CELEX: 62015CJ0467
Apellatsioonkaebus
Riigiabi
Abi, mida Itaalia Vabariik andis piimatootjatele
Piimamaksu tagasimaksmisega seotud abikava
Tingimuslik otsus
Otsus, mille Euroopa Liidu Nõukogu tegi ELTL artikli 108 lõike 2 kolmanda lõigu alusel
Määrus (EÜ) nr 659/1999
Artikli 1 punktid b ja c
Olemasolev abi
Uus abi
Mõisted
Olemasoleva abi muutmine sellist tingimust rikkudes, mis tagab abi kokkusobivuse siseturuga

Käesoleva apellatsioonkaebusega palub Euroopa Komisjon tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 24. juuni 2015. aasta otsuse Itaalia vs. komisjon (
T‑527/13
,
EU:T:2015:429
, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), millega viimane esiteks tühistas osaliselt komisjoni 17. juuli 2013. aasta otsuse 2013/665/EL riigiabi SA.33726 (11/C) [ex SA.33726 (11/NN)] kohta, mida andis Itaalia (piimamaksu maksetähtaja edasilükkamine Itaalias) (
ELT 2013, L 309, lk 40
; edaspidi „vaidlusalune otsus“), ja teiseks jättis hagi ülejäänud osas rahuldamata.
Õiguslik raamistik
Määrus (EÜ) nr 659/1999
Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL artikli 108] kohaldamiseks (
EÜT 1999, L 83, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artikli 1 punkti b alapunktis ii on „olemasolev abi“ määratletud kui „heakskiidetud abi, see tähendab komisjoni või nõukogu poolt heakskiidetud abikavad või individuaalne abi“.
Määruse artikli 1 punkti c kohaselt on „uus abi“„kogu abi, see tähendab abikavad ja individuaalne abi, mis ei ole olemasolev abi, sealhulgas olemasoleva abi muudatused“.
Määrus (EÜ) nr 794/2004
Komisjoni 21. aprilli 2004. aasta määrus (EÜ) nr 794/2004, millega rakendatakse nõukogu määrust (EÜ) nr 659/1999 (
EÜT 2004, L 140, lk 1
; parandus
EÜT 2004, L 286, lk 3
; ELT eriväljaanne 08/04, lk 3) artikli 4 lõige 1 sätestab:
„Määruse [nr 659/1999] artikli 1 lõike c kohaldamisel tähendab olemasoleva toetuse muudatus mis tahes muutust, välja arvatud puhtalt formaalsed või halduslikud muudatused, mis ei mõjuta toetusmeetme ühisturule vastavuse hindamist. Olemasoleva toetusprogrammi algse eelarve suurenemist 20% võrra ei peeta siiski olemasoleva toetuse muutmiseks.“
Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
Üldkohus võttis kohtuvaidluse tausta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–8 kokku järgmiselt:
„1.
Selleks, et Itaalia piimatootjad saaksid ajavahemikul 1995/1996–2001/2002 Itaalia Vabariigile ette nähtud piimakvoodi ületamise tõttu tasuda Euroopa Liidule 1386475000 eurot lisamaksu, palus nimetatud liikmesriik Euroopa Liidu Nõukogult luba kehtestada vastavalt EÜ artikli 88 lõike 2 kolmandale lõigule riigiabi kava.
2.
Nõukogu lubas 16. juuli 2003. aasta otsusega 2003/530/EÜ, mis käsitleb Itaalia Vabariigi poolt oma piimatootjatele antava abi kokkusobivust ühisturuga (
ELT 2003, L 184, lk 15
; edaspidi „nõukogu otsus“) sellel liikmesriigil „maks[ta] ise [liidule] piima suhtes kohaldatud lisamaksu summa, mille piimatootjad võlgnevad ajavahemiku 1995/1996–2001/2002 eest“ (nõukogu otsuse artikkel 1). Lisaks lubas ta maksta „[asjaomastel isikutel] oma võlga [Itaalia Vabariigi ees] hiljem mitme aasta peale jagatult ilma intressi maksmata“ (nõukogu otsuse artikkel 1).
3.
Nõukogu kehtestas riigiabi siseturuga kokkusobivaks tunnistamisele kahte tüüpi tingimusi. Kõigepealt kohustas ta Itaalia ametiasutusi deklareerima summad, mis vastavad piimatootjate poolt Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondile (EAGGF) tasumisele kuuluvale lisamaksule, ning teiseks arvama liidu ees oleva võla jäägi ja sellega seotud intressid maha EAGGFi rahastatavatest kuludest (nõukogu otsuse artikkel 2). Seejärel nõudis ta, et piimatootjad maksaksid täies ulatuses tagasi oma võla Itaalia Vabariigi ees iga-aastaste ühesuuruste osamaksetena, kusjuures tagasimakse periood, mis algas 1. jaanuaril 2004, ei või ületada 14 aastat (nõukogu otsuse artikkel 1).
4.
Neil asjaoludel võtsid Itaalia ametiasutused 28. märtsil 2003 vastu dekreetseaduse nr 49, mis puudutab piima ja piimatoodete sektoris lisamaksu kohaldamist käsitlevate õigusnormide muutmist (decreto-legge n. 49, riforma della normativa in tema di applicazione del prelievo supplementare nel settore del latte e dei prodotti lattiero-caseari,
GURI
nr 75, 31.3.2003, lk 4), ning 30. juulil 2003 ministri dekreedi, mis puudutab ajavahemikul 1995/1996–2001/2002 tasumisele kuulunud ja seni tasumata lisamaksu tasumise võimalust, mis on toodud seaduse nr 119/2003 artikli 10 lõigus 34 (decreto ministeriale del 30 luglio 2003, disposizioni per il versamento del prelievo supplementare, dovuto e non versato per i periodi dal 1995/1996 al 2001/2002 di cui all’art. 10, comma 34, della legge n. 119/2003,
GURI
nr 183, 8.8.2003, lk 33). Nende kahe õigusakti sätted koostoimes nägid sisuliselt ette, et piimatootjatel tuleb lisamaksu summa, mida Itaalia Vabariik neilt nõuab, talle täies ulatuses ilma intressideta tagasi maksta mitme aasta peale jagatult iga-aastaste ühesuuruste osamaksetena, kusjuures tagasimakseperiood ei või kesta kauem kui 14 aastat (edaspidi „järkjärguline maksmissüsteem“).
5.
Itaalia ametiasutused, olles nimetatud sätteid korduvalt muutnud […], võtsid 26. veebruaril 2011 vastu seaduse nr 10, millega kinnitati seadusena (koos muudatustega) 29. detsembri 2010. aasta dekreetseadus nr 225, mis puudutab õigusnormides ette nähtud tähtaegade pikendamist ja kiireloomulist sekkumist maksude valdkonnas ning ettevõtjatele ja perekondadele antavat toetust (legge n. 10, conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge n. 225, 29 dicembre 2010, recante proroga di termini previsti da disposizioni legislative e di interventi urgenti in materia tributaria e di sostegno alle imprese e alle famiglie;
GURI
nr 47, 26.2.2011, regulaarne lisa nr 53), mis jõustus järgmisel päeval, 27. veebruaril 2011. Sellega lisati muu hulgas dekreetseaduse nr 225 artiklile 1 lõige 12
duodecies
, mis sätestas, et „[s]elleks, et tulla toime piimasektorit tabanud ränga kriisiga, lükatakse 30. juunini 2011 edasi dekreetseaduses nr 49 ja sellele järgnevates õigusaktides sätestatud maksegraafikutes märgitud maksetähtajad, mille maksekuupäev on 31. detsember 2010“ (edaspidi „maksetähtaja edasilükkamine“).
Itaalia ametiasutused teatasid Euroopa Komisjonile […], et kõnealuse meetme „toetusekvivalent“ arvestatakse selle liikmesriigi vähese tähtsusega abi hulka vastavalt komisjoni 20. detsembri 2007. aasta määruse (EÜ) nr 1535/2007, milles käsitletakse [ELTL artikli 107] ja [ELTL artikli 108] kohaldamist vähese tähtsusega abi suhtes põllumajandustoodete tootmise sektoris (
ELT 2007, L 337, lk 35
), lisale. […]
7.
Komisjon algatas 11. jaanuari 2012. aasta otsusega K(2011) 10055 lõplik, riigiabi SA.33726 (11/C) (ex SA.33726 (11/NN)) kohta – Piimamaksu maksetähtaja edasilükkamine Itaalias, mille kokkuvõte on avaldatud Euroopa Liidu Teatajas 10. veebruaril 2012 (ELT [2012], C 37, lk 30), ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud menetluse. Komisjon märkis kõigepealt sisuliselt seda, et tal tekkis kahtlusi maksetähtaja edasilükkamise liigitamise osas ELTL artikli 107 põhjal, samuti selle meetme kokkusobivuse osas siseturuga. Seejärel märkis komisjon, et maksetähtaja edasilükkamine rikub ühte nõukogu otsuses ette nähtud tingimust, et see rikkumine muudab Itaalia ametiasutuste kehtestatud kogu järkjärgulise maksmissüsteemi uueks abiks, kuna puudutab piimatootjaid, kes said maksetähtaja edasilükkamisest kasu, ning et uue abi kokkusobivus siseturuga ei ole samuti tõendatud.
8.
Pärast Itaalia ametiasutustega haldusmenetluse raames peetud kirjavahetust leidis komisjon [vaidlusaluses] otsuses, et mõlemad meetmed, nii maksetähtaja edasilükkamine kui ka järkjärguline maksmissüsteem kujutavad endast uut, ebaseaduslikku ja siseturuga kokkusobimatut riigiabi ([vaidlusaluse] otsuse artikkel 1). Seetõttu kohustas ta Itaalia Vabariiki viivitamata ja tõhusalt nõudma tagasi summad, mis maksti piimatootjatele, kes said maksetähtaja edasilükkamisest kasu ([vaidlusaluse] otsuse artiklid 2 ja 3).“
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Itaalia Vabariik esitas 30. septembril 2013 Üldkohtu kantseleisse hagiavalduse, paludes esimese võimalusena vaidlusalune otsus tervenisti tühistada. Teise võimalusena palus ta tühistada vaidlustatud otsus osas, millega komisjon kohustas teda tagasi nõudma individuaalset abi, mida anti nõukogu otsusega varem heakskiidetud abikava alusel nendele Itaalia piimatootjatele, kelle huvides oli maksetähtaja edasilükkamine.
Itaalia Vabariik esitas oma hagi põhjendamiseks kaks väidet, millest esimese kohaselt on rikutud määruse nr 1535/2007 artikli 3 lõiget 7 ja teise kohaselt on rikutud selle määruse artikli 3 lõiget 2, määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti c ja määruse nr 794/2004 artikli 4 lõiget 1, samuti ei ole otsus piisavalt põhjendatud.
Üldkohus nõustus Itaalia Vabariigi teise väitega ja tühistas vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõike 2 ning artiklid 2–4 osas, milles need puudutavad esiteks artikli 1 lõikes 2 osutatud abikava ja teiseks selle kohaldamisel antud individuaalset abi, ning jättis hagi ülejäänud osas rahuldamata.
Apellatsioonimenetluse poolte nõuded
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi rahuldamata;
–
mõista kahe kohtuastme kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.
Itaalia Vabariik palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata, ja
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Apellatsioonkaebus
Komisjon esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kolm väidet. Esimese väite kohaselt on rikutud põhimõtet, mille kohaselt on Üldkohtul keelatud tõstatada omal algatusel väidet vaidlusaluse otsuse sisulise õiguspärasuse kohta. Teine väide puudutab ELTL artikli 108 ja määruse nr 659/1999 artikli 1 rikkumist mõistete „uus abi“ ja „olemasolev abi“ osas. Lõpuks viitab komisjon kolmandas väites sellele, et uue abi ja ebaseaduslikult antud abi suhtes kohaldatava menetluse osas on rikutud ELTL artiklit 108 ja määruse nr 659/1999 artikleid 4, 6, 7, 14 ja 16.
Esimene väide, mis puudutab keeldu tõstatada omal algatusel väide vaidlusaluse otsuse sisulise õiguspärasuse kohta
Poolte argumendid
Komisjon toob oma esimeses väites välja, et Üldkohus on teinud otsuse
ultra petita
ja rikkunud dispositiivsuse põhimõtet ning protokolli Euroopa Liidu Kohtu põhikirja kohta artiklit 21, samuti Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõiget 1, kuna ta tõstatas omal algatusel väite vaidlusaluse otsuse sisulise õiguspärasuse kohta. Komisjon leiab, et Üldkohus on talle esitatud teise väite ulatuse täpsustamisel vaidlustatud kohtuotsuse punktides 39–44 selle väite ümber hinnanud. Seega analüüsis ta omal algatusel küsimust, kas järkjärguline maksmissüsteem tuli liigitada olemasolevaks abiks, mitte uueks abiks seetõttu, et väidetavalt ei olnud Itaalia ametivõimude poolt sellesse tehtud muudatus sisuline, ja see viis ta vaidlusaluse otsuse osalise tühistamiseni. Ent hagiavalduses esitas nimetatud liikmesriik selle küsimuse alles määruse nr 794/2004 artikli 4 lõike 1 väidetava rikkumisega seoses.
Itaalia Vabariik leiab, et see väide tuleb põhjendamatuse tõttu jätta rahuldamata.
Euroopa Kohtu hinnang
Liidu kohtutes toimuvat menetlust reguleerivatest eeskirjadest, eelkõige Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklist 21, mis vastavalt selle põhikirja artikli 53 esimesele lõigule on kohaldatav Üldkohtule, ja hagiavalduse esitamise ajal kehtinud Üldkohtu kodukorra redaktsiooni artikli 44 lõikest 1 tuleneb, et põhimõtteliselt määravad kindlaks ja piiritlevad vaidluse pooled ning liidu kohus ei saa teha otsust
ultra petita
(vt selle kohta kohtuotsus, 10.12.2013, komisjon vs. Iirimaa jt,
C‑272/12 P
,
EU:C:2013:812
, punkt
).
Kui teatava väite võib või peab esitama omal algatusel, näiteks käsitletava otsuse põhjenduse puudumine või ebapiisav põhistamine, mis kuulub oluliste menetlusnõuete alla, siis nimetatud otsuse sisulist õiguspärasust puudutavat väidet, mis käsitleb aluslepingute või nende rakendusnormide rikkumist ELTL artikli 263 tähenduses, saab liidu kohus seevastu analüüsida üksnes siis, kui hageja on sellele viidanud (kohtuotsus, 10.12.2013, komisjon vs. Iirimaa jt,
C‑272/12 P
,
EU:C:2013:812
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Antud juhul tuleb sedastada, et Itaalia Vabariigi poolt Üldkohtus esitatud teise väite sõnastuse kohaselt puudutab see määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti c, mis käsitleb mõistet „uus abi“, rikkumist. Lisaks on selle sätte rikkumisele viitav etteheide sõnastatud teisiti kui see väide, mis puudutab määruse nr 794/2004 artikli 4 lõike 1 rikkumist ja ebapiisavat põhistamist.
Täiendavalt tõi Itaalia Vabariik oma hagiavalduse punktides 54–56 välja, et sellise abi andmise lõpetamine, mis tulenes maksetähtaja edasilükkamisest, üksi vastab ELT lepinguga ette nähtud tagajärjele, kui on tuvastatud sellise abi õigusvastasus ja nii ei peaks see kaasa tooma ka varem järkjärgulise maksmissüsteemi alusel õiguspäraselt antud abi andmise lõpetamist. Hagiavalduse punktis 56 on ta selles väites seisukohal, et „ei ole asjaolusid, mis tõendaksid, et olemasoleva abi saajad, kes said vaidlusalusest meetmest kasu, on kohustatud tagasi maksma mitte ainult vaidlustatud meetme vastavad summad, vaid ka olemasoleva abina saadud summa (ja seega loaotsuse alusel esimeses järkjärgulise maksmise kavas tasumata intressid)“.
Lisaks leiab Itaalia Vabariik hagiavalduse punktis 57, et „[n]iisamuti ei saa asuda seisukohale, et tagasinõudmise otsuse laiendamine olemasolevale abile võib õiguspäraselt tuleneda sellise abi olemuslikust muutmisest, mis näitaks kahte meedet ühe uue abina, millest komisjoni ei ole teavitatud ning mis on seetõttu õigusvastane“. Selline järeldus on tema hinnangul „määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti c kohaldamiseks asjassepuutuva mõiste „olemasoleva abi muutmine“ moonutamise ilmselge tagajärg“, nagu nähtub ka nimetatud hagiavalduse punkti 58 esimesest lausest.
Nii leidis Itaalia Vabariik – vastupidi sellele, mida väidab komisjon – esimeses kohtuastmes esitatud hagiavalduses, et komisjon on rikkunud määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti c, kuna kvalifitseeris vaidlusaluses otsuses järkjärgulised maksed uueks ja ebaseaduslikuks abiks ning kohustas alusetult nimetatud liikmesriiki seda abi tagasi nõudma.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 38 märkis, tuleneb komisjoni poolt Üldkohtule esitatud kostja vastuse punktidest 22 ja 32–36 veel, et komisjon mõistis Itaalia Vabariigi väidet, millest ta tegi kostja vastuses kokkuvõtte ja mille ta seal tagasi lükkas.
Sellest nähtub, et vastupidi komisjoni väidetule ei esitanud Üldkohus omal algatusel väidet vaidlusaluse otsuse sisulise õigusvastasuse kohta, kui tegi otsuse talle esitatud hagi teise väite osas.
Eelnevat arvestades tuleb esimene väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide, et on rikutud ELTL artiklit 108 ja määruse nr 659/1999 artiklit 1 mõistete „uus abi“ ja „olemasolev abi“ osas
Teine väide koosneb sisuliselt kahest osast. Esimene osa käsitleb asjaolu, et Üldkohus liigitas abi, mille andmisel rikuti loatingimusi, olemasolevaks abiks, mitte uueks abiks. Komisjon väidab selle väite teises osas, et Üldkohus ei võtnud sellise hinnangu andmisel arvesse nõukogu ja komisjoni vahelist institutsionaalset tasakaalu.
Analüüsi tuleks alustada nimetatud väite esimesest osast.
Poolte argumendid
Teise väite esimeses osas leiab komisjon, et Üldkohus on mõistete „uus abi“ ja „olemasolev abi“ tõlgendamisel rikkunud õigusnormi. Ta vaidleb sisuliselt vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktides 74–91 antud Üldkohtu hinnangule, mille kohaselt järkjärguline maksmissüsteem, mis kujutab endast olemasolevat abikava, millele nõukogu andis tingimusliku heakskiidu ja mida hiljem muudeti abikavale loa andmise tingimusi rikkudes, tuleb käsitada kui olemasolevat abikava, mitte kui uut abikava, kuna komisjon ei ole tõendanud, et selline muudatus mõjutab varem kehtinud meetme olemust.
Itaalia Vabariik väidab, et Üldkohus nõudis õigesti komisjonilt olemasoleva abi uueks abiks liigitamist silmas pidades, et viimane esitaks tõendi, et olemasolevale abikavale loa saamise tingimuste rikkumine kujutab endast sellise abikava olemuslikku muutmist, mida nimetatud liikmesriigi sõnul tuleb hinnata määruse nr 794/2004 artikli 4 lõike 1 põhjal. Kohtupraktika kohaselt muutub algne abikava uueks abikavaks vaid juhul, kui abikavas tehtud muudatus ei ole algsest abikavast selgelt eraldatav ja lisaks mõjutab see muudatus algse abikava olemust ennast (Euroopa Kohtu otsus, 9.10.1984, Heineken Brouwerijen,
91/83 ja 127/83
,
EU:C:1984:307
, punktid
ja
, ning Üldkohtu otsus, 30.4.2002, Government of Gibraltar vs. komisjon,
T‑195/01 ja T‑207/01
,
EU:T:2002:111
). Lisaks nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et neid kohtupraktikas selgitatud kriteeriume kohaldatakse ka siis, kui muudatus seisneb olemasolevale abikavale loa andmise tingimuste rikkumises (kohtuotsus, 13.6.2013, HGA jt vs. komisjon,
C‑630/11 P–C‑633/11 P
,
EU:C:2013:387
, punktid
,
ja
).
Itaalia Vabariik väidab selle kohta, et kui olemasoleva abi võib pärast muudatusi liigitada uueks abiks, olgugi et need muudatused ei ole mõjutanud olemasoleva abi olemust, tooks see kaasa riigiabi kontrollimise menetluse sisu ümberkorralduse, millel oleks seetõttu karistuse tunnused.
Itaalia Vabariik lisab, et komisjonil on riigiabi kontrollimise raames alati võimalus kasutada muid õiguskaitse menetlusi.
Seega, kui olemasoleva abi muudatus kujutab endast ise uut ja järelikult ebaseaduslikku abi, võiks komisjon vastu võtta otsuse, mis keelab sellise meetme rakendamist, millega nähakse ette uus abi, või kui meedet on juba rakendatud, anda korralduse uus abi tagasi nõuda, taastades sel viisil tingimused, mille põhjal olemasolev abi oli lubatud. Sellise lahenduseni jõuti vaidlustatud kohtuotsuses.
Euroopa Kohtu hinnang
Käesoleva väite esimeses osas ei ole komisjon nõus määruse nr 659/1999 artikli 1 punktides b ja c sätestatud mõistetele „uus abi“ ja „olemasolev abi“ antava tõlgendusega, millel rajaneb vaidlustatud kohtuotsuse punktides 74–91 antud Üldkohtu põhjendus.
Kõigepealt tuleb märkida, et Üldkohus tõi selle kohtuotsuse punktides 69–76 mitmesuguste õiguskaitse menetluste hulgas, mida komisjonil oli võimalik kasutada – juhul, kui liikmesriik ei täida otsust, millega abi või abikava on teatud tingimustel tunnistatud siseturuga kokkusobivaks – välja selle, mida kasutatakse määruse nr 659/1999 III peatükis sätestatud ebaseadusliku abi korral.
Üldkohus märkis selle kohta nimetatud kohtuotsuse punktides 69 ja 70, et „kuna Itaalia Vabariigile etteheidetav rikkumine hõlmab sellise meetme kohaldamist, mida saab käsitada uue abina, oli komisjonil õigus kasutada [seda] menetlust selleks, et antud meedet analüüsida, mida ta antud asjas otsustas ka teha“, kuid „komisjonil tuli selle raames siiski järgida sisulisi tingimusi, mis võimaldavad tal mitte üksnes maksetähtaja edasilükkamist eraldi, vaid ka kogu varasemat järkjärgulist maksmissüsteemi liigitada uueks ja ebaseaduslikuks abiks või abikavaks“.
Üldkohus järeldas selle kohtuotsuse punktis 76, et „komisjoni võimalus liigitada uueks ja teatud juhtudel ebaseaduslikuks abiks mitte üksnes olemasoleva abi muudatusi, vaid ka kogu olemasolevat abi ennast, sõltub peamiselt selle institutsiooni kehtestatavast tingimusest, mille kohaselt nimetatud muudatus peab muutma varem kehtinud meetme sisu“. Ta lisas, et „juhul, kui asjaomane liikmesriik leiab haldusmenetluse käigus, et see meede on selgelt eristatav varem kehtinud meetmest või et see on puhtalt formaalne ja halduslik ega saa mõjutada meetme siseturuga kokkusobivuse hindamist, peab komisjon esitama põhjused, miks [selle liikmesriigi argumendid] on tema arvates põhjendamatud“.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78–80 leidis Üldkohus, et komisjon ei olnud vaidlusaluses otsuses tõendanud, et maksetähtaja edasilükkamine mõjutas järkjärgulise maksmissüsteemi olemust, kuna viimane pidas seda küsimust asjassepuutumatuks.
Niisiis tõdes Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 81 ja 82, et komisjon ei ole selliselt talitades „eiranud mitte üksnes mõistet „uus abi“, liigitades olemasoleva abikava ümber uueks ebaseaduslikuks abiks, ja järgimata määrusega nr 659/1999 selle kohta sätestatud sisulisi tingimusi“, vaid ta on ka andnud alusetult korralduse nõuda tagasi olemasoleva abikava alusel antud abi. Nimetatud kohtuotsuse punktides 83–91 lükkas ta seega tagasi komisjoni väited, millega viimane soovis tõendada, et kui Itaalia ametivõimud jätavad täitmata ühe nõukogu poolt kokkusobivaks tunnistamise tingimuse, toob see sisuliselt kaasa olemasoleva abikava ümberliigitamise uueks ja ebaseaduslikuks abiks.
Seega tuleb kontrollida, kas Üldkohtu sellise arutluskäiguga on rikutud õigusnormi, nagu väidab komisjon.
Nõukogu otsuse kohaselt anti Itaalia Vabariigile 2003. aastal – nagu nähtub selle otsuse artiklist 1 – luba maksta ise liidule piima suhtes kohaldatud lisamaksu summa, mille piimatootjad võlgnevad ajavahemiku 1995/1996–2001/2002 eest, ja lubada tootjatel maksta oma võlga hiljem mitme aasta peale jagatult ilma intressi maksmata. Nimetatud otsusega lubatud abikava tähendas sisuliselt Itaalia piimatootjatele ilma intressita laenu andmist, mille tagasimaksmine jagati mitme aasta peale.
Nimetatud nõukogu otsuse artiklist 1 tuleneb, et viimane tunnistas „erandkorras“ järkjärgulise maksmissüsteemi siseturuga kokkusobivaks ja nägi selleks ette tingimuse, et esiteks „võlg makstakse tagasi täies ulatuses iga-aastaste ühesuuruste osamaksetena“ ja teiseks, et alates 1. jaanuarist 2004 alanud tagasimakseperiood ei kesta kauem kui 14 aastat“.
Selle otsuse põhjendus 8, mis käsitleb otsuse aluseks olnud põhjuseid, toob välja nõukogu hinnangu, mille kohaselt „[s]elleks et mitte asetada asjaomastele Itaalia piimatootjatele suurt rahalist koormust, mida tõenäoliselt põhjustaks kõikide [piima suhtes kohaldatud lisamaksu summade, mille piimatootjad võlgnevad ajavahemiku 1995/1996–2001/2002 eest ühendusele] kohene ja täielik väljanõudmine ja seega praeguste ühiskondlike pingete leevendamiseks“„on erandlikke asjaolusid arvestades põhjendatud lugeda abi, mida Itaalia Vabariik kavatseb anda nendele piimatootjatele avansi ja ajatatud maksete kujul, erandina [ELTL artiklist 107] [sise]turuga kokkusobivaks, kui käesolevas otsuses sätestatud tingimused on täidetud.“
Nagu nähtub nõukogu otsuse artikli 1 sõnastusest koostoimes selle otsuse põhjendusega 8, nägi nõukogu sõnaselgelt erandkorras abi andmisele ette tingimuse, et piimatootjad täidaksid kahte tingimust: esiteks kohustus maksta abi tagasi täies ulatuses võrdse suurusega aastaste osamaksete kujul, ja teiseks, et 1. jaanuaril 2004 kulgema hakkava järkjärgulise maksmisplaani järgi ei ületa tagasimaksmisperiood 14 aastat.
Seega nähtub nimetatud otsusest, et nõukogu hinnangul sõltub selle abikava kokkusobivus siseturuga ja kokkuvõttes ka selleks loa saamine sama otsuse artiklis 1 sätestatud tingimuste täitmisest.
Samas lükkas Itaalia Vabariik seadusega nr 10, millega kinnitati seadusena (koos muudatustega 29. detsembri 2010. aasta dekreetseadus nr 225, mis puudutab õigusnormides ette nähtud tähtaegade pikendamist ja kiireloomulist sekkumist maksude valdkonnas ning ettevõtjatele ja perekondadele antavat toetust (legge n. 10, conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge n. 225, 29 dicembre 2010, recante proroga di termini previsti da disposizioni legislative e di interventi urgenti in materia tributaria e di sostegno alle imprese e alle famiglie;
GURI
nr 47, 26.2.2011, regulaarne lisa nr 53), mis jõustus järgmisel päeval, 27. veebruaril 2011, 30. juunini 2011 edasi iga-aastase osamakse tagasimaksmise tähtaega, mis pidi lõppema 31. detsembril 2010.
Maksetähtaja edasilükkamine rikub nõukogu otsuse artiklis 1 sätestatud tingimust, mille kohaselt tuleb Itaalia Vabariigi antud ilma intressita laenud tagasi maksta aastaste osamaksete kujul: selle tingimuse täitmist pidas nõukogu siseturuga kokkusobivuse tagatiseks.
Seega tuleb järeldada, et käesoleva kohtuotsuse punktis 42 viidatud seadusemuudatus tõi kaasa nõukogu otsusega heaks kiidetud abikava muutumise uueks ja ebaseaduslikuks abiks.
Selline järeldus tuleneb määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti c sõnastuse, konteksti ja eesmärgi analüüsimisest.
„Uue abina“ määratleb selle artikli 1 punkt c „kogu abi, see tähendab abikavad ja individuaalne abi, mis ei ole olemasolev abi, sealhulgas olemasoleva abi muudatused“. Sellise üldisel sõnastusel põhineva sätte kohaldamisalasse võib kuuluda mitte ainult sätte enda muudatus, vaid ka abi, mida selline muudatus puudutab.
Lisaks tuleb meenutada, et vastavalt nimetatud määruse artikli 1 punkti b alapunktile ii saab „olemasolevaks abiks“ lugeda eelkõige „heakskiidetud abi, see tähendab komisjoni või nõukogu poolt heakskiidetud abikavad või individuaalne abi“. Seega abikava suhtes, mille kohta on olemas loa saamise otsus, kuid mis pärast muutmist rikub tingimust, mis on selles otsuses ette nähtud selleks, et tagada abi kokkusobivus siseturuga, loa andmise otsus enam ei kehti ja see võib endast kujutada uut abi.
Seega ei kujuta maksetähtaja edasilükkamine endast puhtalt formaalset või halduslikku muudatust ning seda ei saa enam käsitada olemasoleva toetusprogrammi algse eelarve suurenemisena määruse nr 794/2004 artikli 4 lõike 1 tähenduses. Selle meetme võtmisel nimelt rikuti loa andmise tingimust, mis reguleerib nõukogu poolt ELTL artikli 108 lõike 2 kolmanda lõigu alusel erandkorras heakskiidetud abi tagasimaksmist, see tähendab tingimust, mida nõukogu pidas vajalikuks, et tagada kõnealuse abikava kokkusobivus siseturuga. Seega erinevalt Itaalia Vabariigi väidetest oli komisjonil täielik õigus järeldada uue abi esinemist, ja seda üksnes nimetatud tingimuse rikkumisele tuginedes.
Tuleb lisada, et määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti c tähenduses „uue abi“ piisavalt lai tõlgendus, mis võimaldab hõlmata mitte ainult asjaomase liikmesriigi poolt olemasolevasse abikavasse tehtud muudatust, millega rikuti sellele abile loa andmise tingimusi, vaid ka kõiki selliselt muudetud abikavasid, on selline (tõlgendus), mis tagab tõhusa riigiabi järelevalvesüsteemi liidus, motiveerides asjaomast liikmesriiki täitma abikavale loa andmise tingimusi. Niisiis juhul, kui liikmesriik teeb olemasolevasse abikavasse muudatuse, rikkudes seeläbi sellele abile loa andmise tingimust, ei ole sellisel liikmesriigil ühtki tagatist, et loa saanud abikava jääb nimetatud muudatusest mõjutamata ning et selle alusel tehtud soodustused jäävad püsima.
Euroopa Kohtu praktika, millele Itaalia Vabariik tugineb käesoleva kohtuotsuse punktis 26 esitatud väidete põhjendamiseks, ei ole antud juhul asjakohane.
Esiteks nähtub 9. oktoobri 1984. aasta kohtuotsusest Heineken Brouwerijen (
91/83 ja 127/83
,
EU:C:1984:307
), et kui projekti, millest on algul teatatud, tehakse vahepeal muudatus, millest komisjoni ei ole teavitatud, kohaldatakse ELTL artikli 108 lõikes 3 sätestatud rakendamise keeldu muudetud projektile tervikuna. Teisiti oleks see vaid siis, kui selline muudatus kujutab endast tegelikult eraldiseisvat abimeedet, mida tuleb ka hinnata eraldi ja mis ei saa mõjutada hinnangut, mille komisjon on juba andnud algsele projektile, sel juhul kohaldatakse sellist keeldu vaid nimetatud muudatusega kehtestatud meetmele. Käesoleva kohtuotsuse punktis 43 välja toodud tõsiasja silmas pidades ei puuduta viimati nimetatud olukord kõnealust muudatust, kuna viimane mõjutab tingimust, millega on seotud algse abikava kokkusobivaks tunnistamine.
Teiseks, 13. juuni 2013. aasta kohtuotsuse HGA jt vs. komisjon (
C‑630/11 P–C‑633/11 P
,
EU:C:2013:387
) punktides 89–95 analüüsis Euroopa Kohus küsimust, kas algsesse abikavasse tehtud muudatus, millega rikuti nimetatud abikavale loa andmise tingimusi, kujutab endast olemasoleva abikava muudatust määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti c tähenduses, mis toob ühtlasi kaasa uue ja ebaseadusliku abi tekke. Seevastu ei analüüsinud ta selle muudatuse mõju algsele abikavale.
Üldkohus nõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76 komisjonilt selle tõendamist, et olemasolevasse abikavasse tehtud muudatus mõjutab varem kehtinud meetme sisu, et oleks võimalik liigitada uueks ja ebaseaduslikuks abiks mitte üksnes nimetatud muudatus, vaid ka olemasolev abi tervikuna, mida muudeti.
Üldkohus on vääriti mõistnud määruse nr 659/199 artikli 1 punktis c toodud mõistet „uus abi“ ja seega rikkunud õigusnormi. Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 46–52 ja nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 76 välja tõi, siis olemasolevat abi, mida rakendatakse komisjoni või nõukogu kehtestatud kokkusobivustingimusi rikkudes, ei saa enam pidada heakskiidetud abiks ja see kaotab seetõttu tervikuna olemasoleva abi omaduse.
Seega on Üldkohus – leides vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81 ja 82 pärast selle kohtuotsuse punktides 77–80 vaidlusaluse otsuse põhjenduste analüüsimist, et „komisjon ei ole selliselt talitades eiranud mitte üksnes mõistet „uus abi“, liigitades olemasoleva abikava ümber uueks ebaseaduslikuks abiks ja järgimata määrusega nr 659/1999 ja kohtupraktikaga selle kohta sätestatud sisulisi tingimusi“, vaid „ta on andnud ka alusetu korralduse nõuda maksetähtaja edasilükkamisest kasu saanud piimatootjatelt tagasi […] olemasoleva abikava alusel antud individuaalne abi“ – uuesti rikkunud õigusnormi.
Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb teise väitega nõustuda ja tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punktid 1 ja 2, ilma et oleks vaja analüüsida teise väite teist osa või kolmandat väidet.
Arvestades vaidlustatud kohtuotsuse osalist tühistamist, tuleb Üldkohtu otsus kohtukulude kohta ja järelikult vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 4 samuti tühistada.
Hagimenetlus Üldkohtus
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu kohaselt võib Euroopa Kohus teha Üldkohtu otsuse tühistamise korral asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab. Käesoleval juhul on see nii.
Nimelt nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 30–52, et Itaalia Vabariigi osaväited, mille ta esitas Üldkohtus vaidlusaluse otsuse põhjendatuse kohta oma hagi teise väite raames, tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Kuna Üldkohus lükkas tagasi esimese väite ning teise väite raames esitatud osaväited, tuleb hagi tervikuna jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikes 2 on sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.
Vastavalt sama kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Itaalia Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb Itaalia Vabariigi kohtukulud apellatsioonimenetluses jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja komisjoni kohtukulud. Lisaks, kuna Itaalia Vabariigi hagi jäeti tervikuna rahuldamata, tuleb Itaalia Vabariigi kohtukulud esimeses kohtuastmes jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja komisjoni kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 24. juuni 2015. aasta otsuse Itaalia vs. komisjon (
T‑527/13
,
EU:T:2015:429
) resolutsiooni punktid 1, 2 ja 4.

2.
Jätta Euroopa Liidu Üldkohtule kohtuasjas T‑527/13 esitatud Itaalia Vabariigi hagi rahuldamata. [parandatud 21. novembri 2017. aasta kohtumäärusega]

3.
Jätta Itaalia Vabariigi kohtukulud nii esimeses kohtuastmes kui ka apellatsioonimenetluses tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.