CELEX: 62016TJ0504
Javna služba
Osoblje EIB‑a
Primici od rada
Godišnje usklađivanje ljestvice osnovnih plaća
Metoda izračuna
Gospodarska i financijska kriza

Okolnosti spora
Tužitelji Jean‑Pierre Bodson i druge fizičke osobe čija se imena nalaze na popisu u prilogu predmetu T‑504/16, s jedne strane, te Esther Badiola i druge fizičke osobe čija se imena nalaze na popisu u prilogu predmetu T‑505/16, s druge strane, službenici su Europske investicijske banke (EIB).
Sustav plaća službenika EIB‑a predviđa isplatu osnovne plaće, dodataka i različitih naknada i doplataka kao i redovito ažuriranje ljestvice osnovnih plaća.
Primjena metode godišnjeg usklađivanja ljestvice osnovnih plaća
Dana 29. lipnja 2009. odjel za ljudske resurse EIB‑a predstavio je Upravljačkom odboru EIB‑a (u daljnjem tekstu: Upravljački odbor) prijedlog s osobitim ciljem uvođenja, počevši od 2010., nove metode godišnjeg usklađivanja ljestvice osnovnih plaća koja se temelji na inflaciji. Prema tom prijedlogu, usklađivanje ljestvice osnovnih plaća za određenu godinu mora odgovarati prosjeku stope inflacije predviđene za Luksemburg za godinu u pitanju i stope inflacije utvrđene tijekom dviju prethodnih godina.
Dana 30. lipnja 2009. Upravljački odbor prihvatio je taj prijedlog i proslijedio ga Upravnom vijeću EIB‑a (u daljnjem tekstu: Upravno vijeće) i pododboru Upravnog vijeća zaduženom za primitke (u daljnjem tekstu: pododbor za primitke).
Nakon više sastanaka, od kojih je posljednji bio 21. rujna 2009., pododbor za primitke usvojio je pozitivnu preporuku za usvajanje takve metode. Ta preporuka glasi kako slijedi:
„Pododbor za primitke podržava uvođenje novog pristupa koji se odnosi na godišnju stopu usklađivanja [ljestvice osnovnih plaća] koja se temelji na inflaciji u Luksemburgu tijekom triju tekućih godina. Taj se pristup treba održati u razdoblju od sedam godina. Nakon toga odlučit će se treba li ga zadržati ili izmijeniti. Štoviše, proučit će se odgovara li mehanizam koji se temelji na trima tekućim godinama stopi stvarne inflacije. Ako to nije slučaj, stopa usklađivanja [ljestvice osnovnih plaća] ponovno će se prilagoditi stopi inflacije, povišenjem ili sniženjem. Prva studija i prilagođavanje koje će slijediti provest će se u 2012. radi usklađivanja [ljestvice osnovnih plaća] za 2013. Počevši od tog trenutka, prilagođavanje će se provoditi svake godine.”
Dana 22. rujna 2009. Upravno vijeće donijelo je odluku (u daljnjem tekstu: odluka od 22. rujna 2009.) kojom se usvaja preporuka pododbora za primitke. Tom odlukom EIB je stoga usvojio metodu godišnjeg usklađivanja ljestvice osnovnih plaća za svoje osoblje koja se temelji na inflaciji (u daljnjem tekstu: metoda iz 2009.) za razdoblje od sedam godina.
Obaviješću upućenom osoblju od 25. rujna 2009. predsjednik EIB‑a obavijestio je potonje o usvajanju odluke od 22. rujna 2009. U toj se obavijesti objašnjava da je cilj te odluke usvajanje „jednostavnije i transparentnije metode [usklađivanja ljestvice osnovnih plaća]”, uzimajući u obzir dva konjunkturna elementa vezana, s jedne strane, uz „napore koji se od EIB‑a i njegova osoblja zahtijevaju kao odgovor na ekonomsku krizu, znatnim povećanjem [njegova] obujma aktivnosti”, i, s druge strane, uz „pažnju koju vlade i javno mnijenje posvećuju plaćama i dodacima koje prima osoblje banaka”.
Godišnje usklađivanje ljestvice osnovnih plaća za 2012. godinu
Dana 13. prosinca 2011. Upravno vijeće prihvatilo je proračun troškova za osoblje za 2012. godinu koji mu omogućuje povećanje ljestvice osnovnih plaća od 2,8 % sukladno metodi iz 2009. za cjelokupno osoblje, odnosno službenike iz funkcijskih skupina C do K, ali samo od 1,8 % za ostale službenike, odnosno za rukovoditelje.
Godišnje usklađivanje ljestvice osnovnih plaća za 2013. godinu
U jesen 2012. Upravljački odbor podnio je na mišljenje Odboru za primitke osoblja EIB‑a (u daljnjem tekstu: odbor za primitke), koji je 2010. zamijenio pododbor za primitke, prijedlog povećanja proračuna troškova osoblja za zaposlene od 5,1 % u 2013. Cilj tog povećanja bio je financirati, s jedne strane, troškove vezane uz napredovanja po stupnju uspješnosti, promaknuća i premještaje u visini od 1,5 % i, s druge strane, povećanje ljestvice osnovnih plaća od 3,6 % primjenom metode iz 2009., koja je 2013. uzela u obzir prilagođavanje u visini od 0,9 % kako bi se uzeo u obzir stupanj inflacije koja je stvarno utvrđena tijekom prethodnih godina.
U mišljenju usvojenom nakon sastanaka od 22. listopada, 19. studenoga i 17. prosinca 2012. (u daljnjem tekstu: mišljenje iz prosinca 2012.) odbor za primitke je ocijenio, s obzirom na gospodarske i socijalne uvjete i prevladavajuću političku stvarnost u državama članicama, da se povećanje proračuna za troškove zaposlenog osoblja od 5,1 %, koje je predložio Upravljački odbor, ne može prihvatiti. Posljedično, odbor za primitke je, s jedne strane, preporučio Upravnom vijeću da ograniči to povećanje na 2,3 % i, s druge strane, pozvao Upravljački odbor da odluči o raspodjeli tog povećanja i o razini unutarnjih izvora kojima se, ako je potrebno, može koristiti kako bi se dopunio navedeni proračun. U istom mišljenju također je predložio izmjenu metode iz 2009. kako bi se uključile odredbe koje omogućuju veću fleksibilnost tijekom razdoblja gospodarske krize.
Dana 18. prosinca 2012. Upravno vijeće potvrdilo je operativni plan EIB‑a za razdoblje od 2013. do 2015., koji je predviđao povećanje proračuna za troškove osoblja za zaposleno osoblje u 2013. od 2,3 % (u daljnjem tekstu: odluka od 18. prosinca 2012.).
Interno priopćenje o operativnom planu EIB‑a za razdoblje od 2013. do 2015. navodi:
„Uzimajući u obzir aktualnu gospodarsku i političku klimu i mjere štednje uvedene u mnogim državama članicama, naši dioničari moraju […] pružiti dojam pravednog postupanja u nacionalnim i europskim poslovima. Proračun EIB‑a stoga uzima u obzir smanjenja nacionalnih proračuna povećanjem proračuna troškova [osoblja za zaposleno osoblje] od 2,3 % u 2013. […]”
Tijekom sastanka od 18. prosinca 2012. Upravno vijeće se, međutim, nije protivilo povećanju proračuna troškova osoblja za zaposleno osoblje u granici od dodatnih 1 %, zahvaljujući korištenju unutarnjim izvorima koji proizlaze iz „učinka vodenice”, koji stranke definiraju kao uštedu koja se ostvaruje prilikom odlaska određenih službenika u mirovinu, a koji su potom zamijenjeni novim mlađim službenicima koji imaju niže plaće, ili uopće nisu zamijenjeni, što stoga omogućuje ukupno povećanje različitih oblika povećanja plaća od 3,3 %.
Dana 23. siječnja 2013. Glavna uprava za kadrovske poslove EIB‑a uputila je napomenu Upravljačkom odboru kojom od njega traži da prihvati mjere izvršenja odluke od 18. prosinca 2012. Tom se napomenom osobito navodi da povećanje proračuna troškova osoblja za zaposleno osoblje od 3,3 % ne dopušta povećanje, sukladno metodi iz 2009., ljestvice osnovnih plaća od 3,6 %. Budući da se povećanjem proračuna troškova osoblja za zaposleno osoblje moraju također financirati, u visini od 1,5 %, napredovanja po stupnju uspješnosti, promaknuća i premještaji, Glavna uprava za kadrovske poslove predložila je povećanje ljestvice osnovnih plaća od samo 1,8 %, odnosno povećanje navedene ljestvice za stopu koja je niža od prosječne stope predviđene primjenom metode iz 2009.
Dana 29. siječnja 2013. Upravljački odbor prihvatio je mjere za provedbu odluke od 18. prosinca 2012. koje je predložila Glavna uprava za kadrovske poslove (u daljnjem tekstu: odluka od 29. siječnja 2013.).
Dana 5. veljače 2013. člankom objavljenim na EIB‑ovu intranetu (u daljnjem tekstu: članak od 5. veljače 2013.) osoblje je obaviješteno o tome da je 29. siječnja 2013. Upravljački odbor odobrio proračun troškova osoblja i, posebice, o određivanju povećanja ljestvice osnovnih plaća za 2013. od 1,8 %.
Dana 15. veljače 2013. Glavna uprava za kadrovske poslove EIB‑a također je dostavila članovima osoblja EIB‑a napomenu kojom ih obavještava o godišnjem usklađivanju ljestvice osnovnih plaća za 2013. godinu (u daljnjem tekstu: informativna napomena od 15. veljače 2013.).
Godišnje usklađivanje ljestvice osnovnih plaća za 2013. godinu koje proizlazi iz odluka od 18. prosinca 2012. i od 29. siječnja 2013. prvi je put primijenjeno u obračunima plaća tužiteljâ za veljaču 2013.
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbama podnesenima tajništvu Službeničkog suda Europske unije 8. svibnja 2013., koje su upisane pod brojevima F‑41/13 i F‑43/13, tužitelji i druga dva službenika EIB‑a pokrenuli su ovaj postupak.
Podneskom dostavljenim tajništvu Službeničkog suda 13. studenoga 2013. zastupnik tužiteljâ u predmetu F‑41/13 obavijestio je Službenički sud da druga dva službenika navedena u točki 19. ove tužbe povlače svoje tužbe.
Rješenjem predsjednika trećeg vijeća Službeničkog suda od 9. prosinca 2013. imena dviju osoba navedenih u točkama 19. i 20. ove presude izbrisana su s popisa tužiteljâ.
Mjerama upravljanja postupkom koje su usvojene na temelju članka 55. stavka 2. točke (b) njegova Poslovnika Službenički sud je 13. veljače 2014. pozvao stranke u predmetima F‑41/13 i F‑43/13 da iznesu svoja očitovanja o eventualnim posljedicama presuda od 12. veljače 2014., Bodson i dr./EIB (
F‑83/12
,
EU:F:2014:15
) i od 12. veljače 2014., Bodson i dr./EIB (
F‑73/12
,
EU:F:2014:16
). Stranke su u dodijeljenom roku udovoljile tom zahtjevu.
Rješenjima od 16. lipnja 2014. predsjednik trećeg vijeća Službeničkog suda prekinuo je postupak u predmetima F‑41/13 i F‑43/13 do donošenja presuda kojima se završavaju postupci u predmetima T‑240/14 P i T‑241/14 P, Bodson i dr./EIB, koji se odnose na žalbe protiv presuda od 12. veljače 2014., Bodson i dr./EIB (
F‑83/12
,
EU:F:2014:15
) i od 12. veljače 2014., Bodson i dr./EIB (
F‑73/12
,
EU:F:2014:16
), iz razloga što tužitelji u tim dvama predmetima ističu tužbeni razlog koji se odnosi na povredu bitnih uvjeta svojih ugovora o radu, poput tužiteljâ u predmetima T‑240/14 P i T‑241/14 P.
Nakon donošenja presuda od 26. veljače 2016., Bodson i dr./EIB (
T‑241/14 P
,
EU:T:2016:103
) i od 26. veljače 2016., Bodson i dr./EIB (
T‑240/14 P
,
EU:T:2016:104
), Službenički sud nastavio je postupke te je mjerama upravljanja postupkom usvojenima na temelju članka 55. stavka 2. točke (b) svojeg Poslovnika 3. ožujka 2016. pozvao stranke da iznesu svoja očitovanja o eventualnim posljedicama tih presuda. Stranke su u dodijeljenom roku udovoljile tom zahtjevu.
Primjenom članka 3. Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 2016. o prijenosu na Opći sud nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Europske unije i njezinih službenika (
SL 2016., L 200, str. 137
.), predmeti F‑41/13 i F‑43/13 preneseni su na Opći sud u stanju u kojem su se nalazili 31. kolovoza 2016. Upisani su pod brojevima T‑504/16 i T‑505/16.
Mjerama upravljanja postupkom usvojenima na temelju članka 89. stavka 3. točke (d) Poslovnika Općeg suda, Opći sud je 3. veljače 2017. pozvao EIB da dostavi više akata koji nisu objavljeni u
Službenom listu Europske unije
, a koji tvore pravni okvir ovih predmeta, i osobito prilog 3. zapisniku PV/09/09 sa sastanka Upravnog vijeća od 22. rujna 2009., na kojem je donesena odluka od 22. rujna 2009. EIB je u dodijeljenom roku udovoljio tom zahtjevu.
Odlukom od 7. ožujka 2017. predsjednik devetog vijeća Općeg suda, saslušavši stranke, spojio je predmete T‑504/16 i T‑505/16 u svrhu usmenog postupka i donošenja odluke kojom se završava postupak u skladu s člankom 68. Poslovnika.
Tužitelji, svaki za sebe, zahtijevaju da Opći sud:
–
poništi:
–
odluke sadržane u njihovim obračunima plaća za veljaču 2013., kojima se na tužitelje primjenjuju odluke od 18. prosinca 2012. i 29. siječnja 2013.;
–
sve odluke sadržane u kasnijim obračunima plaća kojima se primjenjuju iste odluke;
–
i, u mjeri u kojoj je to potrebno, članak od 5. veljače 2013. i informativnu napomenu od 15. veljače 2013.;
–
naloži EIB‑u plaćanje:
–
na ime naknade financijske štete, naknade štete privremeno procijenjene na iznos od 30000 eura po tužitelju, na temelju, s jedne strane, razlike koja proizlazi iz provedbe navedenih odluka i sustava proizišlog iz metode iz 2009. od 1. siječnja 2013., uvećanog za zatezne kamate po stopi koju određuje Europska središnja banka (ESB) za glavne operacije refinanciranja uvećane za tri boda, i, s druge strane, naknadu štete zbog pretrpljenog gubitka kupovne moći;
–
na ime naknade neimovinske štete, 1000 eura po tužitelju;
–
ako je potrebno, u slučaju da ih EIB ne dostavi samoinicijativno, na temelju mjera upravljanja postupkom pozvati ga da podnese sljedeće dokumente:
–
zapisnik sa sastanka Upravnog vijeća od 18. prosinca 2012.;
–
zapisnik sa sastanka Upravljačkog odbora od 29. siječnja 2013.;
–
napomene njegova odjela za ljudske potencijale (osoblje) RH/P&O/2009‑0083 od 26. lipnja 2009. i personnel/ASP/2013‑5 od 23. siječnja 2013.;
–
prilog 3. zapisniku PV/09/09 sa sastanka Upravnog vijeća od 22. rujna 2009.;
–
operativni plan za razdoblje od 2013. do 2015.
–
naloži EIB‑u snošenje troškova.
EIB od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužiteljima snošenje troškova.
Pravo
Mjere upravljanja postupkom koje su zahtijevali tužitelji
Tužitelji od Općeg suda traže da donese mjere upravljanja postupkom kojima bi naložio EIB‑u dostavu određenih dokumenata u slučaju da ih EIB ne bi samoinicijativno dostavio.
Treba, međutim, utvrditi da su, s jedne strane, tužitelji primili na znanje da je EIB u prilogu odgovoru na tužbu dostavio zahtijevane dokumente, ističući, međutim, da odluka od 22. rujna 2009. nije bila dostavljena.
S druge strane, mjerama upravljanja postupkom navedenima u točki 26. ove presude Opći sud pozvao je EIB da dostavi odluku od 22. rujna 2009. EIB je u dodijeljenom roku udovoljio tom zahtjevu.
Posljedično, treba obustaviti postupak po zahtjevu za mjerama za upravljanje postupkom koje su zatražili tužitelji.
Zahtjevi za poništenje
Opći sud smatra da treba odvojeno ispitati zahtjeve za poništenje istaknute protiv članka od 5. veljače 2013. i informativne napomene od 15. veljače 2013., s jedne strane, i protiv odluka sadržanih u obračunima plaća tužiteljâ za veljaču 2013. i sljedeće mjesece, s druge strane.
Zahtjevi istaknuti protiv članka od 5. veljače 2013. i informativne napomene od 15. veljače 2013.
Uvodno, kao prvo, valja podsjetiti da sporovi potpuno unutarnje naravi između EIB‑a i njegovih službenika podliježu posebnom sustavu. Ti sporovi, koji po naravi pripadaju u sporove između institucija Europske unije i njihovih dužnosnika ili službenika, podliježu sudskom nadzoru na temelju članka 270. UFEU‑a i članka 50.a Statuta Suda Europske unije (vidjeti u tom smislu presude od 15. lipnja 1976., Mills/EIB,
110/75
,
EU:C:1976:88
, t.
5.
do
18.
i od 23. veljače 2001., De Nicola/EIB,
T‑7/98, T‑208/98 i T‑109/99
,
EU:T:2001:69
, t.
93.
,
94.
i
100.
).
Osim toga, Upravno vijeće je 20. travnja 1960. usvojilo Pravilnik o osoblju koji se primjenjuje na sve službenike EIB‑a i koji je posljednji put izmijenjen, što se tiče ovog spora, 1. siječnja 2009. (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju). Članak 41. prvi stavak Pravilnika o osoblju propisuje da se „sve vrste pojedinačnih sporova između [EIB‑a] i članova njegova osoblja iznose pred Sud [Europske unije]”.
Stoga, što se tiče sporova do kojih dolazi između EIB‑a i njegovih službenika, samo pojedinačni sporovi mogu biti izneseni pred Opći sud. Posljedično, iako službenici u okviru pojedinačnog spora pod određenim uvjetima mogu istaknuti prigovor nezakonitosti općih mjera, njima nije dopušteno izravno zahtijevati njihovo poništenje (vidjeti u tom smislu presudu od 28. rujna 2011., De Nicola/EIB,
F‑13/10
,
EU:F:2011:161
, t.
54.
).
Kao drugo, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se – s obzirom na to da on ne može utjecati na interese svojeg adresata ili izmijeniti njegovu pravnu situaciju u odnosu na situaciju prije njegova zaprimanja – isključivo informativni akt ne može pobijati tužbom za poništenje (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2012., Sina Bank/Vijeće,
T‑15/11
,
EU:T:2012:661
, t.
30.
i
31.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju, protivno onomu što tvrde tužitelji, članak od 5. veljače 2013. i informativna napomena od 15. veljače 2013. samo obavještavaju osoblje EIB‑a o donošenju odluke od 29. siječnja 2013., čiji je cilj proizvesti pravne učinke u pogledu određene kategorije osoba, odnosno službenika EIB‑a, općenito i apstraktno određenih, i prema tome predstavlja mjeru općeg dosega. Slijedi da taj članak i ta informativna napomena, s jedne strane, sami po sebi ne predstavljaju akte pojedinačne primjene i da su, s druge strane, isključivo informativne naravi i stoga nisu akti koji negativno utječu.
Posljedično, zahtjevi za poništenje članka od 5. veljače 2013. i informativne napomene od 15. veljače 2013. nedopušteni su na dva temelja.
Zahtjevi protiv odluka sadržanih u obračunima plaća tužiteljâ za veljaču 2013. i sljedeće mjesece
Tužitelji u obliku prigovora iznose da su odluke od 18. prosinca 2012. i od 29. siječnja 2013., koje se primjenjuju odlukama sadržanima u njihovim obračunima plaća za veljaču 2013. i sljedeće mjesece, nezakonite.
U prilog tom prigovoru nezakonitosti tužitelji ističu tri tužbena razloga: prvi, koji se odnosi na povredu odluke od 22. rujna 2009., drugi, koji se odnosi na povredu načela zaštite legitimnih očekivanja i treći, koji se odnosi na povredu temeljnih uvjeta njihovih ugovora o radu.
Prvim tužbenim razlogom tužitelji tvrde da su odluke od 18. prosinca 2012. i od 29. siječnja 2013. nezakonite jer su donesene, što se usklađivanja ljestvice osnovnih plaća za 2013. tiče, povredom metode iz 2009., koja je usvojena odlukom od 22. rujna 2009.
U tom pogledu EIB ne osporava činjenicu da bi primjena metode iz 2009. dovela do povećanja ljestvice osnovnih plaća od 3,6 % u 2013. i da je, prema tome, povećanje navedene ljestvice od 1,8 % koje proizlazi iz odluka od 18. prosinca 2012. i od 29. siječnja 2013. dovelo do odstupanja od te metode za 2013. godinu.
Međutim, EIB ističe da nije bio dužan za 2013. godinu primijeniti metodu iz 2009. Kao prvo, on objašnjava da je ta metoda bila obična interna smjernica lišena obvezujuće naravi. Kao drugo, Upravno je vijeće, uostalom, navedenu metodu izmijenilo odlukom od 18. prosinca 2012. Kao treće, okolnosti gospodarske krize u svakom slučaju predstavljale su višu silu koja opravdava odstupanje od te metode.
Ponajprije treba podsjetiti da su odnosi između tužiteljâ i EIB‑a, iako su proizišli iz ugovora, prije svega uređeni propisima (vidjeti u tom smislu presude od 12. veljače 2014., Bodson i dr./EIB,
F‑83/12
,
EU:F:2014:15
, t.
107.
i od 12. veljače 2014., Bodson i dr./EIB,
F‑73/12
,
EU:F:2014:16
, t.
55.
). Naime, članak 29. Poslovnika EIB‑a, koji je u travnju 2012. postao članak 31., predviđa da propise koji se odnose na osoblje EIB‑a određuje Upravno vijeće i da Upravljački odbor u odnosu na iste usvaja načine primjene.
Tako i članak 20. prvi stavak Pravilnika o osoblju navodi da se „ljestvica osnovnih plaća koja se odnosi na kategorije funkcija definiranih u članku 14. nalazi u prilogu I. [navedenom] poslovniku”. Prilog I. navedenom poslovniku pak predviđa da se „ljestvica osnovnih plaća stalno ažurira”.
Treba pojasniti da na temelju tih odredbi EIB ima diskrecijske ovlasti za određivanje i jednostranu izmjenu elemenata naknade svojem osoblju (vidjeti u tom smislu presude od 26. veljače 2016., Bodson i dr./EIB,
T‑241/14 P
,
EU:T:2016:103
, t.
51.
i
57.
i od 26. veljače 2016., Bodson i dr./EIB,
T‑240/14 P
,
EU:T:2016:104
, t.
39.
i
44.
) i, prema tome, za odlučivanje o ljestvici osnovnih plaća tog osoblja i za njezino ažuriranje.
Međutim, EIB u okviru svoje diskrecijske ovlasti može odlučiti unaprijed utvrditi, najprije i za određeno razdoblje, kriterije za određivanje, a zatim redovno ažuriranje ljestvice osnovnih plaća svojeg osoblja i stoga se obvezati poštovati te kriterije prilikom godišnjeg usklađivanja navedene ljestvice tijekom tog razdoblja (vidjeti u tom smislu presude od 5. lipnja 1973., Komisija/Vijeće,
81/72
,
EU:C:1973:60
, t.
11.
; od 26. lipnja 1975., Komisija/Vijeće,
70/74
,
EU:C:1975:93
, t.
20.
i
21.
i od 24. studenoga 2010., Komisija/Vijeće,
C‑40/10
,
EU:C:2010:713
, t.
64.
i
71.
).
U ovom slučaju nesporno je da je odlukom od 22. rujna 2009. Upravno vijeće usvojilo metodu godišnjeg usklađivanja ljestvice osnovnih plaća koja se primjenjuje u trajanju od sedam godina.
U tim okolnostima, kao prvo, treba utvrditi je li, kao što to tvrde tužitelji, ta metoda obvezujuće naravi ili je, kao što to tvrdi EIB, ona samo interna smjernica.
U tom pogledu ponajprije treba istaknuti da je odluku od 22. rujna 2009. na prijedlog Upravljačkog odbora i nakon mišljenja pododbora za primitke usvojilo Upravno vijeće, tijelo nadležno za donošenje propisa koji se odnose na osoblje na temelju članka 29. tada primjenjivog Poslovnika EIB‑a.
Nadalje, nije osporavano da metoda iz 2009., opisana u točkama 3. do 5. ove presude, na jasan i precizan način određuje kriterije za izračun usklađivanja ljestvice osnovnih plaća svake godine, i to u trajanju od sedam godina. Stoga je, usvajajući tu metodu, Upravno vijeće donijelo konkretne odredbe za provedbu članka 20. prvog stavka Pravilnika o osoblju i priloga I. tom pravilniku kako bi uredilo i stoga ograničilo EIB‑ovu diskrecijsku ovlast prilikom određivanja godišnjeg usklađivanja ljestvice osnovnih plaća (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2010., Komisija/Vijeće,
C‑40/10
,
EU:C:2010:713
, t.
67.
i
68.
).
Konačno, iz teksta odluke od 22. rujna 2009. i konteksta u kojem je donesena proizlazi da je, protivno njegovim tvrdnjama, EIB tu odluku želio učiniti obvezujućom, tako da se ona ne može izjednačiti s običnom internom smjernicom od koje bi EIB mogao odstupiti pod uvjetom da pruži razloge za to (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 1973., Komisija/Vijeće,
81/72
,
EU:C:1973:60
, t.
8.
).
Taj zaključak ne mogu dovesti u pitanje argumenti EIB‑a koji se odnose, kao prvo, na okolnost da je metoda iz 2009. predviđala usklađivanje u 2013., kao drugo, na činjenicu da ta metoda ne uključuje nikakav sustav izuzeća, za razliku od Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije, kao treće, na okolnost da je u mišljenju iz prosinca 2012. odbor za primitke predložio uvođenje više fleksibilnosti tijekom godina gospodarske krize i, kao četvrto, na činjenicu da se metoda iz 2009. primjenjivala samo na određene kategorije osoblja u 2012., nakon što je bilo teškoća s njezinom primjenom u 2011.
Naime, kao prvo, mehanizam prilagođavanja predviđen 2013., koji je precizno definiran metodom iz 2009., dio je načina primjene te metode. Jedini cilj tog prilagođavanja bio je za 2013. godinu korigirati usklađivanje ljestvice osnovnih plaća u slučaju kada primjena metode iz 2009. za godine od 2010. do 2012. nije dovela do indeksacije te ljestvice na stopu inflacije koja je stvarno utvrđena tijekom tih godina. Također treba istaknuti, kao što je to navedeno u točki 9. ove presude, da povećanje ljestvice osnovnih plaća od 3,6 % koje proizlazi iz primjene metode iz 2009. u 2013. godini uzima osobito u obzir usklađivanje predviđeno u 2013. godini. Prema tome, to prilagođavanje nije ni izuzeće koje omogućuje EIB‑u da odstupi od te metode ni element na temelju kojega bi se utvrdila neobvezujuća narav metode iz 2009., nego, naprotiv, predstavlja dodatni element koji osnažuje njezinu obvezujuću narav.
Kao drugo, sigurno je nesporno da, za razliku od priloga XI. Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europske unije – izvorno ustanovljenog Uredbom Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. o Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica i Uvjetima zapošljavanja koji se primjenjuje na ostale službenike tih Zajednica i o uspostavi posebnih mjera privremeno primjenjivih na dužnosnike Komisije (
SL 1968., L 56, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 6., str. 3.) – odluka od 22. rujna 2009. ne sadržava nijednu odredbu koja bi dopustila odstupanje od metode iz 2009. u slučaju da se utvrdi pogoršanje gospodarske i socijalne situacije unutar Unije. Međutim, postojanje ili izostanak sustava izuzeća samo za sebe nije relevantno da bi se utvrdilo je li metoda iz 2009. obvezujuće ili neobvezujuće naravi.
Kao treće, odbor za primitke u mišljenju iz prosinca 2012. izričito je predložio da bi metodu iz 2009. trebalo izmijeniti kako bi se uključile odredbe koje omogućuju veću fleksibilnost u slučaju gospodarske krize, što teži potvrditi da se, u izostanku takve izmjene, metoda iz 2009. trebala primijeniti u 2013.
Kao četvrto, okolnost da je metoda iz 2009. bila tek djelomično primijenjena u 2012. – s obzirom na to da je na dio osoblja, odnosno rukovoditelje, primijenjeno godišnje usklađivanje ljestvice osnovnih plaća niže od onog predviđenog tom metodom – nema utjecaja na utvrđenje da je ta metoda, koja je, uostalom, pravilno primijenjena na cjelokupno osoblje u 2010. i 2011. godini, obvezujuće naravi.
Slijedi da se donošenjem odluke od 22. rujna 2009. EIB samostalnom odlukom obvezao tijekom trajanja njezina važenja, odnosno sedam godina, u izvršavanju svojih diskrecijskih ovlasti koje proizlaze iz Pravilnika o osoblju poštovati metodu iz 2009. Posljedično, EIB se ne može u okviru godišnjeg usklađivanja ljestvice osnovnih plaća svojeg osoblja pozivati na marginu prosudbe koja prekoračuje kriterije utvrđene tom metodom (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2010., Komisija/Vijeće,
C‑40/10
,
EU:C:2010:713
, t.
71.
).
Štoviše, treba zaključiti da kriteriji navedeni u metodi iz 2009. omogućuju točno određivanje iznosa povećanja ljestvice osnovnih plaća koje treba usvojiti svake godine, na način da ta metoda EIB‑u ne dopušta nikakvu marginu prosudbe tijekom usvajanja odluka kojima se svake godine provodi usklađivanje te ljestvice. To je osim toga bila i namjera Upravnog vijeća kada je usvajalo tu metodu. Naime, iz obavijesti predsjednika EIB‑a od 25. rujna 2009. navedene u točki 7. ove presude proizlazi da je Upravno vijeće željelo redovno ažuriranje ljestvice osnovnih plaća podrediti primjeni „jednostavnije i transparentnije” metode.
U tim okolnostima EIB‑ov argument koji se odnosi na nepostojanje obvezne naravi metode iz 2009. ili na njezinu navodnu fleksibilnost treba odbaciti.
Kao drugo, treba provjeriti je li metoda iz 2009. bila primjenjiva u 2013., kao što to tvrde tužitelji, ili je tog datuma bila izmijenjena odlukom od 18. prosinca 2012., kao što to tvrdi EIB.
U tom pogledu, s jedne strane, treba istaknuti da odluka od 18. prosinca 2012. ne samo da ne sadržava nikakvu odredbu kojom se stavlja izvan snage, ukida ili izmjenjuje odluka od 22. rujna 2009. nego ne sadržava nikakvo upućivanje na tu odluku.
S druge strane, treba primijetiti da su te odluke, iako je obje donijelo isto tijelo i prema istom postupku, po naravi različite i imaju različite predmete. Naime, odluka od 22. rujna 2009., iako je usvojena u okviru izrade proračuna za 2010. godinu, regulatorne je i višegodišnje naravi, s obzirom na to da predviđa metodu kojom se za više godina uređuje godišnje usklađivanje jednog od elemenata primitaka osoblja, odnosno ljestvice osnovnih plaća. Nasuprot tomu, odluka od 18. prosinca 2012. akt je u bitnome proračunske naravi kojim se donosi EIB‑ov operativni plan za razdoblje od 2013. do 2015. godine, a kojim se u tom okviru određuje stopa povećanja proračuna troškova osoblja za zaposleno osoblje za određenu godinu, u ovom slučaju 2013., i za koji se ne tvrdi da sadržava regulatorne odredbe koje se odnose na primitke EIB‑ova osoblja.
U tim okolnostima ne može se smatrati da je odlukom od 18. prosinca 2012. izmijenjena metoda iz 2009. Usto treba primijetiti da isto vrijedi – zbog istih razloga i to više što potječe od Upravljačkog odbora, a ne od Upravnog vijeća – i za odluku od 29. siječnja 2013.
Kao treće, treba ispitati EIB‑ov argument koji se odnosi na to da je gospodarski kontekst jeseni 2012. predstavljao višu silu koja je 2013. godine opravdavala neprimjenu metode iz 2009.
U tom pogledu treba podsjetiti da, prema sudskoj praksi, iako pojam više sile ne zahtijeva apsolutnu nemogućnost, on zahtijeva da je do neostvarivanja predmetne činjenice došlo zbog okolnosti koje ne ovise o onomu tko se na njih poziva, a koje su bile neuobičajene i nepredvidljive te se njihove posljedice nisu mogle izbjeći unatoč dužnoj pažnji (presude od 8. ožujka 1988., McNicholl,
296/86
,
EU:C:1988:125
, t.
11.
; od 4. ožujka 2010., Komisija/Italija,
C‑297/08
,
EU:C:2010:115
, t.
85.
i od 30. lipnja 2016., Jinan Meide Casting/Vijeće,
T‑424/13
,
EU:T:2016:378
, t.
76.
).
U ovom slučaju iz obrazloženja mišljenja iz prosinca 2012. navedenog u točki 10. ove presude kao i iz navoda internog priopćenja navedenog u točki 12. ove presude proizlazi da je EIB u odlukama od 18. prosinca 2012. i od 29. siječnja 2013. odstupio od metode iz 2009. kako bi uzeo u obzir gospodarski, socijalni i politički kontekst u državama članicama i stvorio dojam pravednog postupanja u nacionalnim i europskim pitanjima.
Međutim, s jedne strane, treba zaključiti da, iako se poziva na situaciju gospodarske krize, EIB ne iznosi ni jedan podrobniji dokaz ili brojku vezanu uz težinu te krize i njezin utjecaj na njegovu financijsku situaciju. Posebno, EIB ne dokazuje niti tvrdi da mu je bilo nemoguće ili barem prekomjerno teško financirati troškove koji proizlaze iz primjene metode iz 2009., kao što je to prvotno predložila Glavna uprava za kadrovske poslove, a potom i Upravljački odbor.
S druge strane, iz teksta obavijesti koju je predsjednik EIB‑a uputio osoblju 25. rujna 2009., sažete u točki 7. ove presude, proizlazi da je kontekst gospodarske krize uzet u obzir prilikom usvajanja metode iz 2009. U tim okolnostima i s obzirom na to da nije istaknuo nikakvo pogoršanje gospodarske situacije između rujna 2009. i jeseni 2012., EIB nije dokazao ni to da je prevladavajući gospodarski kontekst prilikom usvajanja odluka od 18. prosinca 2012. i 29. siječnja 2013. bio nepredvidljiv u trenutku donošenja odluke od 22. rujna 2009.
Slijedi da EIB nije dokazao da su gospodarski i društveni kontekst ili politički imperativi koje navodi predstavljali neuobičajenu i nepredvidljivu okolnost čije posljedice nije mogao izbjeći unatoč dužnoj pažnji i koji bi, prema tome, predstavljali višu silu.
U tim uvjetima i vodeći računa o okolnosti, navedenoj u točkama 57. i 61. ove presude, da metoda iz 2009. ne sadržava nikakav sustav izuzeća i ne ostavlja EIB‑u nikakvu marginu prosudbe, situacija gospodarske krize na koju se EIB poziva po naravi nije mogla u 2013. opravdati niže usklađivanje ljestvice osnovnih plaća njegova osoblja od onog koje proizlazi iz metode iz 2009.
Prema tome, iz prethodnog proizlazi, bez potrebe za ispitivanjem drugog i trećeg tužbenog razloga koje su istaknuli tužitelji, da je odlukama od 18. prosinca 2012. i od 29. siječnja 2013. povrijeđena odluka od 22. rujna 2009. i da su one, slijedom navedenog, nezakonite.
Posljedično, odluke sadržane u obračunima plaća tužiteljâ za veljaču 2013. i sljedeće mjesece koje su donesene na temelju odluka od 18. prosinca 2012. i 29. siječnja 2013. da se ljestvica osnovnih plaća poveća samo za 1,8 % također su nezakonite i stoga ih treba poništiti.
Zahtjev za naknadu štete
Kao prvo, što se tiče financijske štete koju navode tužitelji, treba podsjetiti da je, na temelju članka 266. UFEU‑a, EIB dužan poduzeti potrebne mjere kako bi postupio sukladno ovoj presudi i osobito usvojiti, poštujući načelo zakonitosti, svaki akt koji bi mogao pravedno kompenzirati nepovoljan položaj u koji su tužitelji dovedeni zbog poništenih akata (vidjeti presudu od 15. rujna 2005., Casini/Komisija,
T‑132/03
,
EU:T:2005:324
, t.
98.
i navedenu sudsku praksu), ne dovodeći u pitanje mogućnost tužitelja da naknadno podnesu tužbu protiv mjera koje je usvojio EIB u izvršenju ove presude. U tim su okolnostima zahtjevi tužiteljâ za naknadu novčane štete preuranjeni (vidjeti u tom smislu presude od 7. lipnja 2011., Larue i Seigneur/ESB,
F‑84/09
,
EU:F:2011:71
, t.
64.
i od 29. rujna 2011., Bowles i dr./ESB,
F‑114/10
,
EU:F:2011:173
, t.
79.
i
80.
).
Kao drugo, što se tiče neimovinske štete koju tužitelji smatraju da su pretrpjeli, valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi poništenje nezakonitog akta može samo za sebe predstavljati primjeren i načelno dostatan način popravljanja svih neimovinskih šteta koje je taj akt mogao prouzročiti, osim ako tužitelj ne dokaže da je pretrpio neimovinsku štetu koja je odvojiva od nezakonitosti zbog koje je odluka poništena i koja se ne može u cijelosti popraviti tim poništenjem (vidjeti u tom smislu presude od 7. veljače 1990., Culin/Komisija,
C‑343/87
,
EU:C:1990:49
, t.
27.
do
29.
i od 9. prosinca 2010., Komisija/Strack,
T‑526/08 P
,
EU:T:2010:506
, t.
58.
).
U ovom slučaju tužitelji se ograničavaju na tvrdnju da im je neimovinska šteta nastala zbog činjenice da su dovedeni u situaciju neizvjesnosti što se tiče napretka svojih primitaka, s time da nisu dali nikakvo objašnjenje kad je riječ o težini i posljedicama te neizvjesnosti za njih. Osim toga, iz članka od 5. veljače 2013. i informativne napomene od 15. veljače 2013. proizlazi da su, čak i prije nego što su primili svoje obračune plaća za veljaču 2013., u kojima je prvi put primijenjeno usklađivanje ljestvice osnovnih plaća od 1,8 % utvrđeno za 2013. godinu, tužitelji bili obaviješteni o razini tog usklađivanja, slijedom čega se neizvjesnost na koju se pozivaju ne može utvrditi. U tim okolnostima treba utvrditi da tužba ne sadržava ni najmanji dokaz kad je riječ o opsegu neimovinske štete koju su tužitelji navodno pretrpjeli niti, još više, kad je riječ o pitanju bi li se ta šteta mogla u cijelosti popraviti poništenjem pobijanih odluka.
S obzirom na sve prethodno navedeno, zahtjeve tužiteljâ za naknadu štete treba odbiti.
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da EIB u bitnome nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu tužiteljâ.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (deveto vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Poništavaju se odluke Europske investicijske banke (EIB) kojima se primjenjuju odluka Upravnog vijeća EIB‑a od 18. prosinca 2012. i odluka Upravljačkog odbora EIB‑a od 29. siječnja 2013., a koje su sadržane u obračunima plaća za veljaču 2013. i sljedeće mjesece Jean‑Pierrea Bodsona i drugih članova osoblja EIB‑a čija se imena nalaze na popisu u prilogu predmetu T‑504/16, s jedne strane, i Esther Badiole i drugih članova osoblja EIB‑a čija se imena nalaze na popisu u prilogu predmetu T‑504/16, s druge strane.

2.
U preostalom dijelu tužba se odbija.

3.
EIB‑u se nalaže snošenje troškova.

Gervasoni
da Silva Passos
Kowalik‑Bańczyk
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 14. rujna 2017.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski
(
)	Popis ostalih tužitelja priložen je samo uz inačicu koja je dostavljena strankama.