CELEX: 62017CJ0183
Apelācija
Sadarbība attīstības jomā
Eiropas Savienības budžeta izpilde, īstenojot netiešu pārvaldību
Prasība atcelt tiesību aktu
Pieņemamība
Apstrīdami tiesību akti
Lēmums uzticēt budžeta izpildes uzdevumu citai personai, nevis tai, kas sākotnēji izraudzīta
Lēmums vairs neuzticēt jaunus budžeta izpildes uzdevumus sākotnēji izraudzītajai vienībai
Regula (EK, Euratom) Nr. 2342/2002
43. pants
Deleģētā regula (ES) Nr. 1268/2012
43. pants
Jēdziens “starptautiskā organizācija”
Nosacījumi
Prasība atlīdzināt kaitējumu

Apelācijas sūdzībās
International Management Group
(turpmāk tekstā – “
IMG
”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 2. februāra spriedumu
International Management Group
/Komisija (T‑29/15, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums lietā T‑29/15”,
EU:T:2017:56
) un 2017. gada 2. februāra spriedumu
International Management Group
/Komisija (T‑381/15, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums lietā T‑381/15”,
EU:T:2017:57
) (turpmāk tekstā kopā – “pārsūdzētie spriedumi”), ar kuriem šī tiesa noraidīja tās prasības lietā T‑29/15 atcelt Komisijas 2014. gada 16. decembra Īstenošanas lēmumu C(2014) 9787
final
, ar ko groza Īstenošanas lēmumu C(2013) 7682 par 2013. gada rīcības programmu Mjanmas/Birmas finansēšanai no Eiropas Savienības vispārējā budžeta (turpmāk tekstā – “2014. gada 16. decembra lēmums”), un lietā T‑381/15, pirmkārt, atcelt Eiropas Komisijas lēmumu, kurš iekļauts tās 2015. gada 8. maija vēstulē, kas adresēta
IMG
(turpmāk tekstā – “2015. gada 8. maija lēmums” un kopā ar 2014. gada 16. decembra lēmumu – “apstrīdētie lēmumi”), kā arī, otrkārt, atlīdzināt kaitējumu, kas nodarīts ar 2015. gada 8. maija lēmumu.
Atbilstošās tiesību normas
2002. gada finanšu tiesiskais regulējums
Regula Nr. 1605/2002
Padomes Regula (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 (2002. gada 25. jūnijs) par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (
OV 2002, L 248, 1. lpp.
), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes Regulu (EK, Euratom) Nr. 1995/2006 (2006. gada 13. decembris) (
OV 2006, L 390, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1605/2002”), tika atcelta no 2013. gada 1. janvāra ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (2012. gada 25. oktobris) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 atcelšanu (
OV 2012, L 298, 1. lpp.
). Tomēr Regulas Nr. 966/2012 212. panta a) punktā tostarp bija paredzēts, ka Regulas Nr. 1605/2002 53. un 53.d pants paliek piemērojams visām saistībām, par kurām nolīgumi noslēgti pirms 2013. gada 31. decembra.
Regulas Nr. 1605/2002 53. pantā ir paredzēts:
“Komisija budžetu izpilda saskaņā ar 53.a līdz 53.d pantā izklāstītajiem noteikumiem:
a)
centralizēti;
b)
īstenojot dalītu vai decentralizētu pārvaldību;
c)
īstenojot kopīgu pārvaldību ar starptautiskām organizācijām.”
Šīs regulas 53.d pantā tostarp ir noteikts:
“1.   Ja Komisija izpilda budžetu, īstenojot kopīgu pārvaldību, tad turpmāk norādītajos gadījumos dažus izpildes uzdevumus saskaņā ar īstenošanas noteikumiem deleģē starptautiskajām organizācijām [..]
[..]
2.   Atsevišķos nolīgumos, ko ar starptautiskām organizācijām noslēdz par finansējuma piešķiršanu, ir sīki izstrādāti noteikumi par šādām starptautiskām organizācijām uzticēto uzdevumu izpildi.
[..]”
Regula Nr. 2342/2002
Komisijas Regula (EK, Euratom) Nr. 2342/2002 (2002. gada 23. decembris), ar ko paredz īstenošanas kārtību Padomes Regulai (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 (
OV 2002, L 357, 1. lpp.
), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas Regulu (EK, Euratom) Nr. 478/2007 (2007. gada 23. aprīlis) (
OV 2007, L 111, 13. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2342/2002” un kopā ar Regulu Nr. 1605/2002 – “2002. gada finanšu tiesiskais regulējums”), no 2013. gada 1. janvāra tika atcelta ar Komisijas Deleģēto regulu (ES) Nr. 1268/2012 (2012. gada 29. oktobris) par [Regulas Nr. 966/2012] piemērošanas noteikumiem (
OV 2012, L 362, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā kopā ar Regulu Nr. 966/2012 – “2012. gada finanšu tiesiskais regulējums”).
Regulas Nr. 2342/2002 43. panta “Kopīga pārvaldība” tostarp bija 2. punkts, saskaņā ar kuru:
“Regulas [Nr. 1605/2002] 53.d pantā minētās starptautiskās organizācijas ir:
a)
starptautiskas publiskā sektora organizācijas, kas izveidotas ar starpvaldību nolīgumiem, un specializētas aģentūras, ko izveidojušas šādas organizācijas;
[..].”
2012. gada finanšu tiesiskais regulējums
Regula Nr. 966/2012
Regula Nr. 966/2012 stājās spēkā 2012. gada 27. oktobrī atbilstoši tās 214. panta pirmajai daļai. Tā ir piemērojama no 2013. gada 1. janvāra atbilstoši minētā panta otrajai daļai, neskarot citiem minētās regulas pantiem īpaši paredzētos piemērošanas datumus.
Viens no šiem pantiem ir 58. pants “Budžeta izpildes paņēmieni”, kas ir piemērojams tikai tām saistībām, par kurām nolīgumi noslēgti no 2014. gada 1. janvāra, un kurā ir šādi formulēts 1. punkts:
“Komisija budžetu izpilda šādi:
a)
tieši (“tiešā pārvaldība”) ar savu struktūrvienību [..] palīdzību;
b)
ar dalītu pārvaldību kopā ar dalībvalstīm (“dalītā pārvaldība”); vai
c)
netieši (“netiešā pārvaldība”) [..], uzticot budžeta izpildes uzdevumus:
i)
trešām valstīm vai to ieceltām struktūrām;
ii)
starptautiskām organizācijām un to aģentūrām;
[..].”
Savukārt Regulas Nr. 966/2012 84.–86. pants ir piemērojams no 2013. gada 1. janvāra.
Saskaņā ar šīs regulas 84. pantu “Finansēšanas lēmumi”:
“1.   Par katru izdevumu posteni uzņemas saistību, to apstiprina, izdod maksājuma rīkojumu un samaksā.
2.   Izņemot gadījumus, kad apropriācijas var īstenot bez pamatakta [..], pirms izdevumu saistību uzņemšanās iestāde vai institūcijas, kam iestāde deleģējusi pilnvaras, pieņem finansēšanas lēmumu.
3.   Šā panta 2. punktā minētajā finansēšanas lēmumā precizē izvirzīto mērķi, vēlamos rezultātus, izpildes metodes un tā kopējo summu. Tajā iekļauj arī finansējamo darbību aprakstu, katrai darbībai piešķirto indikatīvo summu un indikatīvu īstenošanas grafiku.
Netiešās pārvaldības gadījumā finansēšanas lēmumā norāda arī saskaņā ar 58. panta 1. punkta c) apakšpunktu pilnvaroto vienību vai personu, vienības vai personas atlases kritērijus un minētajai vienībai vai personai uzticētos uzdevumus.
[..]”
Saskaņā ar minētās regulas 85. panta “Saistību veidi” 1. punktu:
“Budžeta saistību uzņemšanās ir darbība, ar kuru rezervē apropriāciju, kas nepieciešama, lai segtu turpmākus maksājumus, pildot juridiskas saistības.
Juridisku saistību uzņemšanās ir akts, ar kuru kredītrīkotājs noslēdz vai nodibina saistību, kas rada maksājumu.
[..]”
Šīs pašas regulas 86. panta “Noteikumi par saistībām” 1. punktā ir paredzēts:
“Attiecībā uz pasākumiem, kas var būt par pamatu izdevumiem, ko maksā no budžeta, atbildīgais kredītrīkotājs uzņemas saistības budžetā pirms juridisku saistību noslēgšanas ar trešām personām [..].”
Deleģētā regula Nr. 1268/2012
Deleģētās regulas Nr. 1268/2012 43. panta “Īpaši noteikumi par netiešu pārvaldību ar starptautiskām organizācijām” 1. punktā ir noteikts:
“Finanšu regulas 58. panta 1. punkta c) apakšpunkta ii) punktā minētās starptautiskās organizācijas ir:
a)
starptautiskas publiskā sektora organizācijas, kas izveidotas ar starpvaldību nolīgumiem, un specializētas aģentūras, ko izveidojušas šādas organizācijas;
[..].”
Regula (ES, Euratom) Nr. 883/2013
Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES, Euratom) Nr. 883/2013 (2013. gada 11. septembris) par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (
OLAF
), un ar ko atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1073/1999 un Padomes Regulu (Euratom) Nr. 1074/1999 (
OV 2013, L 248, 1. lpp.
), stājās spēkā 2013. gada 1. oktobrī.
Šīs regulas 7. panta “Izmeklēšanas procedūra” tostarp 6. punktā ir paredzēts:
“Ja izmeklēšana rāda, ka varētu būt lietderīgi veikt administratīvus piesardzības pasākumus, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses, [
OLAF
] par notiekošo izmeklēšanu nekavējoties informē attiecīgo iestādi, struktūru, biroju vai aģentūru. Sniedzot informāciju, norāda:
[..]
Attiecīgā iestāde, struktūra, birojs vai aģentūra ciešā sadarbībā ar [
OLAF
] jebkurā laikā var nolemt veikt piemērotus piesardzības pasākumus, tostarp pasākumus, kuru mērķis ir aizsargāt pierādījumus, un par šādu lēmumu nekavējoties informē [
OLAF
].”
Tiesvedības priekšvēsture
Apelācijas sūdzības iesniedzēja
Atbilstoši saviem statūtiem, kas ir pievienoti Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem,
IMG
tika dibināta 1994. gada 25. novembrī kā starptautiskā organizācija ar nosaukumu “International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina” ar juridisko adresi Belgradā (Serbija), lai valstīm, kas piedalās Bosnijas un Hercegovinas atjaunošanā, būtu šim mērķim paredzēta vienība. Kopš tā laika
IMG
pakāpeniski paplašināja savu darbības jomu, un 2012. gada 13. jūnijā ar Beļģijas Karalisti noslēdza nolīgumu par juridiskās adreses izveidošanu.
Sākotnējais lēmums
2013. gada 7. novembrī Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 966/2012 84. pantu, pieņēma Īstenošanas lēmumu C(2013) 7682
final
par 2013. gada rīcības programmu Mjanmas/Birmas finansēšanai no Eiropas Savienības vispārējā budžeta (turpmāk tekstā – “sākotnējais lēmums”).
Šī lēmuma 1. pantā ir noteikts, ka tiek apstiprināta 2013. gada rīcības programma Mjanmas/Birmas finansēšanai, kāda tā ir precizēta tā 1. un 2. pielikumā.
Minētā lēmuma 3. pantā ir paredzēts, ka budžeta izpildes uzdevumi ar kopīgu pārvaldību var tikt uzticēti tā 1. un 2. pielikumā minētajām vienībām ar nosacījumu, ka tiek noslēgts deleģēšanas nolīgums.
Šā paša lēmuma 2. pielikumā ir aprakstīta otrā rīcība, kas veido 2013. gada rīcības programmu Mjanmas/Birmas finansēšanai. Šā pielikuma 5. un 8. nodaļā būtībā ir norādīts, ka šo rīcību veido tirdzniecības attīstības programma, kuras izmaksas, kas tiek aplēstas 10 miljonu EUR apmērā, segs Eiropas Savienība un kuras īstenošana tiks nodrošināta ar kopīgu pārvaldību ar
IMG
. Minētā pielikuma 8.3.1. punktā
IMG
ir norādīta kā starptautiskā organizācija, kas jau ir reģistrēta Mjanmā/Birmā un ir saistīta ar tādu projektu īstenošanu, ko šajā valstī finansē Savienība.
2014. gada 16. decembra lēmums un tā priekšvēsture
2014. gada 17. februārī
OLAF
informēja Komisiju, ka ir uzsācis izmeklēšanu par
IMG
statusu.
2014. gada 24. februārī Komisijas ģenerālsekretārs nodeva šo informāciju minētās iestādes Starptautiskās sadarbības un attīstības ģenerāldirektoram, vēršot viņa uzmanību uz iespēju, pamatojoties uz Regulas Nr. 883/2013 7. panta 6. punktu, veikt piesardzības pasākumus.
2014. gada 26. februārī, pamatojoties uz minēto tiesību normu, šis ģenerāldirektors veica piesardzības pasākumus, tos pamatojot ar to, ka
OLAF
sākotnējās analīzes rezultātā esot radušās šaubas par
IMG
statusu (turpmāk tekstā – “2014. gada 26. februāra piesardzības pasākumi”). Šie piesardzības pasākumi galvenokārt ir aizliegums uz laiku, pirmkārt, noslēgt jebkādus jaunus deleģēšanas nolīgumus ar
IMG
ar netiešu Savienības budžeta pārvaldību, pamatojoties uz Regulu Nr. 966/2012, un, otrkārt, pagarināt jebkādu ar
IMG
jau noslēgtu deleģēšanas nolīgumu ar kopīgu Savienības budžeta pārvaldību atbilstoši Regulai Nr. 1605/2002.
2014. gada 25. aprīlī šis pats ģenerāldirektors nosūtīja
IMG
vēstuli (turpmāk tekstā – “2014. gada 25. aprīļa vēstule”), kurā viņš to informēja par trim jauniem elementiem Komisijas lietas materiālos, kas ir saistīti, pirmkārt, ar to, ka piecas Savienības dalībvalstis, kuras
IMG
norādīja kā savus biedrus, sevi par tādiem neuzskatīja, otrkārt, ar to, ka Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) ģenerālsekretārs bija norādījis, ka
IMG
nav ANO specializēta aģentūra, un, treškārt, ar to, ka pastāv neskaidrības par pilnvarām, kas bija personām, kuras pārstāvējušas noteiktas valstis, parakstot
IMG
dibināšanas aktu. Komisijas Starptautiskās sadarbības un attīstības ģenerāldirektors arī ir norādījis, ka, ņemot vērā šaubas, ko izraisījuši šie elementi attiecībā uz
IMG
statusu, viņš ir licis saviem dienestiem uz laiku apturēt tādu procedūru izmantošanu attiecībā uz to, kas ļauj izpildīt budžeta uzdevumus starptautiskajām organizācijām.
2014. gada 15. decembrī Komisija saņēma
OLAF
izmeklēšanas gala ziņojumu (turpmāk tekstā – “
OLAF
ziņojums”) kopā ar vairākiem ieteikumiem. Šajā ziņojumā
OLAF
būtībā uzskatīja, ka
IMG
nav starptautiskā organizācija 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē, un ieteica Komisijai piemērot
IMG
sankcijas, kā arī atgūt tai šajā statusā piešķirtās summas.
Nākamajā dienā Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 966/2012 84. pantu, pieņēma 2014. gada 16. decembra lēmumu. Saskaņā ar šā lēmuma 1. pantu sākotnējā lēmuma 2. pielikums tika aizstāts ar jaunu pielikumu, kura 1. un 4.3. nodaļā būtībā bija paredzēts, ka šajā sākotnējā lēmumā paredzētās tirdzniecības attīstības programmas īstenošana tiks nodrošināta ar netiešu pārvaldību kopā gan nevis ar
IMG
, bet ar
Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit GmbH
(turpmāk tekstā – “
GIZ
”).
2015. gada 8. maija lēmums
2015. gada 16. janvārī Komisijas juridiskais dienests sagatavoja dokumentu “[
OLAF
ziņojuma] juridiskā analīze izmeklēšanā [..] par [
IMG
]” (turpmāk tekstā – “Juridiskā dienesta atzinums”).
2015. gada 8. maijā Komisija nosūtīja
IMG
vēstuli, lai to informētu par darbībām, ko tā plāno veikt saistībā ar
OLAF
ziņojumu, un tajā tā šo vienību informēja, ka neveiks darbības saistībā ar lielāko
OLAF
ieteikumu daļu, bet ka ir nolēmusi tostarp, ka līdz brīdim, kad gūs pilnīgu pārliecību par
IMG
starptautiskās organizācijās statusu, tās dienesti vairs nenoslēgs ar
IMG
jaunu deleģēšanas nolīgumu, izmantojot netiešās pārvaldības kopā ar starptautisko organizāciju paņēmienu, kurš paredzēts Regulā Nr. 966/2012. Tieši šī minētās vēstules daļa ir 2015. gada 8. maija lēmums, kas minēts šā sprieduma 1. punktā.
Pārsūdzētie spriedumi
Pārsūdzētais spriedums lietā T‑29/15
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 21. janvārī un reģistrēts ar numuru T‑29/15,
IMG
cēla prasību atcelt 2014. gada 16. decembra lēmumu.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 24. martā, Komisija izvirzīja iebildi par šīs prasības nepieņemamību saistībā ar to, ka 2014. gada 16. decembra lēmums neesot apstrīdams tiesību akts, jo, pirmkārt, tam neesot saistošu tiesisko seku un, otrkārt, ar to tikai tiekot apstiprināta 2014. gada 25. aprīļa vēstule, kurā
IMG
tika informēta par 2014. gada 26. februāra piesardzības pasākumu pastāvēšanu.
Ar 2015. gada 30. jūnija rīkojumu Vispārējā tiesa pievienoja šo iebildi par nepieņemamību lietas izskatīšanai pēc būtības un atlika lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
2017. gada 2. februārī Vispārējā tiesa pasludināja spriedumu lietā T‑29/15, ar kuru tā noraidīja
IMG
prasību un piesprieda tai atlīdzina tiesāšanās izdevumus. Šajā saistībā tā minētā sprieduma 28.–78. punktā vispirms uzskatīja, ka Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību nav pamatota, jo 2014. gada 16. decembra lēmums radot saistošas tiesiskās sekas tādēļ, ka ar to
IMG
galīgi tika atņemta iespēja noslēgt deleģēšanas nolīgumu, no vienas puses, un ar to netika vien apstiprināta 2014. gada 25. aprīļa vēstule, no otras puses, un tādēļ
IMG
celtā prasība par šo lēmumu esot bijusi jāatzīst par pieņemamu. Pēc tam minētā sprieduma 79.–169. un 174. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka neviens no septiņiem
IMG
izvirzītajiem pamatiem nav apstiprināms un ka tās prasība tātad ir jānoraida kā nepamatota.
Pārsūdzētais spriedums lietā T‑381/15
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 14. jūlijā un kas reģistrēts ar numuru T‑381/15,
IMG
cēla prasību atcelt 2015. gada 8. maija lēmumu un par ar to izraisīto zaudējumu atlīdzību.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 25. septembrī, Komisija izvirzīja iebildi par šīs prasības nepieņemamību saistībā ar to, ka 2015. gada 8. maija lēmums neesot apstrīdams tiesību akts tostarp tādēļ, ka tam neesot saistošu tiesisko seku.
Ar 2016. gada 29. janvāra rīkojumu Vispārējā tiesa pievienoja šo iebildi lietai pēc būtības un atlika lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
2017. gada 2. februārī Vispārējā tiesa pasludināja pārsūdzēto spriedumu lietā T‑381/15, kurā tā konstatēja, ka par
IMG
celtās prasības daļu vairs nav jāspriež, noraidīja šo prasību pārējā daļā un piesprieda
IMG
atlīdzina tiesāšanās izdevumus. Šajā saistībā tā vispirms minētā sprieduma 41.–53. un 75. punktā uzskatīja, ka 2015. gada 8. maija lēmums rada saistošas tiesiskās sekas, jo ar to
IMG
tika liegta iespēja saņemt jaunus budžeta izpildes uzdevumus atbilstoši netiešās pārvaldības kopā ar starptautisko organizāciju paņēmienam, kas paredzēta Regulas Nr. 966/2012 58. panta 1. punktā, un ka tādēļ
IMG
prasība atcelt tiesību aktu ir pieņemama. Turpinājumā minētā sprieduma 76.–160. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka neviens no astoņiem
IMG
izvirzītajiem pamatiem nav apstiprināms un ka tās prasība atcelt tiesību aktu tātad ir jānoraida kā nepamatota. Visbeidzot šā paša sprieduma 170.–173. punktā Vispārējā tiesa kā nepamatotu noraidīja
IMG
prasību par zaudējumu atlīdzību.
Jāpiebilst, ka pārsūdzētā sprieduma lietā T‑381/15 174.–184. punktā Vispārējā tiesa sprieda par Komisijas prasību izņemt no tiesas lietas materiāliem divus
IMG
iesniegtos dokumentus, proti,
OLAF
ziņojumu un juridiskā dienesta atzinumu. Tā šo prasību noraidīja attiecībā uz pirmo dokumentu un apmierināja attiecībā uz otro dokumentu.
Lietas dalībnieču prasījumi un tiesvedība Tiesā
Apelācijas sūdzībā lietā C‑183/17 P
IMG
prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu lietā T‑29/15 daļā, kurā kā nepamatota noraidīta tās prasība atcelt tiesību aktu;
–
galīgi izspriest lietu, atceļot 2014. gada 16. decembra lēmumu, un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.
Apelācijas sūdzībā lietā C‑184/17 P
IMG
prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu lietā T‑381/15 daļā, kurā kā nepamatota noraidīta tās prasība atcelt tiesību aktu un prasība par zaudējumu atlīdzību;
–
galīgi izspriest lietu, atceļot 2015. gada 8. maija lēmumu un piespriežot Savienībai atlīdzināt ar šo lēmumu radītos zaudējumus, un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.
Komisija lūdz Tiesu noraidīt abas apelācijas sūdzības un piespriest
IMG
atlīdzināt atbilstošos tiesāšanās izdevumus.
Turklāt Komisija iesniedza divas pretapelācijas sūdzības, kurās tās prasījumi Tiesai ir šādi:
–
abās lietās atcelt pārsūdzētos spriedumus, ciktāl tajos ir noraidītas tās iebildes par nepieņemamību, galīgi izspriest lietu, noraidot prasības kā nepieņemamas, un piespriest
IMG
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
–
lietā C‑184/17 P papildus izdot rīkojumu par
OLAF
ziņojuma izņemšanu no tiesas lietas materiāliem.
IMG
lūdz Tiesu noraidīt šīs abas pretapelācijas sūdzības un piespriest Komisijai atlīdzināt atbilstošos tiesāšanās izdevumus.
Ar 2018. gada 8. februāra vēstuli lietas dalībnieces tika aicinātas iesniegt apsvērumus par iespējamu abu lietu apvienošanu tiesvedības mutvārdu daļai un Tiesas sprieduma taisīšanai. Atbildē
IMG
paziņoja, ka tai pret to nav iebildumu. Komisija nav rīkojusies noteiktajā termiņā.
Ar 2018. gada 20. marta lēmumu, uzklausot tiesnesi referentu un ģenerāladvokātu, šīs lietas tika apvienotas tiesvedības mutvārdu daļai un Tiesas sprieduma taisīšanai.
Par pretapelācijas sūdzībām
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija pirmām kārtām apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma lietā T‑29/15 57.–63. punktā un pārsūdzētā sprieduma lietā T‑381/15 44.–48. punktā esot kļūdaini uzskatījusi, ka apstrīdētajiem lēmumiem ir saistošas tiesiskās sekas, jo ar tiem
IMG
tika atņemta iespēja noslēgt jaunus deleģēšanas nolīgumus atbilstoši no Savienības budžeta finansēto projektu netiešas pārvaldības paņēmienam. Protams, ar 2014. gada 16. decembra lēmumu esot grozīts sākotnējais lēmums,
IMG
aizstājot ar
GIZ
kā konkrēta deleģēšanas nolīguma noslēgšanai izraudzīto vienību, un 2015. gada 8. maija lēmumā esot norādīts, ka Komisija plāno vairs nenoslēgt jaunus deleģēšanas nolīgumus ar
IMG
. Tomēr
IMG
neesot nekādu tiesību uz to, lai šādi nolīgumi ar to tiktu noslēgti, un no šīs situācijas esot jāsecina, ka apstrīdētajiem lēmumiem, augstākais, esot bijusi faktiska ietekme uz to.
Otrām kārtām Komisija apgalvo, ka, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa nosprieda pārsūdzētā sprieduma lietā T‑29/15 49.–52. punktā, tāds finansēšanas lēmums kā 2014. gada 16. decembra lēmums esot uzskatāms par pilnīgi iekšēju aktu, kas trešajām personām nerada nekādas saistošas tiesiskās sekas.
Treškārt un visbeidzot, Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa kļūdaini esot nospriedusi, ka ar 2014. gada 16. decembra lēmumu netiek vien apstiprināta 2014. gada 25. aprīļa vēstule, kurā
IMG
sākotnēji tika informēta par 2014. gada 26. februāra piesardzības pasākumu noteikšanu. Proti, šajā lēmumā neesot bijis ietverts neviens jauns faktisks vai tiesisks elements, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa uzskatījusi pārsūdzētā sprieduma lietā T‑29/15 70.–73. punktā. Turklāt, lai arī minētajiem piesardzības pasākumiem un minētajam lēmumam ir atšķirīgi juridiskie pamati un tie pieņemti atšķirīgās procedūrās, kā minētā sprieduma 74.–76. punktā norādījusi Vispārējā tiesa, tomēr šie pasākumi esot tiešas un automātiskas minētā lēmuma sekas.
Jāpiebilst, ka pretapelācijas sūdzībā lietā C‑184/17 P Komisija apgalvo, ka
IMG
nav piešķirama piekļuvei
OLAF
ziņojumam.
Līdz ar to tā lūdz Tiesu izņemt šo ziņojumu no tās lietas materiāliem.
IMG
apstrīd šo dažādo argumentu pamatotību.
Tiesas vērtējums
Runājot, pirmkārt, par šā sprieduma 45. punktā minētajiem Komisijas argumentiem par to, ka apstrīdētajiem lēmumiem neesot saistošu tiesisko seku, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tiesības celt prasību atcelt tiesību aktu attiecas uz visām Savienības iestāžu, struktūru vai vienību pieņemtajām normām vai veiktajiem pasākumiem neatkarīgi no to veida vai formas, ja šīs normas rada saistošas tiesiskās sekas, kas var ietekmēt fiziskās vai juridiskās personas intereses, būtiski mainot tās tiesisko stāvokli (spriedumi, 1981. gada 11. novembris, IBM/Komisija,
60/81
,
EU:C:1981:264
,
9.
punkts; 2006. gada 12. septembris, Reynolds Tobacco u.c./Komisija,
C‑131/03 P
,
EU:C:2006:541
,
54.
punkts, un 2011. gada 13. oktobris, Deutsche Post un Vācija/Komisija,
C‑463/10 P un C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
,
37.
punkts).
Šajā lietā, runājot par 2014. gada 16. decembra lēmumu, Vispārējā tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma lietā T‑29/15 37.–42. punktā, kurus Komisija nekritizē, norādīja, ka šis lēmums ir finansēšanas lēmums, ko, pamatojoties uz Regulas Nr. 966/2012 84. pantu, ir pieņēmusi šī iestāde un kam ne tikai tiesiskās sekas, bet arī pats mērķis ir grozīt sākotnējo lēmumu,
IMG
vietā norādot
GIZ
kā vienību, kas ir pilnvarota izpildīt tirdzniecības attīstības rīcību, kura ir paredzēta 2013. gada rīcības programmā Mjanmas/Birmas finansēšanai.
Šīs analīzes ietvaros Vispārējā tiesa minētā sprieduma 38. punktā tostarp konstatēja, ka lietas dalībnieki neapstrīd, ka pašā sākotnējā lēmumā
IMG
tika norādīta kā pilnvarotā vienība tikai “ar nosacījumu, ka tiek noslēgts deleģēšanas nolīgums”.
Ņemot vērā šos dažādos elementus, Vispārējā tiesa turpinājumā tā paša sprieduma 44.–48. un 57.–63. punktā uzskatīja, ka 2014. gada 16. decembra lēmums rada saistošas tiesiskās sekas, kas var ietekmēt
IMG
intereses, tai liedzot jebkādu iespēju noslēgt šo deleģēšanas nolīgumu.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 966/2012 84. panta 2. punktā, uz kuru pamatojoties tika pieņemts gan sākotnējais lēmums, gan 2014. gada 16. decembra lēmums, ir paredzēts, ka pirms šādu lēmumu pieņemšanas ir jāuzņemas izdevumu saistības. Savukārt šīs saistības, kā izriet no šīs regulas 85. panta 1. punkta un 86. panta 1. punkta, atbilst darījumam, ko veido tas, ka budžeta pārvaldītājs uzņemas budžeta izdevumu saistības, tad noslēdz juridisku saistību aktu attiecībā uz trešajām personām, kurām ir jāsaņem maksājumi, precizējot šos izdevumus. Līdz ar to Komisija pamatoti apgalvo, ka brīdī, kad tika pieņemts 2014. gada 16. decembra lēmums, attiecībā uz
IMG
netika uzņemtas nekādas juridiskās saistības un ka tātad
IMG
nebija nekādu tiesību uz to, lai ar to tiktu noslēgts deleģēšanas nolīgums.
Tomēr, kā pārsūdzētā sprieduma lietā T‑29/15 42. un 59. punktā ir norādījusi Vispārējā tiesa, saistību lēmumā atbilstoši Regulas Nr. 966/2012 84. panta 3. punktam tomēr ir precizēta “vienība vai persona, kas ir pilnvarota [..], [..] atlases kritēriji un uzdevumi, kas uzticēti minētajai vienībai vai personai”. Tādējādi sākotnējā lēmumā
IMG
tika atlasīta kā vienība, kas ir pilnvarota veikt darbības, kuras paredzētas 2013. gada rīcības programmā Mjanmas/Birmas finansēšanai.
Turklāt no Regulas Nr. 1605/2002 53.d panta 2. punkta – kurš bija piemērojams sākotnējā lēmuma pieņemšanas datumā – izriet, ka tāda deleģēšanas nolīguma kā tas, kas ir minēts šajā lēmumā, mērķis ir precizēt to budžeta uzdevumu izpildes kārtību, kas iepriekš uzticēti – attiecīgajā gadījumā – starptautiskajai organizācijai. Tādējādi pirms šī nolīguma noslēgšanas noteikti ir jāpieņem finansēšanas lēmums, kurā šo uzdevumu izpilde tiek uzticēta minētajai organizācijai, un to var noslēgt tikai ar šo organizāciju. Attiecīgi, zaudējot tādas vienības statusu, kura ir pilnvarota veikt attiecīgos uzdevumus, automātiski tiek zaudēta iespēja noslēgt atbilstošu deleģēšanas nolīgumu. Savukārt 2014. gada 16. decembra lēmuma mērķis un tiesiskās sekas tieši bija noteikt, ka pilnvarotā vienība ir
GIZ
, lai Komisija varētu noslēgt deleģēšanas nolīgumu ar šo vienību, nevis ar
IMG
.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma lietā T‑29/15 44., 45., 57., 59., 60. un 62. punktā pamatoti nosprieda, ka 2014. gada 16. decembra lēmuma dēļ
IMG
zaudēja gan budžeta uzdevumu izpildei atlasītās vienības juridisko statusu, gan jebkādu iespēju faktiski noslēgt atbilstošo deleģēšanas nolīgumu.
Šāda juridiskā statusa zaudēšana savukārt acīmredzami ir uzskatāma par saistošām tiesiskām sekām, kas var skart
IMG
intereses. Runājot par jebkādas iespējas faktiski noslēgt atbilstošo deleģēšanas nolīgumu zaudēšanu, tās ir automātiskas sekas minētajai juridiskā statusa zaudēšanai, kā norādīts šā sprieduma 57. punktā, un attiecīgi ir saistošas tiesiskās sekas.
Līdz ar to Komisijas pamats, ko tā izvirzījusi pretapelācijas sūdzības pamatošanai lietā C‑183/17 P, ciktāl tas attiecas uz saistošu tiesisko seku neesamību 2014. gada 16. decembra lēmumam, ir jānoraida kā nepamatots.
Attiecībā uz 2015. gada 8. maija lēmumu uzreiz ir jānorāda, ka tajā nav izteikts nākotnes nodoms, kā gan apgalvo Komisija, bet radies un aktuāls lēmums vairs nenoslēgt nekādu deleģēšanas nolīgumu “līdz brīdim, kad tā gūs pilnīgu pārliecību par
IMG
starptautiskās organizācijās statusu”. Šajā saistībā tā attiecīgajai personai atņem jebkādu faktisku iespēju saņemt jaunus budžeta izpildes uzdevumus un atbilstošos līdzekļus netiešas Savienības budžeta pārvaldības ietvaros, kā to ir norādījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma lietā T‑381/15 44. un 45. punktā.
Tiesa jau ir nospriedusi – ja lēmuma, ko Komisija pieņēmusi, īstenojot savu kompetenci attiecībā uz konkrētu personu, rezultātā – tikai šīs pieņemšanas dēļ – persona zaudē jebkādu faktisku iespēju saņemt Savienības finansējumu, šīs sekas ir jāuzskata par šā lēmuma saistošām tiesiskām sekām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1997. gada 22. aprīlis, Geotronics/Komisija,
C‑395/95 P
,
EU:C:1997:210
,
14.
un
15.
punkts).
Līdz ar to Komisijas pamats, ko tā izvirzījusi pretapelācijas sūdzības pamatošanai lietā C‑184/17 P, ciktāl tas attiecas uz saistošu tiesisko seku neesamību 2015. gada 8. maija lēmumam, arī ir jānoraida kā nepamatots.
Otrām kārtām, runājot par Komisijas argumentu, kurš izklāstīts šā sprieduma 46. punktā un saskaņā ar kuru tāds finansēšanas lēmums kā šajās lietās aplūkotais esot bijis uzskatāms par aktu, kas nerada nekādas saistošas tiesiskās sekas trešajām personām, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru principā par aktiem, kas rada saistošas tiesiskās sekas tikai tās autores Savienības iestādes, struktūras vai vienības iekšienē, principā nav akti, par kuriem var tikt celta prasība atcelt tiesību aktu atbilstoši LESD 263. pantam (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1988. gada 25. februāris, Les Verts/Parlaments,
190/84
,
EU:C:1988:94
,
8.
punkts, un 2000. gada 6. aprīlis, Spānija/Komisija,
C‑443/97
,
EU:C:2000:190
,
28.
punkts).
Šajā lietā tomēr pietiek konstatēt, ka, tā kā Vispārējā tiesa ir pamatoti uzskatījusi, ka 2014. gada 16. decembra lēmums radīja saistošas tiesiskās sekas
IMG
šā sprieduma 57.–59. punktā minēto iemeslu dēļ, minētajai tiesai nevar pārmest, ka tā būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma lietā T‑29/15 49.–52. punktā kā nepamatotu noraidot Komisijas argumentu, ka minētais lēmums radot tiesiskās sekas tikai Komisijas iekšienē.
Treškārt un visbeidzot, Komisija – kā norādīts šā sprieduma 47. punktā – apgalvo, ka 2014. gada 16. decembra lēmums bija jākvalificē kā “iepriekšēju aktu apstiprinošs akts”, proti, kā akts, kas apstiprina 2014. gada 25. aprīļa vēstuli, ar kuru
IMG
informēta par 2014. gada 26. februāra piesardzības pasākumu noteikšanu.
Šajā ziņā akts ir uzskatāms par iepriekšēju aktu apstiprinošu, ja tajā nav neviena jauna tiesiska vai faktiska elementa salīdzinājumā ar šo iepriekšējo aktu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1970. gada 14. aprīlis, Nebe/Komisija,
24/69
,
EU:C:1970:22
,
8.
punkts, un 2014. gada 3. aprīlis, Komisija/Nīderlande un ING Groep,
C‑224/12 P
,
EU:C:2014:213
,
69.
punkts).
Šajā lietā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma lietā T‑29/15 70.–73. punktā uzskatīja, ka, lai arī, izvērtējot 2014. gada 26. februāra piesardzības pasākumu saturu, bija jākonstatē, ka šo pasākumu sekas bija jebkādu tādu deleģēšanas nolīgumu noslēgšanas ar
IMG
apturēšana uz laiku kā sākotnējā lēmumā paredzētais, no 2014. gada 16. decembra lēmuma analīzes izriet, ka tā saturam bija saistošas tiesiskās sekas – konkrēti un galīgi liegt
IMG
iespēju noslēgt minēto nolīgumu.
To darot, Vispārējā tiesa uzsvēra jaunos tiesiskos un faktiskos elementus, kas ir raksturīgi 2014. gada 16. decembra lēmumam salīdzinājumā ar 2014. gada 26. februāra piesardzības pasākumiem.
Līdz ar to Komisijas pamats, ko tā izvirzījusi pretapelācijas sūdzības pamatošanai lietā C‑183/17 P, ciktāl tas attiecas uz to, ka 2014. gada 16. decembra lēmums esot “iepriekšēju aktu apstiprinošs akts”, ir jānoraida kā nepamatots.
Tā kā nevienu no Komisijas pretapelācijas sūdzību pamatojumam izvirzītajiem pamatiem nav iespējams apstiprināt, šīs pretapelācijas sūdzības ir noraidāmas pilnībā.
Turklāt vairs nav jāspriež par Komisijas prasību izņemt no lietas materiāliem
OLAF
ziņojumu, jo tā ir zaudējusi savu priekšmetu tādēļ, ka Komisija tiesas sēdē informēja Tiesu, ka pēc savas iniciatīvas nosūtīja šo ziņojumu
IMG
.
Par galvenajām apelācijas sūdzībām
To apelācijas sūdzību pamatojumam, kas iesniegtas, lai panāktu pārsūdzēto spriedumu atcelšanu, ciktāl tajos kā nepamatotas tiek noraidītas tās prasības atcelt tiesību aktu,
IMG
attiecīgi izvirza četrus pamatus lietā C‑183/17 P un piecus pamatus lietā C‑184/17 P. Tāpat tā izvirza dažādus iebildumus par to, kā Vispārējā tiesa ir rīkojusies ar noteiktiem dokumentiem tiesas lietas materiālos.
Turklāt, lai pamatotu apelācijas sūdzību, kuras mērķis ir panākt pārsūdzētā sprieduma lietā T‑381/15 atcelšanu, ciktāl tajā kā nepamatota ir noraidīta prasība par kaitējuma atlīdzināšanu,
IMG
izvirza sesto pamatu lietā C‑184/17 P.
Uzreiz ir jāizvērtē katrā no apvienotajām lietām
IMG
izvirzītais otrais pamats.
Par otro pamatu lietās C‑183/17 P un C‑184/17 P
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
IMG
apgalvo, ka, uzskatot, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nedz arī acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kad pieņēma apstrīdētos lēmumus, pamatojoties uz šaubām, kas šai iestādei radušās par tās starptautiskās organizācijas statusu 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Proti, Komisijas savu šaubu pamatošanai minētie elementi attiecoties tikai uz daļu no sešpadsmit
IMG
biedriem, nevis uz pašu šīs vienības starptautiskās organizācijas statusu minēto tiesisko regulējumu izpratnē.
Otrkārt, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi faktus, kad kopsavilkuma veidā noraidīja argumentus, ko
IMG
izvirzīja apstrīdēto lēmumu pamatotības apstrīdēšanai, nevis izvērtējusi daudzos dokumentus, ko ieinteresētā persona iesniegusi procesuālo rakstu pielikumos (statūti, dibināšanas protokols, nolīgums par juridisko adresi ar Beļģijas Karalisti, vēstnieku deklarācijas utt.), lai apliecinātu savu starptautiskās organizācijas statusu. Šie dokumenti, kas Komisijas rīcībā esot bijuši brīdī, kad tā pieņēma apstrīdētos lēmumus, pierādot, ka
IMG
ir starptautisko publisko tiesību organizācija, kas dibināta 1994. gadā, pamatojoties uz starpvaldību līgumu, ko noslēgušas sešpadsmit valstis, kā arī Eiropas Kopienas Humānās palīdzības birojs (
ECHO
) pēc Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstā komisāra bēgļu jautājumos darba grupas sanāksmes, lai Bosnijas un Hercegovinas atjaunošanā iesaistītajām valstīm šim nolūkam būtu specializēta vienība.
Atbildē Komisija apgalvo, ka jautājums, kas jāatrisina, lai pārbaudītu pārsūdzēto spriedumu tiesiskumu, ir nevis, vai
IMG
ir vai nav starptautiskās organizācijas statuss 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē, bet drīzāk, vai, ņemot vērā šajā saistībā pastāvošās šaubas, šī iestāde drīkstēja nolemt šā iemesla dēļ tai vairs neuzticēt budžeta izpildes uzdevumus. Šajā kontekstā
IMG
argumenti, kas minēti šā sprieduma 76. punktā, esot vērsti tikai uz to, lai apstrīdētu faktu un pierādījumu vērtējumu, ko veikusi Vispārējā tiesa, un tādēļ esot jānoraida kā nepieņemami, jo Tiesa tos nevarot pārbaudīt apelācijas ietvaros. Turklāt arguments, saskaņā ar kuru elementi, ko Komisija ir minējusi, lai pamatotu šaubas, kas izteiktas apstrīdētajos lēmumos, attiecas tikai uz daļu no sešpadsmit
IMG
biedriem, neesot ticis izvirzīts pirmajā instancē un tādēļ esot jānoraida kā nepieņemams apelācijas stadijā, jo ir jauns. Katrā ziņā Vispārējā tiesa neesot nedz pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nedz sagrozījusi
IMG
iesniegtos pierādījumus, kad uzskatīja, ka apstrīdētie lēmumi ir pamatoti ar šaubām par tās starptautiskās organizācijas statusu.
Replikā
IMG
piebilda, ka ar tās argumentiem tiekot apstrīdēta tās argumentācijas juridiskā pamatotība, ko Vispārējā tiesa izmantojusi pārsūdzētajos spriedumos saistībā ar apstrīdēto lēmumu tiesiskumu, ņemot vērā 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskos regulējumus, un ka tādēļ tie ir pieņemami.
Tiesas vērtējums
–
Par pieņemamību
Tā kā Komisija apstrīd daļas no
IMG
katras no apelācijas sūdzībām otrā pamata pamatošanai izvirzītajiem iebildumiem pieņemamību, ievadā ir jāatgādina, ka ir pieņemams, ja apelācijas sūdzības iesniedzēja Tiesā apstrīd Savienības tiesību interpretāciju un piemērošanu, kas veikta pirmajā instancē Vispārējā tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2000. gada 13. jūlijs, Salzgitter/Komisija,
C‑210/98 P
,
EU:C:2000:397
,
43.
punkts, un 2006. gada 12. septembris, Reynolds Tobacco u.c./Komisija,
C‑131/03 P
,
EU:C:2006:541
,
51.
punkts), un šajā saistībā izvirza apelācijas pamatus, lai kritizētu to, cik no juridiskā viedokļa ir pamatoti vērtējumi, ko šī tiesa ir veikusi pārsūdzētajā spriedumā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 9. jūnijs, Diputación Foral de Vizcaya u.c./Komisija, no
C‑465/09 P līdz C‑470/09 P
, nav publicēts,
EU:C:2011:372
,
146.
punkts, un 2014. gada 4. septembris, Spānija/Komisija,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
,
49.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ar šā sprieduma 76. punktā minētajiem iebildumiem
IMG
norāda kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, pārsūdzētā sprieduma lietā T‑29/15 102.–106. un 113. punktā, kā arī pārsūdzētā sprieduma lietā T‑381/15 98.–103., 108. un 109. punktā piemērojot 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskos regulējumus, atbildot uz pamatiem, ar kuriem
IMG
apstrīdēja apstrīdēto lēmumu tiesiskumu, ņemot vērā šo regulējumu.
Turklāt ir jānorāda, ka arguments, saskaņā ar kuru elementi, uz kuriem Komisija atsaucās, lai pamatotu tās lēmumos izteiktās šaubas, attiecas tikai uz daļu no sešpadsmit
IMG
biedriem, ir vērsts uz to, lai kritizētu to vērtējumu juridisko pamatotību, ko Vispārējā tiesa ir veikusi, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma lietā T‑29/15 103. punktā, atsaucoties uz minētā sprieduma 89. punktu, kurā savukārt bija atsauce uz attiecīgā sprieduma 85. punktu, un, otrkārt, pārsūdzētā sprieduma lietā T‑381/15 98. punktā, kurā ir atsauce uz tā paša sprieduma 85. punktu, saskaņā ar kuru, ņemot vērā kontekstu, kurā minētie lēmumi tikuši pieņemti, tie ir jāuzskata par pamatotiem tostarp ar šiem elementiem. Šajā saistībā, ņemot vērā šā sprieduma 80. punktā minēto judikatūru, šāds iebildums nevar tikt noraidīts kā nepieņemams apelācijas stadijā tādēļ, ka tas netika izvirzīts pirmajā instancē.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka
IMG
iebildumi katras no apvienotajām lietām ietvaros izvirzīto otro pamatu pamatošanai un tātad paši šie pamati ir pieņemami.
–
Par lietas būtību
Runājot par lietu pēc būtības, ir jākonstatē, ka galveno apelācijas sūdzību otrie pamati attiecas uz pārsūdzētā sprieduma lietā T‑29/15 102.–106. un 113. punktu, kā arī uz pārsūdzētā sprieduma lietā T‑381/15 98.–103., 108. un 109. punktu.
Šajā ziņā Vispārējā tiesā
IMG
apstrīdēja, pirmkārt, 2014. gada 16. decembra lēmuma tiesiskumu, ņemot vērā 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskos regulējumus, kā arī, otrkārt, 2015. gada 8. maija lēmuma tiesiskumu, ņemot vērā 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu. Šajā saistībā tā tostarp norādīja, ka pārsūdzētā sprieduma lietā T‑29/15 102. un 104. punktā, kā arī pārsūdzētā sprieduma lietā T‑381/15 96. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka tā ir publisko tiesību starptautiskā organizācija, kas izveidota ar starpvaldību līgumu, šo tiesisko regulējumu izpratnē, kā tas izrietot no dažādiem dokumentiem, kas iesniegti gan Komisijai, gan Tiesai.
Lai noraidītu šos argumentus, Vispārējā tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma lietā T‑29/15 103. un 105. punktā, kā arī pārsūdzētā sprieduma lietā T‑381/15 98. punktā norādīja, ka apstrīdētajos lēmumos Komisija, pamatojoties uz elementiem, kas norādīti 2014. gada 25. aprīļa vēstulē, izteica šaubas par
IMG
starptautiskās organizācijas statusu ar šā sprieduma 24. punktā minēto formulējumu.
Tad Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma lietā T‑29/15 104. un 105. punktā un pārsūdzētā sprieduma lietā T‑381/15 102. punktā uzskatīja, ka
IMG
sniegtie argumenti un dokumenti neļauj pierādīt, ka Komisijas, pamatojoties uz attiecīgajiem elementiem, apstrīdētajos lēmumos izteiktās šaubas nav pamatotas.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka no Regulas Nr. 1605/2002 53. panta un 53.d panta 1. punkta, kā arī no Regulas Nr. 966/2012, ar ko tika atcelta un aizstāta Regula Nr. 1605/2002, 58. panta 1. punkta izriet, ka Komisija tostarp var izpildīt Savienības budžeta uzdevumus, uzticot tos starptautiskām organizācijām.
No šīm tiesību normām izriet – kad Komisija plāno pieņemt lēmumu, lai uzticētu budžeta izpildes uzdevumus attiecīgajai vienībai, tai ir pienākums pārliecināties, ka šai vienībai ir starptautiskās organizācijas statuss.
Turklāt, ja pēc tāda lēmuma pieņemšanas, ar kuru budžeta izpildes uzdevumi uzticēti attiecīgajai vienībai kā starptautiskai organizācijai, Komisija, pamatojoties uz elementiem, kas, tāsprāt, ļauj apstrīdēt šo statusu, pieņem tādus lēmumus kā apstrīdētie lēmumi, tie ir jāpamato gan juridiski, gan no faktu viedokļa.
Šajā ziņā jēdziens “starptautiskā organizācija”, kas minēts Regulas Nr. 1605/2002 53. un 53.d pantā un Regulas Nr. 966/2012 58. pantā, ir vienādi ticis definēts Regulas Nr. 2342/2002 43. panta 2. punktā un tad Regulas Nr. 1268/2012, ar ko tika atcelta un aizstāta Regula Nr. 2342/2002, 43. panta 1. punktā. Saskaņā ar šīm divām pēdējām minētajām tiesību normām tās tostarp ir “starptautiskas publiskā sektora organizācijas, kas izveidotas ar starpvaldību līgumiem, un specializētas iestādes, ko izveidojušas šādas organizācijas”.
Šajā lietā ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa nav pārbaudījusi apstrīdēto lēmumu tiesiskumu, ņemot vērā šo definīciju, bet tikai apgalvoja, ka
IMG
sniegtie argumenti un pierādījumi neatspēkojot Komisijas šaubas par
IMG
starptautiskās organizācijas statusu.
Šajā apgalvojumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo ne ar vienu no šā sprieduma 86. punktā atgādinātajiem elementiem, ko Vispārējā tiesa izvirzījusi, lai Komisijas šaubas uzskatītu par pamatotām, juridiski tās nevar tikt pamatotas.
Proti, runājot par pirmo no šiem elementiem, kurš attiecas uz jautājumu, vai vairākas valstis, ko
IMG
minējusi kā tās biedrus, tādas patiešām bija, no pašas Vispārējās tiesas konstatējumiem izriet, ka Komisijas šaubas šajā saistībā attiecas tikai uz “dažiem” no
IMG
biedriem, precīzāk, uz pieciem no sešpadsmit. Šādas šaubas, pieņemot, ka tās ir pamatotas, starptautiskajās tiesībās neatņem vienībai, kuras biedri šīs valstis nav – vai vairs nav – “starptautiskās organizācijas” statusu, un tā tās ir vēl jo vairāk tad, ja attiecīgās valstis – kā šajā lietā – veido tikai mazākuma daļu no attiecīgās vienības.
Runājot par otro elementu, kurš ir saistīts ar šaubu pastāvēšanu par to personu pilnvarām, kuras pārstāvējušas noteiktas valstis, parakstot
IMG
dibināšanas aktu, tāpat ir jānorāda, ka tas varētu likt apšaubīt
IMG
dibināšanas akta parakstīšanas spēkā esamību konkrēti no šo valstu puses, nevis tās izveides spēkā esamību kopumā, jo minētie iespējamie pārstāvības pārkāpumi attiecas tikai uz ierobežotu dalībnieču valstu skaitu.
Attiecībā uz trešo elementu, atbilstoši kuram ANO ģenerālsekretārs esot norādījis
OLAF
, ka
IMG
nav specializēta ANO aģentūra, pietiek konstatēt, ka tam no juridiskā viedokļa nav nekādas nozīmes. Proti, kā izriet no šā sprieduma 91. punkta, 2002. un 2012. gada finanšu tiesiskajos regulējumos nekādi nav paredzēts, ka vienībai ir jābūt ANO aģentūrai, lai to varētu kvalificēt par “starptautisko organizāciju”. Turklāt šajā gadījumā nav strīda par to, ka
IMG
nekad nav apgalvojusi, ka būtu šāda aģentūra, bet gan teicās būt “ar starptautisku līgumu izveidota starptautisko publisko tiesību organizācija”, kā tas skaidri izriet no šā sprieduma 85. punktā atgādinātajiem Vispārējās tiesas konstatējumiem.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatzīst, ka ir pamatots otrais pamats, ko
IMG
izvirzījusi katras no savām apelācijas sūdzībām lietās C‑183/17 P un C‑184/17 P pamatojumam un kas attiecas uz to, ka pārsūdzētajos spriedumos Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nedz arī acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kad apstrīdēto lēmumu pieņemšanu tā pamatoja ar šaubām par
IMG
“starptautiskās organizācijas” statusu 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē. Tādējādi šie pamati ir jāpieņem, un nav jāizvērtē, vai šajā Vispārējās tiesas nolēmumā vēl ir arī sagrozīti fakti.
Par otro pamatu pieņemšanas sekām
Runājot par sekām iepriekšējā punktā konstatētajai kļūdai tiesību piemērošanā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka tas, ka tika noraidīti
IMG
pamati par kļūdu tiesību piemērošanā, ko Komisija esot pieļāvusi, apstrīdētos lēmumus pamatojot ar šaubām, kas tai radušās par
IMG
starptautiskās organizācijas statusu, ir vajadzīgais atbalsts pārsūdzēto spriedumu rezolutīvajai daļai, ciktāl tajās tika noraidītas šīs vienības prasības atcelt tiesību aktu.
Tādējādi ir jāatceļ pārsūdzētie spriedumi, ciktāl tajos kā nepamatotas ir noraidītas
IMG
prasības atcelt tiesību aktu, un nav jāizvērtē pārējie pamati un iebildumi, ko
IMG
izvirzījusi savu apelācijas sūdzību pamatojumam.
Otrkārt, kā norādīts šā sprieduma 33. punktā,
IMG
lietā T‑381/15 arī iesniedza prasību par to zaudējumu atlīdzību, kas tai esot radīti ar 2015. gada 8. maija lēmumu, ciktāl Komisija tajā paziņo, ka vairs nenoslēgs ar
IMG
jaunus deleģēšanas nolīgumus atbilstoši Savienības budžeta netiešajai pārvaldībai.
Tomēr Vispārējā tiesa, tāpat pamatojoties uz kļūdainu juridisku vērtējumu, kurš norādīts šā sprieduma 97. punktā, tā rezultātā noraidīja šo prasību par zaudējumu atlīdzību, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma lietā T‑381/15 170. un 172. punkta.
Līdz ar to tāpat ir jāatceļ pārsūdzētais spriedums lietā T‑381/15, ciktāl ar to kā nepamatota ir noraidīta minētā prasība par zaudējumu atlīdzību.
Par prasībām atcelt tiesību aktu un prasību par zaudējumu atlīdzību
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja strīds noteiktā daļā ir izskatāmā stāvoklī, Tiesa var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā daļā un pārējo lietu nodot atpakaļ Vispārējā tiesā.
Šajā gadījumā Tiesai pašai ir jātaisa galīgais spriedums par abām prasībām atcelt tiesību aktu, kas ir izskatāmā stāvoklī. Proti, kā izriet no šā sprieduma 92.–96. punkta, apstrīdētie lēmumi ir prettiesiski, ciktāl elementi, ko Komisija izvirzījusi to pamatojumam, neliek apšaubīt
IMG
starptautiskās organizācijas statusu 2002. un 2012. gada finanšu tiesisko regulējumu izpratnē. Tādējādi minētie lēmumi ir jāatceļ pilnībā.
Runājot par prasību par zaudējumu atlīdzību, kas iesniegta lietā T‑381/15, ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa – kā norādīts šā sprieduma 101. punktā – to noraidīja, pamatojoties tikai uz savu vērtējumu, saskaņā ar kuru Komisija nebija pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nedz arī acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kad 2015. gada 8. maija lēmuma pieņemšanu tā pamatoja ar šaubām par
IMG
starptautiskās organizācijas statusu. Tomēr, lai arī no šā sprieduma iepriekšējiem punktiem izriet, ka šajā vērtējumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, ir jāizvērtē citi lietas dalībnieku argumenti par minēto prasību par zaudējumu atlīdzību, it īpaši tie, kas attiecas uz
IMG
apgalvoto zaudējumu pastāvēšanu un apmēru, kas turklāt netika apspriesti Tiesā.
Ņemot vērā šos elementus, ir jāuzskata, ka šī strīda daļa nav izskatāmā stāvoklī un tātad ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Šajā gadījumā, tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs lietās C‑183/17 P, C‑184/17 P un T‑29/15, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajās trijās lietās atbilstoši
IMG
prasījumiem.
Savukārt, runājot par lietu T‑381/15, ir jāatgādina, ka, lai arī Komisijai spriedums ir bijis nelabvēlīgs saistībā ar
IMG
celtajām prasībām atcelt tiesību aktu, tām pievienotā prasība par zaudējumu atlīdzību nav izskatāmā stāvoklī un ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai.
Līdz ar to atbilstoši Reglamenta 137. pantam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem minētajā lietā pieņemšana ir jāatliek.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 2. februāra spriedumu lietā International Management Group/Komisija (
T‑29/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:56
) un 2017. gada 2. februāra spriedumu lietā International Management Group/Komisija (
T‑381/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:57
).

2)
Atcelt Komisijas 2014. gada 16. decembra Īstenošanas lēmumu C(2014) 9787
final
par grozījumiem Īstenošanas lēmumā C(2013) 7682
final
par 2013. gada rīcības programmas Mjanmas/Birmas labā, kas finansējama no Eiropas Savienības vispārējā budžeta
.

3)
Atcelt Eiropas Komisijas lēmumu vairs nenoslēgt jaunus deleģēšanas nolīgumus netiešas pārvaldības ietvaros ar
International Management Group
, kas ietverts tās 2015. gada 8. maija vēstulē.

4)
Nodot lietu T‑381/15 Eiropas Savienības Vispārējai tiesai sprieduma taisīšanai par
International Management Group
prasību par to zaudējumu atlīdzību, kas tai esot nodarīti ar šīs rezolutīvās daļas 3) punktā minēto Komisijas lēmumu.

5)
Pretapelācijas sūdzības noraidīt.

6)
Piespriest Komisijai atlīdzina tiesāšanās izdevumus lietās C‑183/17 P, C‑184/17 P un T‑29/15.

7)
Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu lietā T‑381/15 atlikt.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valodas – angļu un franču.