozatokat, és amikor lehetséges, egyéb testületek határozatait a nyilvánosság számára hozzáférhetővé kell tenni.”
Az uniós jog
Az 1367/2006/EK rendelet
A környezeti ügyekben az információhoz való hozzáférésről, a nyilvánosságnak a döntéshozatalban történő részvételéről és az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosításáról szóló Aarhusi Egyezmény rendelkezéseinek a közösségi intézményekre és szervekre való alkalmazásáról szóló, 2006. szeptember 6‑i 1367/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2006. L 264., 13. o.
) 1. cikkének (1) bekezdése előírja:
„E rendelet célja, hogy hozzájáruljon [az Aarhusi Egyezmény] alapján fennálló kötelezettségek végrehajtásához, az egyezmény rendelkezéseinek közösségi intézményekre és szervekre történő alkalmazását szolgáló szabályok meghatározása által, különösen a következő eszközökkel:
[…]
d)
környezeti ügyekben az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosítása [európai] közösségi szinten az e rendelet által megállapított feltételek szerint”.
E rendelet „Fogalommeghatározások” című 2. cikke (1) bekezdésének f) pontja ekképp rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában:
f)
»környezetvédelmi jog«: közösségi jogszabályok, amelyek a jogalapjukra való tekintet nélkül hozzájárulnak a Szerződés szerinti közösségi környezetvédelmi politika céljainak megvalósításához: a környezet minőségének megőrzéséhez, védelméhez és javításához, az emberi egészség védelméhez, a természeti erőforrások körültekintő és ésszerű felhasználásához, és a regionális vagy világméretű környezeti problémák kezelésére irányuló intézkedések ösztönzéséhez nemzetközi szinten.”
A keretirányelv
A 2008. október 7‑i 1060/2008/EK bizottsági rendelettel (
HL 2008. L 292., 1. o.
) módosított, a gépjárművek és pótkocsijaik, valamint az ilyen járművek rendszereinek, alkatrészeinek és önálló műszaki egységeinek jóváhagyásáról szóló, 2007. szeptember 5‑i 2007/46/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (
HL 2007. L 263., 1. o.
; a továbbiakban: keretirányelv) 2020. szeptember 1‑jétől hatályon kívül helyezte a gépjárművek és pótkocsijaik, valamint az ilyen járművek rendszereinek, alkotóelemeinek és önálló műszaki egységeinek jóváhagyásáról és piacfelügyeletéről, a 715/2007/EK és az 595/2009/EK rendelet módosításáról, valamint a 2007/46/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2018. május 30‑i (EU) 2018/858 európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2018. L 151., 1. o.
). Az alapügy tényállásának időpontjára tekintettel azonban a keretirányelv továbbra is alkalmazandó az alapeljárásra.
A keretirányelv 1. cikke előírta:
„Ez az irányelv egy olyan harmonizált keretet hoz létre, amely a hatálya alá tartozó valamennyi új járműnek, valamint az ilyen járművek rendszereinek, alkatrészeinek és önálló műszaki egységeinek jóváhagyásához szükséges igazgatási rendelkezéseket és általános műszaki követelményeket tartalmaz a Közösségen belül történő nyilvántartásba vételük, értékesítésük és forgalomba helyezésük megkönnyítése érdekében.
[…]
A járművek felépítésére és működésére vonatkozó konkrét műszaki követelményeket ezen irányelv alkalmazása során szabályozási aktusokban kell meghatározni, amelyek teljes körű felsorolását ezen irányelv IV. melléklete tartalmazza.”
E keretirányelv 3. cikkének 5. pontja ekképp rendelkezett:
„Ezen irányelv és a IV. mellékletben felsorolt szabályozási aktusok alkalmazásában, kivéve ha ezek másképp rendelkeznek:
[…]
5.
»EK‑típusjóváhagyás«: olyan eljárás, amellyel a tagállam igazolja, hogy egy jármű, rendszer, alkatrész vagy önálló műszaki egység típusa megfelel ezen irányelv és a IV. vagy XI. mellékletben felsorolt szabályozási aktusok vonatkozó igazgatási rendelkezéseinek és műszaki követelményeinek.”
Az említett keretirányelvnek „A járművek EK‑típusjóváhagyásához szükséges követelmények” című IV. melléklete „A korlátlan sorozatban gyártott járművek EK‑típusjóváhagyására vonatkozó szabályozási aktusok” című I. részében a 715/2007 rendeletről szólt a „[k]önnyű gépjárművek (Euro 5 és Euro 6) kibocsátása/információk elérhetősége” vonatkozásában.
A 715/2007 rendelet
A 715/2007 rendelet (1), (6), (7) és (12) preambulumbekezdése értelmében:
„(1)
[…] A gépjárművek kibocsátás tekintetében történő típusjóváhagyására vonatkozó műszaki követelményeket […] harmonizálni kell a tagállamonként eltérő követelmények elkerülése érdekében, valamint hogy biztosított legyen a környezet magas szintű védelme.
[…]
(6)
Különösen a dízelmeghajtású gépjárművek [NOx‑kibocsátását] kell jelentősen csökkenteni a levegőminőség javítása és a szennyezési határértékek betartása érdekében. […]
(7)
A kibocsátási előírások meghatározása során fontos figyelembe venni azok hatásait a piacokra és a gyártók versenyképességére, az üzleti vállalkozások számára felmerülő közvetlen és közvetett költségeket és az innováció ösztönzése, a levegőminőség javulása, az egészségügyi kiadások csökkenése és a várható élettartam növekedése terén jelentkező előnyöket, valamint a szén‑dioxid [CO
] kibocsátásra gyakorolt átfogó hatásait.
[…]
(12)
Továbbra is erőfeszítéseket kell tenni a szigorúbb kibocsátási értékhatárok érvényesítése érdekében, beleértve a [CO
]‑kibocsátások csökkentését, garantálva, hogy ezen értékhatárok a használatban levő járművek tényleges teljesítményére vonatkozzanak.”
E rendelet 1. cikkének (1) bekezdése előírja:
„Ez a rendelet közös technikai követelményeket határoz meg gépjárművek (»járművek«) és pótalkatrészek – így például a kibocsátáscsökkentő pótberendezések – típusjóváhagyására kibocsátásuk tekintetében.
Az említett rendelet 3. cikkének 10. pontja ekképp rendelkezik:
„E rendelet és végrehajtási intézkedései alkalmazásában a következő meghatározásokat kell alkalmazni:
[…]
10)
»hatástalanító berendezés«: bármely olyan tervezési elem, amely érzékeli a hőmérsékletet, a járműsebességét, a motor fordulatszámát (a percenkénti fordulatszámot), a sebességfokozatot, a kipufogó‑ és szívócsővezetékben keletkező vákuumot vagy bármely más paramétert a kibocsátást szabályozó rendszer bármely részének működésbe hozása, működésének modulálása, késleltetése vagy kikapcsolása céljából, és amely bizonyos, a jármű szokásos körülmények közötti üzemeltetése és használata során ésszerűen várható feltételek mellett csökkenti a kibocsátást szabályozó rendszer hatásfokát.”
Ugyanezen rendelet 4. cikkének (1) és (2) bekezdése ekképp rendelkezik:
„(1)   A gyártók kötelesek bizonyítani, hogy minden új jármű, amelyet a Közösségben értékesítenek, regisztrálnak vagy üzembe helyeznek, az e rendeletben és annak végrehajtási intézkedéseiben foglaltaknak megfelelően típusjóváhagyással rendelkezik. A gyártóknak azt is bizonyítaniuk kell, hogy a Közösségben értékesített vagy üzembe helyezett minden típusjóváhagyást igénylő új kibocsátáscsökkentő pótberendezés az e rendeletben és annak végrehajtási intézkedéseiben foglaltaknak megfelelően típusjóváhagyással rendelkezik.
Ezek a kötelezettségek magukban foglalják az I. mellékletben meghatározott kibocsátási határértékek és az 5. cikkben említett végrehajtási intézkedések teljesítését is.
(2)   A gyártók kötelesek biztosítani a gyártás megfelelőségét, a kibocsátáscsökkentő berendezések élettartamát és az üzemelés közbeni megfelelést ellenőrző típusjóváhagyási eljárások elvégzését.
Továbbá, a gyártó műszaki intézkedéseinek biztosítaniuk kell, hogy e rendelet értelmében, a kipufogócsőnél és a párolgással keletkező szennyező anyag kibocsátást, a jármű rendes üzemeltetési feltételek szerinti normál élettartama folyamán hatékonyan korlátozzák. […]
[…]”
A 715/2007 rendelet 5. cikkének (1) és (2) bekezdése előírja:
„(1)   A gyártó köteles olyan felszereléssel ellátni a járművet, hogy a kibocsátásokat valószínűsíthetően befolyásoló alkatrészek tervezése, kialakítása és összeállítása lehetővé tegye a jármű számára a rendes használat során az e rendeletnek és végrehajtási intézkedéseinek való megfelelést.
(2)   Tilos a kibocsátáscsökkentő berendezések hatásfokát csökkentő hatástalanító berendezések használata. A tilalom nem vonatkozik az alábbi esetekre:
a)
a berendezés használata a motor sérülés [helyesen: károsodás] vagy baleset elleni védelme és a jármű biztonságos üzemeltetése szempontjából indokolt;
[…]”
E rendelet „Kibocsátási határértékek” című I. melléklete többek között a NOx‑kibocsátási határértékeket írja elő.
A német jog
Az 1960. január 21‑i Verwaltungsgerichtsordnungnak (közigazgatási bírósági rendtartás; BGBl. 1960 I, 17. o.) az alapeljárásra alkalmazandó változata (BGBl. 1991 I, 686. o.; a továbbiakban: VwGO) 42. §‑a a következőképpen írja elő a keresetek elfogadhatóságának feltételeit:
„(1)   Kereset útján kérelmezhető valamely közigazgatási aktus megsemmisítése (megsemmisítés iránti kereset), valamint az elutasított vagy elmulasztott közigazgatási aktus meghozatalára kötelezés (marasztalási kereset).
(2)   Ha törvény ettől eltérően nem rendelkezik, a kereset kizárólag abban az esetben elfogadható, ha a felperes arra hivatkozik, hogy a közigazgatási aktus vagy a közigazgatási aktus meghozatalának elutasítása vagy elmulasztása megsértette a jogait.”
A VwGO 113. §‑a (1) bekezdésének első mondata előírja:
„Ha a közigazgatási aktus jogellenes, és ezáltal sérti a felperes jogait, a bíróság a közigazgatási aktust és az esetleges másodfokú határozatot megsemmisíti.”
A 2006. december 7‑i Gesetz über ergänzende Vorschriften zu Rechtsbehelfen in Umweltangelegenheiten nach der EG‑Richtlinie 2003/35/EG‑nek (Umwelt‑Rechtsbehelfsgesetz – UmwRG) (a 2003/35/EK irányelv szerinti környezetvédelmi ügyekben igénybe vehető jogorvoslatokkal összefüggő kiegészítő rendelkezésekről szóló törvény [a környezetvédelmi jogorvoslatról szóló törvény], BGBl. 2006 I, 2816. o.) az alapeljárásra alkalmazandó változata (BGBl. 2017 I, 3290. o.; a továbbiakban: UmwRG) 1. §‑ának (1) bekezdése ekképp rendelkezik:
„A jelen törvény az alábbi határozatokkal szembeni jogorvoslatokra alkalmazandó:
[…]
5)
olyan közigazgatási aktusok vagy közjogi szerződések, amelyekkel az 1–2b. pontban említettektől eltérő projekteket engedélyeznek a szövetségi jog, a tartományi jog vagy a közvetlenül alkalmazandó uniós jogi aktusok környezetvédelmi rendelkezéseinek alkalmazásával, […]
A jelen törvény alkalmazandó akkor is, ha a hatályos rendelkezésekkel ellentétesen az első mondat szerinti határozat nem került meghozatalra. […]
[…]”
Az UmwRG 2. §‑ának (1) bekezdése kimondja:
„A 3. § szerint elismert belföldi vagy külföldi egyesület – a saját jogainak megsértésére való hivatkozás kötelezettsége nélkül – a VwGO rendelkezéseinek megfelelően jogosult az 1. § (1) bekezdésének első mondata szerinti határozattal vagy e határozat meghozatalának elmulasztásával szemben jogorvoslattal élni, ha az egyesület
1)
arra hivatkozik, hogy az 1. § (1) bekezdésének első mondata szerinti határozat vagy e határozat meghozatalának elmulasztása olyan rendelkezésekbe ütközik, amelyek a határozat szempontjából relevánsak lehetnek;
2)
arra hivatkozik, hogy az 1. § (1) bekezdésének első mondata szerinti határozat vagy e határozat meghozatalának elmulasztása az alapszabályban meghatározott, a környezetvédelem előmozdítására irányuló célkitűzésekre vonatkozó feladatkörében érinti, […]
[…]
Az 1. § (1) bekezdése első mondatának 2a–6. pontja szerinti határozat vagy e határozat meghozatalának elmulasztásával szembeni jogorvoslat esetén az egyesületnek hivatkoznia kell a környezetvédelemi rendelkezések megsértésére is.”
Az UmwRG 3. §‑a azokat a feltételeket állapítja meg, amelyeket a nemzeti vagy külföldi egyesületeknek teljesíteniük kell ahhoz, hogy elismerjék őket, és e törvény, valamint elismertetési eljárás alapján jogorvoslati kérelmet nyújthassanak be. Az UmwRG 3. §‑ának (1) bekezdése szerint az ilyen egyesületet – kérelemre ‑ akkor ismerik el, ha alapszabályának megfelelően lényegében elsősorban és nem átmeneti jelleggel a környezet védelmére irányuló célkitűzéseket támogatja, az elismerés időpontjában legalább három éve létezik, és ezen időszak alatt tevékenységet végzett, garanciát nyújt feladatai megfelelő végrehajtására, különösen a hatóságok döntéshozatali eljárásaiban való megfelelő részvételre, közérdekű célkitűzéseket követ, és lehetővé teszi bármely, céljait támogató személy számára, hogy hozzá tagként csatlakozzon.
A 2011. február 3‑i Verordnung über die EG‑Genehmigung für Kraftfahrzeuge und ihre Anhänger sowie für Systeme, Bauteile und selbstständige technische Einheiten für diese Fahrzeugénak (EG‑Fahrzeuggenehmigungsverordnung – EG‑FGV) (a gépjárművek és pótkocsijaik, valamint az ilyen járművek rendszereinek, alkatrészeinek és önálló műszaki egységeinek EK‑jóváhagyásáról szóló rendelet [a gépjárművek EK‑jóváhagyásáról szóló rendelet]; BGBl. 2011 I, 126. o.) az alapeljárásra alkalmazandó változata 25. §‑a (2) bekezdése értelmében:
„(1)   Ha a [KBA] megállapítja, hogy valamely jármű, rendszer, alkatrész vagy önálló műszaki egység nem felel meg a jóváhagyott típusnak, akkor a típusnak megfelelően alkalmazandó [2007/46], [a motorkerékpárok és segédmotoros kerékpárok típusjóváhagyásáról és a 92/61/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2002. március 18‑i 2002/24/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2002. L 124., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 399. o.)] és [a mezőgazdasági vagy erdészeti traktorok, azok pótkocsijainak és cserélhető vontatott munkagépeinek, beleértve ezek rendszereit is, továbbá alkatrészeinek és önálló műszaki egységeinek típusjóváhagyásáról, valamint a 74/150/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. május 26‑i 2003/37/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2003. L 171., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 31. kötet, 311. o.)] alapján megteheti a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy a gyártás megfeleljen a jóváhagyott típusnak.
(2)   A hiányosságok orvoslása és a már forgalomba hozott járművek, önálló műszaki egységek vagy alkatrészeinek megfelelőségének biztosítása érdekében a [KBA] utólag másodlagos rendelkezéseket fogadhat el.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A Volkswagen autógyártó, amely gépjárműveket, többek között a VW Golf Plus TDI modelleket értékesített, amelyeket Euro 5 generációs EA 189 típusú dízelmotorral szereltek fel. E gépjárművek kipufogógáz‑visszavezető szeleppel voltak ellátva (a továbbiakban: EGR szelep), amely a gépkocsigyártók, így a Volkswagen által is alkalmazott egyik technológia a NOx‑kibocsátás ellenőrzésére és csökkentésére.
A kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információk szerint e járművek eredetileg egy, a motorvezérlő számítógépre telepített szoftvert tartalmaztak, amely a kipufogógáz‑visszavezető rendszert két üzemmódban működteti, nevezetesen a jármű közúti közlekedése során alkalmazott 0‑s módban, valamint a „New European Driving Cycle” (NEDC) elnevezésű, a szennyezőanyag‑kibocsátással kapcsolatos jóváhagyási teszt során alkalmazott 1‑es módban. A 0‑s mód alkalmazásakor a visszavezetett kipufogógáz mértéke csökkent. Szokásos használati körülmények között az érintett járművek szinte kizárólag 0‑s módban voltak, és nem tartották be a 715/2007 rendeletben előírt NOx‑kibocsátási határértékeket.
E járművek EK‑típusjóváhagyási eljárásának keretében a Volkswagen nem jelentette be egy ilyen szoftver jelenlétét a KBA felé.
2015. október 15‑én a KBA a gépjárművek és pótkocsijaik, valamint az ilyen járművek rendszereinek, altarészeinek és önálló műszaki egységeinek EK‑jóváhagyásáról szóló rendeletnek (a gépjárművek EK‑jóváhagyásáról szóló rendelet) az alapeljárásra alkalmazandó változata 25. §‑a (2) bekezdése értelmében határozatot fogadott el, amelyben úgy ítélte meg, hogy e szoftver a 715/2007 rendelet 3. cikkének 10. pontja értelmében vett „hatástalanító berendezésnek” minősül, amely nem felel meg e rendelet 5. cikkének, és kötelezte a Volkswagent, hogy távolítsa el ezt az eszközt, és tegye meg az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy biztosítsa az említett járműveknek az érintett nemzeti szabályozásnak és az európai uniós szabályozásnak való megfelelését.
E határozatot követően a Volkswagen frissítette az említett szoftvert. E frissítés azzal a hatással járt, hogy a kipufogógáz‑visszavezetés arányának szabályozása érdekében beállítsa az EGR szelepet, így a visszavezetés mértéke 0% volt, ha a külső hőmérséklet alacsonyabb volt, mint –9 Celsius‑fok, 85%, ha a külső hőmérséklet ‑9 és 11 Celsius‑fok között volt, 11 Celsius‑fok fölött pedig emelkedett, hogy azután kizárólag 15 Celsius‑foknál magasabb külső hőmérsékleten működjön 100%‑on. Így a kipufogógázok e visszavezetési rendszer általi megtisztítása akkor volt teljesen hatékony, ha a külső hőmérséklet meghaladta a 15 Celsius‑fokot (a továbbiakban: hőmérsékleti tartomány).
2016. június 20‑i határozatával (a továbbiakban: vitatott határozat) a KBA engedélyezte az alapügyben szóban forgó szoftvert. E tekintetben azt állapította meg, hogy az érintett gépjárművekben (a továbbiakban: az alapügyben szóban forgó gépjárművek) még jelen lévő hatástalanító eszközök jogszerűek.
2016. november 15‑én a Deutsche Umwelthilfe – az UmwRG 3. §‑a szerint perbeli cselekvőképességgel rendelkező egyesület – a vitatott határozattal szemben közigazgatási jogorvoslati kérelmet nyújtott be, amelyről még nem született döntés.
2018. április 24‑én a Deutsche Umwelthilfe a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetet terjesztett a Schleswig‑Holsteinisches Verwaltungsgericht (Schleswig‑Holstein közigazgatási bírósága, Németország), a kérdést előterjesztő bíróság elé. Azt állítja, hogy az alapügyben szóban forgó gépjárműveket továbbra is a 715/2007 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése értelmében jogellenes hatástalanító berendezéssel látták el, mivel e berendezés a Németországban megállapított átlaghőmérséklet elérésekor lép működésbe. Ezenfelül azt állítja, hogy a gépjárműgyártóknak lehetőségük van olyan motorokat tervezni, amelyek nem teszik szükségessé a kibocsátás‑csökkentő rendszerek teljesítményének átlaghőmérsékleten műszaki okokból történő csökkentését, és amelyek normál üzemeltetési körülmények között működnek.
A Németországi Szövetségi Köztársaság, az alapügy alperese egyfelől azt állítja, hogy a Deutsche Umwelthilfének nincs kereshetőségi joga a vitatott határozat megtámadására, ezért keresete elfogadhatatlan. Másfelől, az a hőmérsékleti tartomány, amellyel az alapügyben szóban forgó gépjárművek rendelkeznek az érintett szoftver frissítését követően, összeegyeztethető az uniós joggal.
Az alapügyben benyújtott keresetet illetően a kérdést előterjesztő bíróság szerint először is a Deutsche Umwelthilfe nem rendelkezik kereshetőségi joggal a VwGO 42. §‑ának (2) bekezdése alapján, amelynek értelmében, ha törvény ettől eltérően nem rendelkezik, a kereset kizárólag abban az esetben elfogadható, ha a felperes arra hivatkozik, hogy a szóban forgó közigazgatási aktus megsértette a jogait. E rendelkezés ily módon annak a ténynek a kifejeződése, hogy a VwGO által előírt egyéni jogorvoslati rendszer alanyi jogokon alapul. Márpedig úgy tűnik, hogy az alapeljárás nem olyan alanyi jogra vonatkozik, amelyet a vitatott határozat megsértett. A kibocsátást szabályozó rendszerek hatékonyságát csökkentő hatástalanító berendezések használatának a 715/2007 rendelet 5. cikke (2) bekezdése első mondatában kimondott és a Deutsche Umwelthilfe által hivatkozott tilalma ugyanis nem biztosít alanyi jogot valamely természetes személy számára, mivel e rendelkezésnek nem az egyes állampolgárok védelme a célja.
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy ezen egyesület nem alapíthat kereshetőségi jogot az UmwRG 1. §‑ának (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 2. §‑ának (1) bekezdésére, amely rendelkezés a VwGO 42. §‑a (2) bekezdésének első tagmondata értelmében vett alanyi jog követelményétől való törvényi eltérést ír elő. E bíróság e tekintetben kifejti, hogy egy környezetvédelmi egyesület csak az ezen 1. § (1) bekezdésében felsorolt határozatokkal szemben élhet jogorvoslattal az UmwRG értelmében. E határozatok közül a jelen ügyben kizárólag az e rendelkezés első mondatának 5. pontjában említett határozatok relevánsak, nevezetesen „olyan közigazgatási aktusok vagy közjogi szerződések, amelyekkel […] projekteket engedélyeznek a szövetségi jog, a tartományi jog vagy a közvetlenül alkalmazandó uniós jogi aktusok környezetvédelmi rendelkezéseinek alkalmazásával”.
Márpedig a vitatott határozat nem minősül az UmwRG 1. §‑a (1) bekezdésének 5. pontja értelmében vett határozatnak, mivel e határozattal nem egy „projektet”, hanem egy „terméket” engedélyeztek. A „projektnek” az e rendelkezés értelmében vett fogalma ugyanis a városfejlesztési és területrendezési jogon alapul, és az az egyes köz‑ és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 1985. június 27‑i 85/337/EGK tanácsi irányelv (
HL 1985. L 175., 40. o.
; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 248. o.) alapján került meghatározásra, amelynek 1. cikke (2) bekezdése előírja, hogy a „projekt” fogalma „épületek vagy egyéb létesítmények kivitelezés[ét]” jelöli, illetve „egyéb beavatkozások[at] a természetes környezetbe és tájba, beleértve az ásványkincsek kiaknázását is”. E tekintetben az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozásból az tűnik ki, hogy az említett fogalom csak a helyhez kötött létesítményekre vagy a természetes környezetbe, illetve a tájba történő közvetlen beavatkozásnak minősülő intézkedésekre vonatkozik. Következésképpen a könnyű személygépjárművek EK‑típusjóváhagyása, valamint egy ilyen EK‑típusjóváhagyásnak a vitatott határozatban szereplő módosítása nem minősíthető a nemzeti jog értelmében vett „projektnek”, mivel azok nem egy helyhez kötött létesítményre vonatkoznak, és nem járnak a természetes környezetbe és tájba történő közvetlen beavatkozással.
Ezenfelül, az UmwRG rendelkezései nem alkalmazhatók analógia útján, mivel az UmwRG‑nek a 2017. évben végzett módosításához vezető jogalkotási folyamat során kifejezetten rögzítésre került, hogy az nem vonatkozik a termékek területére, így a gépjárművekre sem.
Harmadsorban, a kérdést előterjesztő bíróság szerint a Deutsche Umwelthilfe az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdésére sem alapíthat kereshetőségi jogot, mivel – amint azt a Bíróság megállapította a 2017. december 20‑iProtect Natur‑, Arten‑ und Landschaftsschutz Umweltorganisation ítéletben (
C‑664/15
,
EU:C:2017:987
,
45.
pont), e rendelkezés önmagában véve nem rendelkezik közvetlen hatállyal. Következésképpen e 9. cikk nem minősül a VwGO 42. §‑a (2) bekezdésének első tagmondata értelmében vett alanyi jogi követelménytől való törvényi eltérésnek.
E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az alapkereset elfogadhatósága attól függ, hogy a Deutsche Umwelthilfe alapíthat‑e kereshetőségi jogot közvetlenül az uniós jogra. E tekintetben előadja, hogy a 2017. december 20‑iProtect Natur‑, Arten‑ und Landschaftsschutz Umweltorganisation ítélet (
C‑664/15
,
EU:C:2017:987
,
45.
pont) alapján a Deutsche Umwelthilfe kereshetőségi joga az Aarhusi Egyezmény 9. cikke (3) bekezdésének és a Charta 47. cikke első bekezdésének együttes alkalmazásából következhetne.
E bíróság rámutat arra, hogy a nemzeti bíróságok között az ezen ítéletből levonandó következtetéseket illetően fennálló eltérő ítélkezési gyakorlatra tekintettel azt kellene megtudnia, hogy az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdését a Charta 47. cikkének első bekezdésével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy egy környezetvédelmi egyesület – az UmwRG által már előírt jogorvoslati lehetőségeken túl – vitathatja egy, az alapügyben szóban forgóhoz hasonló termék közigazgatási engedélyezését, ha az ezen egyesület által benyújtott kereset olyan uniós környezetvédelmi rendelkezések tiszteletben tartásának biztosítására irányul, amelyek nem keletkeztetnek semmiféle alanyi jogot.
A kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy kétségei „a nemzeti jogrendszerben lefektetett kritériumoknak” az Aarhusi Egyezmény 9. cikke (3) bekezdése értelmében vett fogalmára vonatkoznak. E fogalmat ugyanis egyfelől úgy lehetne értelmezni, hogy abba kizárólag azok a kritériumok tartoznak, amelyek valamely jogorvoslati jog jogosultjai körének körbehatárolására szolgálnak, következésképpen a tagállamok mozgástere kizárólag arra a kérdésre korlátozódik, hogy mely környezetvédelmi egyesületek számára kívánnak a környezetvédelem területén a közérdek megvédéséhez való jogot biztosítani. Ezt az értelmezést követve a Deutsche Umwelthilfe az alapeljárás keretében rendelkezne kereshetőségi joggal, tekintettel arra, hogy a német jogalkotó rögzítette ezeket a kritériumokat az UmwRG 3. §‑ában, és a Deutsche Umwelthilfét e rendelkezés alapján ismerték el.
Másrészt elképzelhető, hogy az említett fogalmat úgy kell értelmezni, hogy a tagállamoknak lehetőségük van arra, hogy a jogorvoslat tárgya viszonylatában is kritériumokat határozzanak meg, és így bizonyos közigazgatási határozatokat kivonjanak bármely bírósági felülvizsgálat alól a környezetvédelmi egyesületek kezdeményezése esetén. A kérdést előterjesztő bíróság szerint ezen egyesületek kereshetőségi jogának bizonyos – különösen a környezetre súlyos következményekkel járó – határozatokra való ilyen korlátozása a környezethez kapcsolódó közigazgatási határozatok nagy számával igazolható. Közelebbről valamely termék engedélyezését illetően e bíróság megjegyzi, hogy nyilvánvalóan nem lehet úgy tekinteni, hogy az engedélyezés soha nem bír kiemelt jelentőséggel a környezet szempontjából. Tekintettel azonban a termékek egyedi engedélyének sokaságára, gyakorlati megfontolások szólnak amellett, hogy a tagállamoknak lehetőségük kell, hogy legyen arra, hogy általános jellegű elemzéssel kizárjanak bizonyos egyedi határozatokat harmadik személyek – mint például a környezetvédelmi egyesületek – által benyújtott keresetek bizonytalanságából.
Abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy egy környezetvédelmi egyesület kereshetőségi joggal rendelkezik a vitatott határozattal szemben, a kérdést előterjesztő bíróság a 715/2007 rendelet 5. cikke (2) bekezdése a) pontjának értelmezését kéri.
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az alapügyben szóban forgó hőmérsékleti tartomány a 715/2007 rendelet 3. cikkének 10. pontja értelmében vett hatástalanító berendezésnek minősül. E bíróság úgy ítéli meg, hogy mivel az e rendelkezésben szereplő, a „bizonyos, a jármű szokásos körülmények közötti üzemeltetése és használata során ésszerűen várható feltételek” fogalmát sem határozza meg a 715/2007 rendelet, e rendelet célkitűzéseire, valamint elsősorban (4) és (6) preambulumbekezdésére figyelemmel úgy kell tekinteni, hogy kizárólag a tényleges közúti közlekedési körülmények tekinthetők szokásos üzemeltetési körülményeknek. E tekintetben úgy véli, hogy a NOx‑kibocsátás csökkentésére irányuló cél csak akkor érhető el, ha e kibocsátások a jármű tényleges használata során csökkennek valójában, és nem kizárólag mesterséges körülmények között. E bíróság emlékeztet arra, hogy Európában a 15 Celsius‑foknál alacsonyabb hőmérsékletek azon „szokásos körülmények” közé tartoznak, amelyek az említett rendelkezés értelmében „ésszerűen várhatók”. A 2018. évben ugyanis Németországban az átlagos éves hőmérséklet 10,4 Celsius‑fok volt. Ily módon az alapügyben szóban forgó gépjárművek kipufogógázainak visszavezetési mértéke már csökkent, és a kibocsátást szabályozó rendszer részlegesen kikapcsolt, amikor a hőmérséklet teljesen átlagos volt.
A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor arra keresi a választ, hogy a hatástalanító berendezés „használatának” a 715/2007 rendelet 5. cikke (2) bekezdése a) pontja értelmében vett „indokoltsága” fogalmát a technológia jelenlegi szintje fényében kell‑e értelmezni annak meghatározása érdekében, hogy egy hatástalanító berendezés ténylegesen szükséges‑e a motor károsodás vagy baleset elleni védelme és az érintett jármű biztonságos üzemeltetése szempontjából. Ezenfelül arra keresi a választ, hogy figyelembe kell‑e venni egyéb körülményeket is, mint például a gyártók költségeit és a versenyképességükre gyakorolt hatást.
E körülmények között a Schleswig‑Holsteinisches Verwaltungsgericht (Schleswig‑Holstein közigazgatási bírósága) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni az [Aarhusi Egyezménynek] a [Charta] 47. cikkének összefüggésében értelmezett 9. cikkének (3) bekezdését, hogy a környezetvédelmi egyesületeknek főszabály szerint lehetővé kell tenni az olyan határozat bíróság előtti megtámadását, amellyel a hatástalanító berendezéssel rendelkező dízelüzemű személygépjárművek gyártását – a [715/2007 rendelet] 5. cikke (2) bekezdésének esetleges megsértésével – jóváhagyják?
2)
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:
a)
Úgy kell‑e értelmezni a [715/2007 rendelet] 5. cikkének (2) bekezdését, hogy azon kérdés tekintetében, hogy a hatástalanító berendezés használata a motor károsodás vagy baleset elleni védelme és a jármű biztonságos üzemeltetése szempontjából indokolt‑e, alapvetően a technikának – az EK‑típusjóváhagyás megadásának időpontjában fennálló műszaki megvalósíthatóság szerinti – aktuális állása az irányadó?
b)
A technika állásán kívül más olyan körülményeket is figyelembe kell‑e venni, amelyek a hatástalanító berendezés megengedhetőségéhez vezethetnek, miközben az a technika mindenkori aktuális állása alapján a [715/2007 rendelet] 5. cikke (2) bekezdése második mondatának a) pontja értelmében nem »indokolt«?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdését a Charta 47. cikkének első bekezdésével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az, hogy egy olyan környezetvédelmi egyesület, amely a nemzeti jog értelmében perbeli cselekvőképességgel rendelkezik, nemzeti bíróság előtt ne vitathasson egy, az EK‑típusjóváhagyást megadó vagy módosító, a 715/2007 rendelet 5. cikkének (2) bekezdésével esetlegesen ellentétes közigazgatási határozatot.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy az első kérdést az a tény indokolja, hogy a kérdést előterjesztő bíróság szerint az alkalmazandó nemzeti jogszabályok nem biztosítanak kereshetőségi jogot a Deutsche Umwelthilfe számára az alapügyben szereplőhöz hasonló, az EK‑típusjóváhagyást megadó vagy módosító közigazgatási határozattal szemben.
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság hatáskörrel rendelkezik a Közösség által aláírt, majd pedig a 2005/370 határozattal jóváhagyott Aarhusi Egyezmény értelmezésére, amelynek rendelkezései szerves részét képezik az Unió jogrendjének (2011. március 8‑iLesoochranárske zoskupenie ítélet,
C‑240/09
,
EU:C:2011:125
,
30.
pont, 2018. március 15‑iNorth East Pylon Pressure Campaign és Sheehy ítélet,
C‑470/16
,
EU:C:2018:185
,
46.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdése értelmében az e 9. cikk (1) és (2) bekezdésében szereplő jogorvoslati eljárások sérelme nélkül valamennyi fél biztosítja a nyilvánosság azon tagjai számára, akik a nemzeti jogban meghatározott kritériumoknak – amennyiben vannak ilyenek – megfelelnek, a magánszemélyek és hatóságok olyan intézkedéseinek vagy mulasztásainak megtámadására irányuló közigazgatási vagy bírósági eljáráshoz való jogot, amelyek sértik a környezetre vonatkozó nemzeti jogi rendelkezéseket.
Először is meg kell állapítani, hogy az EK‑típusjóváhagyást megadó vagy módosító, a 715/2007 rendelet 5. cikkének (2) bekezdésével esetlegesen ellentétes közigazgatási határozat az Aarhusi Egyezmény 9. cikke (3) bekezdésének tárgyi hatálya alá tartozik, mivel valamely közigazgatási hatóság „intézkedésének” minősül, amelyről azt állítják, hogy ellentétes a „környezetre vonatkozó nemzeti jogi” rendelkezésekkel.
Egyfelől ugyanis arra kell emlékeztetni, hogy a Bíróság a 2020. december 17‑iCLCV és társai (Dízelmotoron elhelyezett hatástalanító berendezés) ítéletben (
C‑693/18
,
EU:C:2020:1040
,
67.
,
86.
és
87.
pont), valamint a 2022. július 14‑iGSMB Invest ítéletben (
C‑128/20
,
EU:C:2022:570
,
43.
pont) és a 2022. július 14‑iVolkswagen ítéletben (
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
,
50.
pont) megállapította, hogy a 715/2007 rendelet által követett célkitűzés – amint az a rendelet (1) és (6) preambulumbekezdéséből kitűnik – a környezet magas szintű védelmének biztosítására, és különösen a dízelmeghajtású gépjárművek NOx‑kibocsátásának a levegőminőség javítása és a szennyezési határértékek betartása érdekében történő jelentős csökkentésére irányul.
Márpedig azt a megállapítást, miszerint a 715/2007 rendelet, és különösen 5. cikkének (2) bekezdése ilyen környezetvédelmi célkitűzést követ, és így az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „környezetre vonatkozó jog” részét képezi, a KBA állításával ellentétben egyáltalán nem cáfolja az a körülmény, hogy e rendeletet az EK 95. cikk – jelenleg EUMSZ 114. cikk – alapján fogadták el, amely cikk a tagállamok azon törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítésére vonatkozó intézkedéseit érinti, amelyek tárgya a belső piac megteremtése és működése.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 114. cikk (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a Bizottság a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítésére vonatkozó intézkedésekre irányuló, környezetvédelemre vonatkozó javaslataiban a védelem magas szintjét veszi alapul, különös figyelemmel a tudományos tényeken alapuló új fejleményekre. Következésképpen, amint azt a főtanácsnok is megállapította indítványának 50. pontjában, az a tény, hogy a 715/2007 rendeletet nem a környezetvédelemre vonatkozó különös jogalap, mint például az EK 175. cikk – jelenleg EUMSZ 192. cikk – alapján fogadták el, nem zárja ki ugyanezen rendelet környezetvédelmi célkitűzését, illetve a „környezetre vonatkozó joghoz” való tartozását.
Ezt a megállapítást először is az 1367/2006 rendelet erősíti meg, amelynek 1. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében az a célja, hogy hozzájáruljon az Aarhusi Egyezmény alapján fennálló kötelezettségek végrehajtásához az egyezmény rendelkezéseinek uniós intézményekre és szervekre történő alkalmazását szolgáló szabályok meghatározása, és – többek között – környezeti ügyekben az igazságszolgáltatáshoz való jog uniós szinten történő biztosítása által. Ennek megfelelően e rendelet 2. cikke (1) bekezdésének f) pontja kimondja, hogy e rendelet alkalmazásában a környezetvédelmi jog oly módon kerül meghatározásra, hogy az azokat az uniós jogszabályokat jelenti, amelyek „jogalapjukra való tekintet nélkül” hozzájárulnak az EUM‑Szerződés szerinti uniós környezetvédelmi politika céljainak megvalósításához, a környezet minőségének megőrzését, védelmét és javítását, valamint az emberi egészség védelmét is beleértve.
Másodsorban, az említett megállapítást az Aarhusi Egyezmény végrehajtási útmutatója, azaz az Egyesült Nemzetek Szervezetének Európai Gazdasági Bizottsága által közzétett, „Az Aarhusi Egyezmény, végrehajtási útmutató” című dokumentum (második kiadás, 2014.) is megerősíti, amely a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében jóllehet olyan magyarázó jellegű dokumentumnak tekinthető, amely adott esetben más releváns elemekkel együttesen figyelembe vehető ezen egyezmény értelmezése céljából, az abban szereplő elemzéseknek egyáltalán nincs kötelező erejük, és nem rendelkeznek olyan normatív jelleggel, mint amellyel az említett egyezmény rendelkezései bírnak (2021. január 20‑iLand Baden‑Württemberg [Belső közlemények] ítélet,
C‑619/19
,
EU:C:2021:35
,
51.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ez az útmutató ugyanis megerősíti azt a tág értelmezést, amelyet az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdésében szereplő „környezetre vonatkozó nemzeti jog rendelkezései” kifejezésnek kell tulajdonítani, mivel az említett útmutató 197. oldalán az szerepel, hogy „a nemzeti környezetvédelmi jogszabályok nem korlátozódnak sem az egyezmény által biztosított, információhoz való jogra vagy a nyilvánosság részvételére, sem pedig a címükben vagy a tárgyukban a környezetre utaló jogszabályokra. A meghatározó kérdés inkább az, hogy a szóban forgó rendelkezés vonatkozik‑e valamilyen módon a környezetre. Ily módon azok a cselekmények és mulasztások, amelyek többek között a városfejlesztésre, a környezetvédelmi adókra, a vegyi anyagok és a hulladékok ellenőrzésére, a természeti erőforrások kiaknázására és a hajók által okozott szennyezésre vonatkozó rendelkezéseket sérthetik, szintén a (3) bekezdés hatálya alá tartoznak, függetlenül attól, hogy a rendelkezések szerepelnek‑e, vagy sem a területrendezésre vonatkozó jogszabályokban, az adótörvényekben vagy a tengerjogi törvényekben [nem hivatalos fordítás]”.
Egyébiránt a 715/2007 rendelet 5. cikke (2) bekezdése első mondatának feltételezetten technikai jellege, amely azt írja elő, hogy tilos a kibocsátáscsökkentő berendezések hatásfokát csökkentő hatástalanító berendezések használata, semmit sem változtat azon a tényen, hogy e rendelkezés egy ilyen tilalom által éppen a szennyező gázok kibocsátásának korlátozására, és ily módon az e rendelet által követett környezetvédelmi célkitűzéshez való hozzájárulásra irányul.
Másrészt a 715/2007 rendelet 5. cikkének (2) bekezdését, mint a környezetre vonatkozó jog olyan rendelkezését, amely egyébként az EUMSZ 288. cikk (2) bekezdésének megfelelően valamennyi tagállamban közvetlenül alkalmazandó, az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „nemzeti jog” részének kell tekinteni.
Másodszor meg kell állapítani, hogy egy perbeli cselekvőképességgel rendelkező környezetvédelmi egyesület az Aarhusi Egyezmény 9. cikke (3) bekezdésének személyi hatálya alá tartozik. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy ahhoz, hogy a felperes az e rendelkezésben foglalt jogok jogosultja legyen, többek között „a nyilvánosság tagjának” kell lennie, és meg kell felelnie „a nemzeti jogrendszerben lefektetett kritériumoknak, amennyiben vannak ilyenek”.
Az Aarhusi Egyezmény 2. cikkének (4) bekezdése értelmében a „nyilvánosság” kifejezés egy vagy több természetes vagy jogi személyt, továbbá a nemzeti joggal vagy gyakorlattal összhangban azok szövetségeit, szervezeteit és csoportjait jelenti. Ily módon ezen egyezmény 2. cikkének (4) bekezdéséből, valamint 9. cikkének (3) bekezdéséből az következik, hogy az egyezményben részes felek belső jogukban előírhatnak olyan kritériumokat, amelyeknek a környezetvédelmi szervezetek meg kell, hogy feleljenek annak érdekében, hogy az ez utóbbi rendelkezésben biztosított jogokat élvezhessék.
Márpedig az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a német jogban e kritériumokat az UmwRG 3. §‑ának (1) bekezdése határozza meg, és a Deutsche Umwelthilfe, amelynek alapító okirata értelmében az a célja, hogy hozzájáruljon a természet és a környezet védelméhez, valamint a fogyasztók védelméhez a környezet és az egészség szempontjából, megfelel az említett kritériumoknak, ugyanis perbeli cselekvőképességgel rendelkező környezetvédelmi egyesületként ismerték el az UmwRG 3. cikkének megfelelően.
Egyébiránt meg kell állapítani, hogy az ilyen szervezet az Aarhusi Egyezmény 2. cikkének (5) bekezdése értelmében vett „érintett nyilvánosság” részét képezi, amely azt a nyilvánosságot jelenti, amelyet a környezeti döntéshozatal befolyásol, vagy valószínűleg befolyásol, vagy ahhoz érdeke fűződik. Ily módon ez utóbbi rendelkezés értelmében a környezet védelmét elősegítő és a nemzeti jogban foglalt követelményeknek megfelelő, nem kormányzati szervezeteket érdekelt szervezeteknek kell tekinteni.
Harmadsorban, ami a kérdést előterjesztő bíróság azon kérdéseit illeti, amelyek konkrétan annak meghatározására irányulnak, hogy a „nemzeti jogrendszerben lefektetett kritériumoknak” az Aarhusi Egyezmény 9. cikke (3) bekezdése értelmében vett fogalma lehetővé teszi‑e az ezen egyezményben részes felek számára, hogy ilyen kritériumokat írjanak elő, nemcsak a jogorvoslati jog jogosultjainak körét, hanem a jogorvoslati jog tárgyát érintően is, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság megállapította, hogy ebből a rendelkezésből, és különösen abból a tényből, hogy e rendelkezés értelmében az abban előírt jogorvoslati kérelmek bizonyos „kritériumoknak” vethetők alá, az következik, hogy a tagállamok, az e tekintetben számukra fenntartott mérlegelési jogkör keretében, eljárásjogi szabályokat határozhatnak meg azon feltételeket illetően, amelyeknek e jogorvoslati jogok gyakorlásához teljesülnie kell (2017. december 20‑iProtect Natur‑, Arten‑ und Landschaftsschutz Umweltorganisation ítélet,
C‑664/15
,
EU:C:2017:987
,
86.
pont; 2021. január 14‑iStichting Varkens in Nood és társai ítélet,
C‑826/18
,
EU:C:2021:7
,
49.
pont).
Mindazonáltal először is meg kell állapítani, hogy magának az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdése értelmében az ilyen kritériumok a jogorvoslati jog jogosultjai körének meghatározására vonatkoznak, nem pedig a jogorvoslat tárgyának meghatározására, mivel az a környezetre vonatkozó nemzeti jog rendelkezéseinek megsértésével kapcsolatos. Ebből az következik, hogy a tagállamok nem korlátozhatják e 9. cikk (3) bekezdésének tárgyi hatályát azzal, hogy kizárják a kereset tárgyából a környezetre vonatkozó nemzeti jog rendelkezéseinek bizonyos kategóriáit.
Másodsorban, amikor egy tagállam az Aarhusi Egyezmény 9. cikke (3) bekezdésében említett, a környezetvédelmi szervezeteknek a 715/2007 rendelet 5. cikkének (2) bekezdésére alapított jogainak gyakorlásával kapcsolatos keresetekre alkalmazandó eljárásjogi szabályokat határoz meg annak érdekében, hogy az illetékes nemzeti hatóságok határozatait felülvizsgálhatóvá tegye az e cikkből eredő kötelezettségeik fényében, e tagállam a Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében az Unió jogát hajtja végre, és ily módon többek között biztosítania kell a Charta 47. cikkében megállapított hatékony jogorvoslathoz való jogot (lásd ebben az értelemben: 2017. december 20‑iProtect Natur‑, Arten‑ und Landschaftsschutz Umweltorganisation ítélet,
C‑664/15
,
EU:C:2017:987
,
44.
és
87.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezért, bár nem vitás, hogy az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdése önmagában véve nem rendelkezik közvetlen hatállyal az uniós jogban, arra tehát mint ilyenre nem lehet hivatkozni egy, az uniós jog hatálya alá tartozó jogvitában egy, az uniós joggal ellentétes nemzeti rendelkezés alkalmazásának mellőzése céljából, mindazonáltal egyfelől az Unió által kötött nemzetközi egyezmények elsőbbsége megköveteli, hogy a nemzeti jogot a lehető legnagyobb mértékben az ezen egyezményeknek megfelelően értelmezzék, másfelől pedig e rendelkezés, a Charta 47. cikkével együttesen értelmezve, azt a kötelezettséget rója a tagállamokra, hogy biztosítaniuk kell az uniós jog, és különösen a környezeti jogi rendelkezések által nyújtott jogok hatékony bírói védelmét (2017. december 20‑iProtect Natur‑, Arten‑ und Landschaftsschutz Umweltorganisation ítélet,
C‑664/15
,
EU:C:2017:987
,
45.
pont).
Márpedig az Aarhusi Egyezmény – amelynek célja, hogy lehetővé tegye a környezet hatékony védelmét (2011. március 8‑iLesoochranárske zoskupenie ítélet,
C‑240/09
,
EU:C:2011:125
,
46.
pont) 9. cikkének (3) bekezdésében előírt jogorvoslati jogot hatékony érvényesülésétől, sőt lényegétől fosztaná meg, ha a belső jogban ilyen kritériumok felállításával azt kellene elismerni, hogy a „nyilvánosság tagjainak” bizonyos kategóriáitól,
a fortiori
az „érintett nyilvánosság tagjaitól”, mint amilyenek az Aarhusi Egyezmény 2. cikke (5) bekezdésében meghatározott követelményeknek megfelelő környezetvédelmi szervezetek, meg lehet tagadni a keresetindítás jogát magánszemélyek vagy hatóságok olyan cselekményeivel vagy mulasztásaival szemben, amelyek ellentétesek a környezetre vonatkozó nemzeti jog rendelkezéseinek bizonyos kategóriáival (lásd ebben az értelemben: 2017. december 20‑iProtect Natur‑, Arten‑ und Landschaftsschutz Umweltorganisation ítélet,
C‑664/15
,
EU:C:2017:987
,
46.
pont).
Az említett kritériumok előírása különösen nem foszthatja meg a környezetvédelmi szervezeteket attól a lehetőségtől, hogy az uniós környezetvédelmi jogból eredő szabályok betartásának bírói kontrollját kérjék, hiszen e szabályok azok, amelyek leginkább a közérdeket és nem csupán a különálló, egyéni érdekek védelmét jelenítik meg, az említett szervezeteknek pedig az a fő feladata, hogy a közérdeket védjék (2017. december 20‑iProtect Natur‑, Arten‑ und Landschaftsschutz Umweltorganisation ítélet,
C‑664/15
,
EU:C:2017:987
,
47.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Jóllehet az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdésében szereplő „nemzeti jogrendszerben lefektetett kritériumok” szövegrész azt jelenti, hogy a tagállamok e rendelkezés végrehajtását illetően megőrzik mérlegelési jogkörüket, mégsem engedhető meg, hogy olyan kritériumokat határozzanak meg, amelyek annyira szigorúak, hogy gyakorlatilag a környezetvédelmi szervezetek számára ellehetetlenítenék az e rendelkezésben említett lépések vagy mulasztások megtámadását (2017. december 20‑iProtect Natur‑, Arten‑ und Landschaftsschutz Umweltorganisation ítélet,
C‑664/15
,
EU:C:2017:987
,
48.
pont).
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett és a jelen ítélet 33–35. pontjában felidézett körülményekből az tűnik ki, hogy a német jog szerint, egy „termék” engedélyezésére vonatkozó határozattal szembeni kereshetőségi jog hiányában valamely környezetvédelmi egyesület, még ha meg is felel az UmwRG 3. §‑ának (1) bekezdésében előírt követelményeknek, nem nyújthat be keresetet a nemzeti bíróság előtt az EK‑típusjóváhagyást megadó vagy módosító határozat megtámadása érdekében, amely határozat ellentétes lehet a kibocsátáscsökkentő berendezések hatásfokát csökkentő hatástalanító berendezések használatának a 715/2007 rendelet 5. cikke (2) bekezdésében előírt tilalmával.
Azzal tehát, hogy megtagadja a környezetvédelmi szervezetektől egy ilyen, az EK‑típusjóváhagyást megadó vagy módosító határozattal szembeni keresetindítási jogot, az érintett nemzeti eljárásjog sérti az Aarhusi Egyezmény 9. cikke (3) bekezdésének a Charta 47. cikkével együttesen értelmezett rendelkezéseiből eredő követelményeket (lásd analógia útján: 2017. december 20‑iProtect Natur‑, Arten‑ und Landschaftsschutz Umweltorganisation ítélet,
C‑664/15
,
EU:C:2017:987
,
52.
pont).
Különösen az, hogy egy környezetvédelmi szervezet – jóllehet jogosult az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdésében említett bírósági eljárások megindítására – nem fordulhat bírósághoz az EK‑típusjóváhagyást megadó vagy módosító, a 715/2007 rendelet 5. cikkének (2) bekezdésével, és így az e 9. cikk (3) bekezdése értelmében vett, a „környezetre vonatkozó nemzeti jog[i] rendelkezéssel” esetlegesen ellentétes határozat vitatása érdekében, a Charta 47. cikke által biztosított hatékony jogorvoslathoz való jog korlátozásának minősül. Az ilyen korlátozás nem tekinthető igazoltnak.
E tekintetben, ami azt az érvet illeti, amely szerint a környezetvédelmi egyesületek kereshetőségi jogának bizonyos – különösen a környezetre nézve súlyos következményekkel járó – határozatokra történő ilyen korlátozása a környezethez kapcsolódó közigazgatási határozatok nagy számával igazolható, meg kell állapítani, hogy – amint arra a főtanácsnok is lényegében rámutatott indítványának 71. pontjában – egyrészt az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdéséből nem következik, hogy az abban előírt jogorvoslathoz való jog kizárólag a környezetre nézve súlyos következményekkel járó határozatokra korlátozódik. Másrészt az EK‑típusjóváhagyást megadó vagy módosító határozatok számos járműre vonatkozhatnak, és ezért semmiképpen nem tekinthetők úgy, hogy csak csekély jelentőségűek a környezet szempontjából. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 715/2007 rendelet (6) preambulumbekezdéséből az következik, hogy különösen a dízelmeghajtású gépjárművek NOx‑kibocsátását kell jelentősen csökkenteni a levegőminőség javítása és a szennyezési határértékek betartása érdekében. Márpedig az EK‑típusjóváhagyást az e rendelet 5. cikkének (2) bekezdésében előírt, a kibocsátást szabályozó rendszerek hatékonyságát csökkentő hatástalanító berendezések használatára vonatkozó tilalom megsértésével megadó vagy módosító határozatok meghiúsíthatják e környezetvédelmi célok elérését.
Ezenfelül, a KBA állításával ellentétben az, hogy a Deutsche Umwelthilféhez hasonló környezetvédelmi szervezet nem indíthat keresetet az EK‑típusjóváhagyást megadó vagy módosító határozatokkal szemben, egyáltalán nem szükséges egy
actio popularis
elkerüléséhez. Amint ugyanis arra a főtanácsnok is rámutatott indítványának 73. pontjában, amennyiben valamely egyesület a nemzeti jogban előírt feltételeknek megfelelően került elismerésre, következésképpen keresetindítási jogot biztosítottak számára a környezetvédelem területén, azt úgy kell tekinteni, mint amelyet az uniós környezetvédelmi jog rendelkezéseinek megsértése kellően érint ahhoz, hogy a nemzeti bíróságok előtt erre a jogsértésre hivatkozhasson.
Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy a bírósági jogorvoslathoz való jog gyakorlásához szükséges feltételekre vonatkozó eljárási szabályokat a lehető legteljesebb mértékben úgy értelmezze, hogy az megfeleljen mind az Aarhusi Egyezmény 9. cikke (3) bekezdése céljainak, mind az uniós jog által biztosított jogok hatékony bírói védelmére vonatkozó célnak, annak érdekében, hogy a környezetvédelmi szervezetek – mint például a Deutsche Umwelthilfe – bíróság előtt vitathassanak egy, a 715/2007 rendelet 5. cikkének (2) bekezdésével esetlegesen ellentétes, az EK‑típusjóváhagyást megadó vagy módosító határozatot (lásd analógia útján: 2017. december 20‑iProtect Natur‑, Arten‑ und Landschaftsschutz Umweltorganisation ítélet,
C‑664/15
,
EU:C:2017:987
,
54.
pont).
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében megemlített egy Németországban a 2017. december 20‑iProtect Natur‑, Arten‑ und Landschaftsschutz Umweltorganisation ítéletet (
C‑664/15
,
EU:C:2017:987
) követően hozott ítéletet, amely a VwGO 42. §‑a (2) bekezdése második tagmondatának ezen összhangban álló értelmezésével elismerte egy ilyen egyesület kereshetőségi jogát, amennyiben e szervezet az uniós környezetvédelmi jogon alapuló rendelkezéseket próbálja meg tiszteletben tartatni. Ily módon nem tűnik eleve kizártnak, hogy egy, a Deutsche Umwelthilféhez hasonló környezetvédelmi szervezet e kereshetőségi jogát a német jog olyan értelmezése alapján ismerjék el, amely tiszteletben tartja az Aarhusi Egyezménynek a Charta 47. cikkével összefüggésben értelmezett 9. cikke (3) bekezdéséből eredő követelményeket.
Ha az ilyen összhangban álló értelmezés lehetetlennek bizonyul, emlékeztetni kell arra, hogy minden nemzeti bíróságnak mint tagállami szervnek – hatásköre keretében – az a kötelessége, hogy mellőzze a nemzeti jog mindazon rendelkezéseinek alkalmazását, amelyek ellentétesek az uniós jognak az előtte folyamatban lévő jogvitában közvetlen hatállyal bíró rendelkezésével (2019. november 19‑iA. K. és társai [A legfelsőbb bíróság fegyelmi tanácsának függetlensége] ítélet,
C‑585/18, C‑624/18 és C‑625/18
,
EU:C:2019:982
,
161.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Amint az a jelen ítélet 66. pontjából következik, az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdése önmagában nem rendelkezik közvetlen hatállyal, így e rendelkezés nem kényszerítheti a kérdést előterjesztő bíróságot arra, hogy mellőzze az azzal ellentétes nemzeti rendelkezés alkalmazását.
Mindazonáltal a tagállamok számára az említett rendelkezésben foglalt, a jogorvoslathoz való jogra vonatkozó szabályok megállapítása tekintetében biztosított mérlegelési mozgástér nem érinti a Charta 47. cikkében foglalt, hatékony jogorvoslathoz való jog biztosítására vonatkozó kötelezettségüket, amint arra egyébként az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (4) bekezdése is emlékeztet. Márpedig a Charta 47. cikke önmagában elegendő, és azt nem kell uniós vagy nemzeti jogi rendelkezésekkel pontosítani ahhoz, hogy önmagában hivatkozható jogot biztosítson a magánszemélyek számára (2019. november 19‑iA. K. és társai [A legfelsőbb bíróság fegyelmi tanácsának függetlensége] ítélet,
C‑585/18, C‑624/18 és C‑625/18
,
EU:C:2019:982
,
162.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ennek megfelelően e cikkre az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdése értelmében a tagállamok számára biztosított mérlegelési jogkör korlátjaként lehet hivatkozni.
Következésképpen a jelen ítélet 77. pontjában említett esetben a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy mellőzze a nemzeti jog azon rendelkezéseinek alkalmazását, amelyek nem teszik lehetővé, hogy a Deutsche Umwelthilféhez hasonló környezetvédelmi egyesület vitathasson egy, az EK‑típusjóváhagyást megadó vagy módosító, a 715/2007 rendelet 5. cikkének (2) bekezdésével esetlegesen ellentétes határozatot.
A fentiek összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdését a Charta 47. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az, hogy egy olyan környezetvédelmi egyesület, amely a nemzeti jog értelmében perbeli cselekvőképességgel rendelkezik, nemzeti bíróság előtt ne vitathasson egy, az EK‑típusjóváhagyást megadó vagy módosító, a 715/2007 rendelet 5. cikkének (2) bekezdésével esetlegesen ellentétes közigazgatási határozatot.
A második kérdésről
Második kérdésének a) és b) pontjával, amelyeket együttesen kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 715/2007 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének a) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az e rendelkezés értelmében vett hatástalanító berendezés „használat[ának] […] indokolt[ságát]” a technológiának az EK‑típusjóváhagyás időpontjában létező szintje alapján kell értékelni, és figyelembe kell‑e venni az ezen „használat […] indokolt[ságától]” eltérő körülményeket is e hatástalanító berendezés jogszerűségének vizsgálata érdekében.
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a 715/2007 rendelet 3. cikkének 10. pontja úgy határozza meg a „hatástalanító berendezést”, hogy az „bármely olyan tervezési elem, amely érzékeli a hőmérsékletet, a járműsebességét, a motor fordulatszámát (a percenkénti fordulatszámot), a sebességfokozatot, a kipufogó‑ és szívócsővezetékben keletkező vákuumot vagy bármely más paramétert a kibocsátást szabályozó rendszer bármely részének működésbe hozása, működésének modulálása, késleltetése vagy kikapcsolása céljából, és amely bizonyos, a jármű szokásos körülmények közötti üzemeltetése és használata során ésszerűen várható feltételek mellett csökkenti a kibocsátást szabályozó rendszer hatásfokát”.
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből az tűnik ki, hogy az alapügyben szóban forgó szoftver hőmérsékleti tartományt állapított meg, amelynek értelmében a kipufogógáz visszavezetésének mértéke 0%, ha a külső hőmérséklet alacsonyabb –9 Celsius‑foknál, 85% –9 és 11 Celsius‑fok között, 11 Celsius‑fok fölött pedig emelkedik, hogy azután kizárólag 15 Celsius‑foknál magasabb külső hőmérsékleten működjön 100%‑on. Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság előadja, a kipufogógáz visszanyerésének mértéke tehát 85%, amennyiben elérésre kerül a Németországban mért átlaghőmérséklet, amely 2018‑ban 10,4 Celsius‑fok volt.
A Bíróság e tekintetben egy, az alapügyben szereplővel azonos hőmérsékleti tartományt illetően megállapította, hogy a 715/2007 rendelet 3. cikkének 10. pontját e rendelet 5. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy az a berendezés, amely csak akkor biztosítja az e rendeletben előírt kibocsátási határértékek betartását, ha a külső hőmérséklet 15 és 33 Celsius‑fok között van, és ha a közlekedési magasság nem haladja meg az 1000 métert, az e 3. cikk 10. pontja értelmében vett „hatástalanító berendezésnek” minősül (2022. július 14‑iGSMB Invest ítélet,
C‑128/20
,
EU:C:2022:570
,
47.
pont; 2022. július 14‑iVolkswagen ítélet,
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
,
54.
pont).
A 715/2007 5. cikkének (2) bekezdése értelmében tilos a kibocsátáscsökkentő berendezések hatásfokát csökkentő hatástalanító berendezések használata. Mindazonáltal e tilalom alól három kivétel létezik, amelyek közül az egyik e rendelet 5. cikke (2) bekezdésének a) pontjában szerepel, és amely arra az esetre vonatkozik, amikor „a berendezés használata a motor károsodás vagy baleset elleni védelme és a jármű biztonságos üzemeltetése szempontjából indokolt”.
Mivel ez a rendelkezés kivételt állapít meg a kibocsátáscsökkentő berendezések hatásfokát csökkentő hatástalanító berendezések használatának tilalma alól, ezt a rendelkezést szigorúan kell értelmezni (2022. július 14‑iGSMB Invest ítélet,
C‑128/20
,
EU:C:2022:570
,
50.
pont; 2022. július 14‑iVolkswagen ítélet,
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
,
63.
pont; 2022. július 14‑iPorsche Inter Auto és Volkswagen ítélet,
C‑145/20
,
EU:C:2022:572
,
61.
pont).
Magából a 715/2007 rendelet 5. cikke (2) bekezdése a) pontjának szövegéből kitűnik, hogy ahhoz, hogy a hatástalanító berendezés az ebben a rendelkezésben előírt kivétel hatálya alá tartozzon, annak használatát nemcsak a motor károsodás vagy baleset elleni védelme, hanem a jármű biztonságos üzemeltetése szempontjából is indokolni kell. Ugyanis, tekintettel az említett rendelkezésben az „és” kötőszó használatára, azt úgy kell értelmezni, hogy az abban előírt feltételek kumulatívak (2022. július 14‑iGSMB Invest ítélet,
C‑128/20
,
EU:C:2022:570
,
61.
pont; 2022. július 14‑iVolkswagen ítélet,
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
,
73.
pont; 2022. július 14‑iPorsche Inter Auto és Volkswagen ítélet,
C‑145/20
,
EU:C:2022:572
,
72.
pont).
Következésképpen, és tekintettel arra, hogy e kivételt szigorúan kell értelmezni, az alapügyben szóban forgóhoz hasonló hatástalanító berendezés használata csak akkor indokolható e kivétel alapján, ha bizonyítást nyer, hogy ez a berendezés szigorúan a motor olyan károsodása vagy baleset bekövetkezte közvetlen veszélyének elkerülését szolgálja, amelyet a kipufogógáz‑visszavezető rendszer egyik komponensének olyan súlyos meghibásodása okoz, amely konkrét veszélyhelyzetet teremt az ezzel a berendezéssel ellátott jármű üzemeltetése során. Mindazonáltal az alapeljárásban ennek vizsgálata kizárólag a kérdést előterjesztő bíróságra háruló tényértékelés körébe tartozik (2022. július 14‑iGSMB Invest ítélet,
C‑128/20
,
EU:C:2022:570
,
62.
pont; 2022. július 14‑iVolkswagen ítélet,
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
,
74.
pont; 2022. július 14‑iPorsche Inter Auto és Volkswagen ítélet,
C‑145/20
,
EU:C:2022:572
,
73.
pont).
Ezenfelül, ami az alapügyben szereplővel azonos hőmérsékleti tartományt illeti, a Bíróság megállapította, hogy bár igaz, hogy a 715/2007 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének a) pontja formálisan nem ír elő további feltételt az e rendelkezésben meghatározott kivétel alkalmazásához, mindazonáltal az olyan hatástalanító berendezés, amelynek rendes közlekedési körülmények között az év nagy részében működnie kell ahhoz, hogy a motort károsodástól vagy balesettől védje meg, és biztosítsa a jármű biztonságos üzemeltetését, nyilvánvalóan ellentétes lenne e rendelet célkitűzésével, amelytől az említett rendelkezés csak nagyon különleges körülmények között enged eltérést, és a járművek NOx‑kibocsátásának korlátozására vonatkozó elv aránytalan sérelmét eredményezné (2022. július 14‑iGSMB Invest ítélet,
C‑128/20
,
EU:C:2022:570
,
63.
pont; 2022. július 14‑iVolkswagen ítélet,
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
,
75.
pont; 2022. július 14‑iPorsche Inter Auto és Volkswagen ítélet,
C‑145/20
,
EU:C:2022:572
,
74.
pont).
A Bíróság ennek megfelelően arra a következtetésre jutott, hogy tekintettel arra, hogy ezen 5. cikk (2) bekezdésének a) pontját szigorúan kell értelmezni, az ilyen hatástalanító berendezés nem indokolható e rendelkezés alapján. Annak elismerése ugyanis, hogy az ilyen hatástalanító berendezés az e rendelkezésben előírt kivétel hatálya alá tartozhat, azt eredményezné, hogy e kivétel az Unió területén uralkodó valós vezetési körülmények között az év nagy részében alkalmazhatóvá válna, és ennek következtében az ilyen hatástalanító berendezések tilalmának a 715/2007 rendelet 5. cikkének (2) bekezdésében megállapított elve gyakorlatilag ritkábban lenne alkalmazható, mint az említett kivétel (2022. július 14‑iGSMB Invest ítélet,
C‑128/20
,
EU:C:2022:570
,
64.
és
65.
pont; 2022. július 14‑iVolkswagen ítélet,
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
,
76.
és
77.
pont; 2022. július 14‑iPorsche Inter Auto és Volkswagen ítélet,
C‑145/20
,
EU:C:2022:572
,
75.
és
76.
pont).
Ezenfelül a Bíróság kiemelte, hogy egyrészt a 715/2007 rendelet (7) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az uniós jogalkotó a szennyezőanyag‑kibocsátási határértékek meghatározásakor figyelembe vette a gyártók gazdasági érdekeit, és különösen az ezen értékek betartásának szükségessége miatt a vállalkozásokra háruló költségeket. Így a gyártóknak alkalmazkodniuk kell, és az említett értékek betartására alkalmas műszaki eszközöket kell alkalmazniuk, mivel e rendelet egyáltalán nem írja elő konkrét technológia alkalmazását (2022. július 14‑iGSMB Invest ítélet,
C‑128/20
,
EU:C:2022:570
,
67.
pont; 2022. július 14‑iVolkswagen ítélet,
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
,
79.
pont; 2022. július 14‑iPorsche Inter Auto és Volkswagen ítélet,
C‑145/20
,
EU:C:2022:572
,
78.
pont).
Másrészt a 715/2007 rendelet által kitűzött, a környezet magas szintű védelmének biztosítására és az Unión belüli levegőminőség javítására irányuló cél magában foglalja a NOx‑kibocsátásnak a járművek rendes élettartama során történő tényleges csökkentését is. Márpedig a hatástalanító berendezésnek az e rendelet 5. cikke (2) bekezdése a) pontja szerinti, kizárólag amiatt történő engedélyezése, hogy például a kutatási költségek magasak, a műszaki eszköz költségesebb, vagy hogy a jármű karbantartása gyakoribb és költségesebb a használó számára, aláásná ezt a célkitűzést (2022. július 14‑iGSMB Invest ítélet,
C‑128/20
,
EU:C:2022:570
,
68.
pont; 2022. július 14‑iVolkswagen ítélet,
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
,
80.
pont; 2022. július 14‑iPorsche Inter Auto és Volkswagen ítélet,
C‑145/20
,
EU:C:2022:572
,
79.
pont).
E körülmények között, és figyelembe véve azt, hogy e rendelkezést szigorúan kell értelmezni, meg kell állapítani, hogy a hatástalanító berendezés „használata” az említett rendelkezés értelmében csak akkor „indokolt”, ha az említett berendezés vagy az azzal ellátott jármű EK‑típusjóváhagyásának időpontjában semmilyen más műszaki megoldás nem teszi lehetővé a motor olyan károsodása vagy baleset bekövetkezte közvetlen veszélyének elkerülését, amely a jármű vezetése során konkrét veszélyhelyzetet teremt (2022. július 14‑iGSMB Invest ítélet,
C‑128/20
,
EU:C:2022:570
,
69.
pont; 2022. július 14‑iVolkswagen ítélet,
C‑134/20
,
EU:C:2022:571
,
81.
pont; 2022. július 14‑iPorsche Inter Auto és Volkswagen ítélet,
C‑145/20
,
EU:C:2022:572
,
80.
pont).
Következésképpen a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 715/2007 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy egy hatástalanító berendezés használata e rendelkezés értelmében csak azzal a feltétellel indokolható, ha bizonyítást nyer, hogy ez a berendezés szigorúan a motor olyan károsodása vagy baleset bekövetkezte közvetlen veszélyének elkerülését szolgálja, amelyet a kipufogógáz‑visszavezető rendszer egyik komponensének olyan súlyos meghibásodása okoz, amely konkrét veszélyhelyzetet teremt az ezzel a berendezéssel ellátott jármű üzemeltetése során. Ezenfelül egy hatástalanító berendezés „használata” e rendelkezés értelmében csak akkor „indokolt”, ha az említett berendezés vagy az azzal ellátott jármű EK‑típusjóváhagyásának időpontjában semmilyen más műszaki megoldás nem teszi lehetővé a motor olyan károsodása vagy baleset bekövetkezte közvetlen veszélyének elkerülését, amely a jármű vezetése során konkrét veszélyhelyzetet teremt.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:

1)
A környezeti ügyekben az információhoz való hozzáférésről, a nyilvánosságnak a döntéshozatalban történő részvételéről és az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosításáról szóló, 1998. június 25‑én Aarhusban aláírt és az Európai Közösség nevében a 2005. február 17‑i 2005/370/EK tanácsi határozattal jóváhagyott egyezmény 9. cikkének (3) bekezdését az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az, hogy egy olyan környezetvédelmi egyesület, amely a nemzeti jog értelmében perbeli cselekvőképességgel rendelkezik, nemzeti bíróság előtt ne vitathasson egy, az EK‑típusjóváhagyást megadó vagy módosító, a könnyű személygépjárművek és haszongépjárművek (Euro 5 és Euro 6) kibocsátás tekintetében történő típusjóváhagyásáról és a járműjavítási és ‑karbantartási információk elérhetőségéről szóló, 2007. június 20‑i 715/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 5. cikkének (2) bekezdésével esetlegesen ellentétes közigazgatási határozatot.

2)
A 715/2007 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy egy hatástalanító berendezés használata e rendelkezés értelmében csak azzal a feltétellel indokolható, ha bizonyítást nyer, hogy ez a berendezés szigorúan a motor olyan károsodása vagy baleset bekövetkezte közvetlen veszélyének elkerülését szolgálja, amelyet a kipufogógáz‑visszavezető rendszer egyik komponensének olyan súlyos meghibásodása okoz, amely konkrét veszélyhelyzetet teremt az ezzel a berendezéssel ellátott jármű üzemeltetése során. Ezenfelül egy hatástalanító berendezés „használata” e rendelkezés értelmében csak akkor „indokolt”, ha az említett berendezés vagy az azzal ellátott jármű EK‑típusjóváhagyásának időpontjában semmilyen más műszaki megoldás nem teszi lehetővé a motor olyan károsodása vagy baleset bekövetkezte közvetlen veszélyének elkerülését, amely a jármű vezetése során konkrét veszélyhelyzetet teremt.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.