CELEX: 62016TJ0760
Desen sau model industrial comunitar
Procedură de declarare a nulității
Desen sau model industrial comunitar înregistrat reprezentând coșuri speciale pentru biciclete
Motiv de nulitate
Inadmisibilitatea cererii de declarare a nulității
Articolul 52 alineatul (3) și articolul 86 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 6/2002
Divulgarea desenului sau modelului industrial anterior
Caracter individual
Impresie globală diferită
Articolul 6 și articolul 25 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 6/2002

Istoricul cauzei
La data de 13 februarie 2004, reclamanta, Basil BV, a depus o cerere de înregistrare a unui desen sau model industrial comunitar la Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 6/2002 al Consiliului din 12 decembrie 2001 privind desenele sau modelele industriale comunitare (
JO 2002, L 3, p. 1
, Ediție specială, 13/vol. 33, p. 70).
Desenul sau modelul industrial a cărui înregistrare a fost solicitată (denumit în continuare „desenul sau modelul industrial contestat”) este reprodus în continuare:
Desenul sau modelul industrial contestat a fost înregistrat sub numărul 142245‑0001. Înregistrarea sa a fost publicată în
Buletinul desenelor și modelelor industriale comunitare
nr. 47/2004 din 15 iunie 2004. Această înregistrare a fost ulterior reînnoită până la data de 13 februarie 2019.
Desenul sau modelul industrial contestat este destinat a fi aplicat pe „coșuri speciale pentru biciclete” din clasa 03‑01 în sensul Aranjamentului de la Locarno privind clasificarea internațională a desenelor și modelelor industriale din 8 octombrie 1968, cu modificările ulterioare.
La data de 17 iunie 2013, intervenienta, Artex SpA, a depus la EUIPO o cerere de declarare a nulității desenului sau modelului industrial contestat în temeiul articolului 52 din Regulamentul nr. 6/2002. Motivul invocat în susținerea cererii de declarare a nulității a fost cel prevăzut la articolul 25 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 6/2002.
În cererea sa de declarare a nulității, intervenienta a invocat în special faptul că desenul sau modelul industrial contestat nu are caracter individual în sensul articolului 6 din Regulamentul nr. 6/2002 și s‑a prevalat, în susținerea declarațiilor sale, de mai multe înscrisuri care dovedeau divulgarea către public a unui desen sau model industrial anterior (denumit în continuare „desenul sau modelul industrial anterior”), și anume, printre altele:
–
unul dintre cataloagele sale în care figurează imaginea unui coș special pentru biciclete; această imagine este însoțită de numărul de articol 34.54.50, de o indicație a dimensiunii produsului în cauză și de descrierea sa, mai precis „coș posterior Speedy din plasă”, care apare în patru limbi; această imagine și indicațiile care o însoțesc sunt reproduse mai jos:
–
mai multe facturi, datând din anii 2000-2002, legate de vânzarea către întreprinderi a unor coșuri speciale pe care figurează denumirea Speedy;
–
un catalog din anul 2001 și trei cataloage din anul 2002 provenite de la diferite întreprinderi italiene care conțin imagini cu un coș special pentru biciclete reprodus mai jos:
–
o factură și un bon de livrare datate 20 iulie 2000 provenind de la o întreprindere thailandeză, care i‑au fost adresate;
–
o reproducere a standului unei întreprinderi în care era expus un coș special pentru biciclete și o factură pentru o expoziție din anul 2002 de la Köln (Germania).
Prin decizia din 13 ianuarie 2015, după ce a constatat admisibilitatea cererii de declarare a nulității, divizia de anulare a declarat nulitatea desenului sau modelului industrial contestat din cauza lipsei de caracter individual.
La data de 11 martie 2015, reclamanta a formulat o cale de atac împotriva deciziei diviziei de anulare.
Prin decizia din 7 iulie 2016 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera a treia de recurs a EUIPO a respins calea de atac. În esență, aceasta a apreciat în primul rând că cererea de declarare a nulității introdusă în speță de intervenientă este admisibilă, contrar celor susținute de reclamantă, în al doilea rând că desenul sau modelul industrial anterior a fost divulgat înainte de data de depunere a cererii de înregistrare a desenului sau modelului industrial contestat, și anume 13 februarie 2004, și, în al treilea rând, că divizia de anulare a declarat în mod întemeiat nulitatea desenului sau modelului industrial contestat întrucât este lipsit de caracter individual.
Procedura și concluziile părților
Printr‑o măsură de organizare a procedurii, Tribunalul a adresat întrebări părților care au răspuns în termenele stabilite.
Reclamanta solicită Tribunalului:
–
anularea deciziei atacate;
–
obligarea EUIPO și, dacă este cazul, a celorlalte părți la plata cheltuielilor de judecată.
EUIPO și intervenienta solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
În susținerea acțiunii formulate, reclamanta invocă trei motive, și anume, în primul rând, încălcarea articolului 52 alineatul (3) din Regulamentul nr. 6/2002 cu privire la inadmisibilitatea, în anumite condiții, a cererilor de declarare a nulității, în al doilea rând, încălcarea articolului 7 din Regulamentul nr. 6/2002, ce vizează divulgarea desenelor sau modelelor industriale, și, în al treilea rând, încălcarea articolului 6 din Regulamentul nr. 6/2002, referitor la caracterul individual al desenelor sau modelelor industriale.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 52 alineatul (3) din Regulamentul nr. 6/2002
Reclamanta susține în esență că EUIPO ar fi trebuit să declare inadmisibilă cererea de declarare a nulității formulată de intervenientă în temeiul articolului 52 alineatul (3) din Regulamentul nr. 6/2002 sau, în caz de neaplicabilitate, în temeiul articolului 86 alineatul (5) din același regulament.
În această privință, reclamanta se întemeiază pe existența unei decizii a unei camere de recurs, anterioară deciziei atacate, prin care s‑ar fi respins deja o cerere de declarare a nulității introdusă împotriva desenului sau modelului industrial contestat. Ea subliniază că această procedură de declarare a nulității precedentă a fost inițiată de întreprinderea care este, împreună cu intervenienta, titulara cererii.
EUIPO și intervenienta contestă aceste argumente.
În această privință, trebuie amintit în primul rând că articolul 52 alineatul (3) din Regulamentul nr. 6/2002 prevede că o cerere de declarare a nulității introdusă la EUIPO este inadmisibilă dacă instanță competentă în materia desenelor sau modelelor industriale comunitare a pronunțat o decizie în ceea ce privește o cerere având același obiect și aceeași cauză și între aceleași părți și dacă decizia respectivă a dobândit autoritate de lucru judecat.
Or, dispozițiile articolului 52 alineatul (3) din Regulamentul nr. 6/2002 nu sunt aplicabile în speță.
Astfel, în primul rând, articolul 80 din Regulamentul nr. 6/2002, intitulat „Instanțe competente în domeniul desenelor sau modelelor industriale comunitare”, prevede la alineatul (1) că statele membre desemnează pe teritoriul lor un număr de instanțe naționale de primul și al doilea grad de jurisdicție – instanțe competente în domeniul desenelor și modelelor industriale comunitare – care au sarcina de a îndeplini funcțiile atribuite prin acest regulament. Rezultă, așadar, din dispozițiile acestui articol că în domeniul desenelor sau modelelor industriale comunitare competentă este în mod obligatoriu o instanță națională a unui stat membru.
Astfel, articolul 52 alineatul (3) din Regulamentul nr. 6/2002 nu se aplică atunci când EUIPO a pronunțat deja o decizie, ci numai atunci când o instanță națională a unui stat membru s‑a pronunțat.
În al doilea rând, reclamanta nu demonstrează că partea care a introdus, în prezenta cauză, cererea de declarare a nulității împotriva desenului sau modelului industrial contestat este aceeași parte precum cea care a formulat cererea de declarare a nulității împotriva desenului sau modelului industrial contestat în cauza precedentă.
Astfel, împrejurarea că există o legătură strânsă între cele două cauze în discuție și o colaborare apropiată între cele două părți care au formulat, în fiecare dintre cele două cauze, cererea de declarare a nulității, fapt indicat mai ales de identitatea reprezentanților și a argumentelor lor, nu permite să se constate o identitate a părților.
În această privință, intervenienta a indicat, fără ca acest lucru să fie contestat în ședință, că întreprinderea care a introdus precedenta cerere de declarare a nulității era doar clienta sa, ceea ce nu este suficient pentru ca ea și această întreprindere să fie una și aceeași parte.
Pe de altă parte, împrejurarea menționată la punctul 22 de mai sus nu permite să se constate caracterul abuziv al cererilor de declarare a nulității în discuție.
În sfârșit, referitor la argumentul potrivit căruia camera de recurs ar fi încălcat dreptul reclamantei de a fi suficient ascultată în legătură cu comportamentul pretins abuziv al intervenientei, reclamanta nu prezintă niciun element care să permită să se concluzioneze că camera de recurs nu i‑ar fi permis să își depună observațiile în această privință.
În plus, deși reclamanta invocă, prevalându‑se de articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și de articolul 6 alineatul (1) din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, o încălcare a dreptului la un proces echitabil, este necesar să se precizeze că Tribunalul a exclus aplicarea unui astfel de drept de către camerele de recurs ale EUIPO, întrucât procedura în fața camerelor de recurs nu are o natură jurisdicțională, ci o natură administrativă [Hotărârea din 20 aprilie 2005, Krüger/OAPI – Calpis (CALPICO),
T‑273/02
,
EU:T:2005:134
, punctul
, și Hotărârea din 12 decembrie 2014, Comptoir d’Épicure/OAPI – A‑Rosa Akademie (da rosa),
T‑405/13
, nepublicată,
EU:T:2014:1072
, punctul
; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2002, Procter & Gamble/OAPI (Forma unui săpun),
T‑63/01
,
EU:T:2002:317
, punctul
].
În al doilea rând, dispozițiile articolului 86 alineatul (5) din Regulamentul nr. 6/2002, potrivit cărora nu se poate introduce nicio cerere reconvențională de declarare a nulității unui desen sau model industrial comunitar înregistrat dacă EUIPO a pronunțat deja o decizie care a dobândit autoritate de lucru judecat într‑un litigiu între aceleași părți, având același obiect și aceeași cauză, nu reglementează procedurile în fața EUIPO și mai ales a camerelor sale de recurs, ci procedurile în fața instanțelor competente în domeniul desenelor și modelelor industriale comunitare, despre care s‑a menționat la punctul 19 de mai sus că sunt instanțe naționale.
Deși este adevărat că dispozițiile articolului 52 alineatul (3) din Regulamentul nr. 6/2002 și cele ale articolului 86 alineatul (5) din Regulamentul nr. 6/2002 au ca obiect prevenirea unor eventuale conflicte în materia declarării nulității unui desen sau model industrial între deciziile EUIPO și cele ale instanțelor competente în domeniul desenelor și modelelor industriale comunitare, din aceleași dispoziții nu se poate deduce că Regulamentul nr. 6/2002 ar institui o formă echivalentă de prevenire a conflictelor între deciziile EUIPO.
În al treilea rând, o aplicare prin analogie a articolului 52 alineatul (3) din Regulamentul nr. 6/2002 în ipotezele în care EUIPO s‑ar fi pronunțat deja cu privire la cererea de declarare a nulității este exclusă.
Astfel, nu s‑a demonstrat că această dispoziție ar conține o lacună incompatibilă cu un principiu general de drept care ar putea fi suplinită printr‑o aplicare prin analogie (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 1985, Krohn,
165/84
,
EU:C:1985:507
, punctele
și
).
Este adevărat că Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene (
JO 2009, L 78, p. 1
), cu modificările ulterioare [înlocuit prin Regulamentul (UE) 2017/1001 a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (
JO 2017, L 154, p. 1
)], și îndeosebi articolul 56 alineatul (3) din același regulament (devenit articolul 63 din Regulamentul 2017/1001), la care se referă reclamanta în cererea sa introductivă [în care menționează, printr‑o eroare de scriere confirmată în ședință, articolul 60 alineatul (3) din Regulamentul nr. 6/2002], prevede, în versiunea sa modificată prin Regulamentul (UE) nr. 2424/2015 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 decembrie 2015 (
JO 2015, L 341, p. 21
), că o cerere de declarare a nulității este inadmisibilă atunci când o cerere având același obiect și aceeași cauză a fost soluționată pe fond între aceleași părți fie de EUIPO, fie de o instanță competentă în materia mărcilor Uniunii Europene, iar decizia EUIPO sau a respectivei instanțe cu privire la această cerere a dobândit autoritate de lucru judecat.
Cu toate acestea, dacă în materia mărcilor Uniunii Europene legiuitorul a considerat necesară adoptarea unei dispoziții exprese pentru ca autoritatea care își însușește deciziile anterioare ale EUIPO să poată respinge cererea de declarare a nulității fără o examinare pe fond, atunci o astfel de dispoziție expresă ar fi de asemenea necesară în materia desenelor sau modelelor industriale. Nu este deci posibilă compensarea inexistenței unei astfel de dispoziții aplicând prin analogie articolul 52 alineatul (3) din Regulamentul nr. 6/2002 în cazul deciziilor adoptate de EUIPO.
În plus, pentru aplicarea prin analogie în cazul deciziilor EUIPO a unor dispoziții care au vocația de a se aplica unor decizii jurisdicționale „care au dobândit autoritate de lucru judecat” ar fi necesară o dispoziție textuală expresă, cu atât mai mult cu cât rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că procedurile de la EUIPO au o natură administrativă, iar nu o natură jurisdicțională [Hotărârea din 15 iulie 2015, TVR Automotive/OAPI – TVR Italia (TVR ITALIA),
T‑398/13
,
EU:T:2015:503
, punctul
; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2002, Forma unui săpun,
T‑63/01
,
EU:T:2002:317
, punctele
și
].
Este necesar să se adauge că, în materia desenelor sau modelelor industriale comunitare, examinarea pe fond a cererii de înregistrare se limitează, potrivit articolului 47 alineatul (1) din Regulamentul nr. 6/2002, la controlul de conformitate a acestei cereri cu definiția desenului sau modelului industrial care rezultă din articolul 3 litera (a) din acest regulament, precum și cu respectarea ordinii publice. În rest, sunt aplicabile condițiile de formă menționate la articolul 45 din Regulamentul nr. 6/2002. Dimpotrivă, articolele 7 și 8 din Regulamentul nr. 207/2009 (devenite articolele 7 și 8 din Regulamentul 2017/1001) instituie, înainte de înregistrarea unei mărci, un control de fond privind validitatea sa, întemeiată, în ceea ce privește articolul 8 din Regulamentul nr. 207/2009, pe existența unei proceduri de opoziție. Astfel, având în vedere gradul de control al validității desenelor sau modelelor industriale înainte de înregistrarea lor, procedura de declarare a nulității, care permite să se asigure un astfel de control după înregistrare, ocupă în mod obligatoriu o poziție diferită în economia Regulamentului nr. 6/2002 față de cea pe care o ocupă în economia Regulamentului nr. 207/2009, în cadrul căruia acest grad de control este diferit. Acest lucru face cu atât mai dificilă orice aplicare prin analogie a articolului 52 alineatul (3) din Regulamentul nr. 6/2002 în cazul deciziilor EUIPO care s‑ar inspira din dispozițiile articolului 56 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009.
Având în vedere considerațiile de mai sus, prezentul motiv trebuie să fie respins.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 7 din Regulamentul nr. 6/2002
Prin intermediul celui de al doilea motiv, reclamanta reproșează camerei de recurs că a încălcat dispozițiile articolului 7 din Regulamentul nr. 6/2002 atunci când a admis că desenul sau modelul industrial anterior a făcut obiectul unei divulgări. Acest motiv cuprinde mai multe aspecte, primul întemeiat pe comunicarea tardivă la EUIPO a traducerii elementelor de probă prezentate de intervenientă pentru a demonstra divulgarea către public a desenului sau modelului industrial anterior, al doilea întemeiat pe lipsa caracterului probatoriu al dovezilor pe care s‑a întemeiat camera de recurs pentru a concluziona că desenul sau modelul industrial anterior ar fi fost divulgat anterior desenului sau modelului industrial contestat și al treilea întemeiat pe faptul că ar fi fost săvârșită o eroare de drept de către camera de recurs atunci când a stabilit care sunt grupurile specializate relevante.
Cu privire la comunicarea tardivă a traducerii elementelor de probă prezentate de intervenientă la EUIPO
Reclamanta, care susține în cererea sa introductivă că elementele de probă furnizate de intervenientă pentru a demonstra divulgarea desenului sau modelului industrial anterior nu fuseseră traduse în limba în care s‑a desfășurat procedura de declarare a nulității decât după expirarea termenului prevăzut la articolul 29 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 2245/2002 al Comisiei din 21 octombrie 2002 privind normele de punere în aplicare a Regulamentului nr. 6/2002 (
JO 2002, L 341, p. 28
, Ediție specială, 13/vol. 39, p. 14), a renunțat, după cum rezultă din procesul‑verbal al ședinței, la această obiecție, cu privire la care nu mai este necesară pronunțarea.
Cu privire la lipsa caracterului probatoriu al elementelor pe care s‑a întemeiat camera de recurs pentru a constata existența unei divulgări către public a desenului sau modelului industrial anterior
Reclamanta invocă în esență faptul că elementele de probă pe care s‑a întemeiat camera de recurs nu îi permiteau să concluzioneze că desenul sau modelul industrial anterior fusese divulgat înainte de depunerea cererii de înregistrare a desenului sau modelului industrial contestat, și anume la 13 februarie 2004. Aceasta susține astfel că respectivul catalog depus de intervenientă, facturile, reproducerea standului unei întreprinderi și celelalte cataloage depuse de intervenientă nu erau de natură să demonstreze cu certitudine divulgarea anterioară.
EUIPO și intervenienta solicită respingerea prezentei obiecții.
Potrivit articolului 7 din Regulamentul nr. 6/2002, în sensul aplicării articolelor 5 și 6, se consideră că un desen sau model industrial a fost divulgat publicului dacă a fost publicat ca urmare a înregistrării sau în alt mod sau a fost expus, utilizat în comerț sau făcut public în orice alt mod, înainte de data de depunere a cererii de înregistrare, cu excepția situațiilor în care aceste acțiuni nu ar fi putut deveni cunoscute, în cursul normal al afacerilor, grupurilor specializate din sectorul în cauză care funcționează în Uniunea Europeană. Cu toate acestea, potrivit articolului 7 din Regulamentul nr. 6/2002, nu se consideră divulgat publicului un desen sau un model care a fost divulgat numai unui terț, în condiții de confidențialitate explicite sau implicite.
Regulamentul nr. 2245/2002 nu conține nicio precizare în ceea ce privește probele care trebuie furnizate în materia divulgării desenului sau modelului industrial anterior de către persoana care a solicitat declararea nulității. În special, articolul 28 alineatul (1) litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 2245/2002 se limitează să prevadă că, în cazul în care cererea de declarare a nulității se întemeiază printre altele pe lipsa caracterului individual al desenului sau modelului industrial comunitar pentru care se solicită protecție, ea trebuie să conțină precizarea și reproducerea desenului sau modelului industrial al persoanei care a solicitat declararea nulității care ar putea constitui o piedică în declararea caracterului individual al desenului sau modelului industrial comunitar pentru care se solicită protecție, precum și documente care dovedesc precedenta divulgare a desenului sau modelului industrial anterior. Pe de altă parte, nici Regulamentul nr. 6/2002, nici Regulamentul nr. 2245/2002 nu specifică o formă obligatorie pentru elementele de probă care trebuie furnizate de persoana care a solicitat declararea nulității pentru a justifica divulgarea desenului sau modelului industrial anterior datei de depunere a cererii de înregistrare a desenului sau modelului industrial pentru care s‑a solicitat protecție. Astfel, articolul 28 alineatul (1) litera (b) punctele (v) și (vi) din Regulamentul nr. 2245/2002 se limitează să impună ca cererea de declarare a nulității să conțină „documentele care dovedesc existența [desenului sau modelului industrial anterior]”, precum și „faptele, dovezile și observațiile prezentate în sprijinul cererii”. De asemenea, articolul 65 alineatul (1) din Regulamentul nr. 6/2002 prevede doar o listă neexhaustivă de mijloace de probă care se pot administra în procedurile de la EUIPO. În consecință, persoana care a solicitat declararea nulității are libertatea de a alege proba pe care o consideră utilă a fi prezentată EUIPO în susținerea cererii sale de declarare a nulității [Hotărârea din 14 iulie 2016, Thun 1794/EUIPO – Adekor (Simboluri grafice decorative),
T‑420/15
, nepublicată,
EU:T:2016:410
, punctul
].
Pe de altă parte, divulgarea unui desen sau model industrial anterior nu se poate demonstra prin probabilități sau prin prezumții, ci trebuie să se întemeieze pe elemente concrete și obiective care dovedesc o divulgare efectivă pe piață a desenului sau modelului industrial anterior. În plus, elementele de probă furnizate de persoana care a solicitat declararea nulității trebuie să fie apreciate unele în raport cu celelalte. Astfel, deși unele dintre aceste elemente pot fi insuficiente prin ele însele pentru a demonstra divulgarea unui desen sau model industrial anterior, nu este mai puțin adevărat că, atunci când ele sunt asociate sau coroborate cu alte documente sau informații, pot contribui la formarea probei privind divulgarea. În sfârșit, pentru a aprecia valoarea probatorie a unui document, trebuie să se verifice credibilitatea și veridicitatea informației pe care o conține. Trebuie să se țină cont în special de originea înscrisului, de împrejurările elaborării sale și de destinatarul său și trebuie să se ridice problema dacă, având în vedere conținutul său, pare temeinic și fiabil (Hotărârea din 14 iulie 2016, Simboluri grafice decorative,
T‑420/15
, nepublicată,
EU:T:2016:410
, punctul
).
În speță, camera de recurs a subliniat că intervenienta a comunicat un catalog al cărui original a fost furnizat. În acest catalog figura imaginea unui coș pentru biciclete cu denumirea Speedy. Această imagine era însoțită de numărul de articol 34.54.50. Intervenienta a mai prezentat peste 100 de facturi adresate diferitor întreprinderi cu sediul mai ales în Italia. Aceste facturi datau din anii 2000-2002 și corespundeau vânzării a peste 25000 de coșuri speciale în care erau menționate atât numărul de articol 34.54.50, cât și denumirea Speedy.
Camera de recurs a indicat că un coș special similar celui menționat la punctul 43 de mai sus figura de asemenea în patru cataloage ale altor întreprinderi datând din anii 2001 și 2002 și apăreau în reproducerea standului unei întreprinderi pentru o expoziție la Köln din anul 2002.
Pe baza unor astfel de elemente, analizate împreună, camera de recurs a putut să concluzioneze în mod întemeiat că desenul sau modelul industrial anterior în cauză în speță a făcut obiectul unei divulgări.
Această concluzie nu poate fi repusă în discuție prin argumentele invocate de reclamantă.
Astfel, reclamanta se limitează să evoce dubii sau rezerve mai ales în ceea ce privește data și difuzarea catalogului menționat la punctul 43 de mai sus, precum și în ceea ce privește existența însăși a cataloagelor menționate la punctul 44 de mai sus, cu privire la legătura dintre numărul de articol care figurează în catalogul menționat la punctul 43 de mai sus și numărul, identic, care figurează pe facturile menționate tot la punctul 43 de mai sus, sau chiar în ceea ce privește faptul că respectivele cataloage ar fi făcut obiectul unei difuzări sau că produsele care sunt reproduse în acestea ar fi fost fabricate.
Astfel de dubii nu sunt suficiente pentru a repune în discuție suma de indicii concordante furnizată de intervenientă și reținută de camera de recurs pentru a constata existența unei divulgări.
Mai mult, trebuie amintit, în ceea ce privește argumentul reclamantei întemeiat pe necitarea unui martor, că persoana care a solicitat declararea nulității are libertatea de a alege dovada pe care consideră util să o furnizeze EUIPO pentru a-și întemeia cererea de declarare a nulității (a se vedea punctul 41 de mai sus).
De asemenea, în ceea ce privește argumentele întemeiate pe caracterul probatoriu insuficient al unuia sau al altuia dintre elementele reținute de camera de recurs, este necesar să se arate că, la analiza divulgării unui desen sau model industrial trebuie să se facă o apreciere globală, ținând cont de toți factorii pertinenți ai cazului în speță (a se vedea punctul 42 de mai sus).
Trebuie de asemenea subliniat că afirmația reclamantei potrivit căreia în sectorul în discuție este uzual să se utilizeze numere de articol identice pentru produsul modelului anterior și pentru cel al modelului ulterior nu este nicidecum demonstrată.
În plus, EUIPO indică într‑un mod convingător că, deși o astfel de afirmație nu poate fi exclusă pentru o denumire de articol, ea este nerealistă în ce privește numărul de articol, deoarece utilizarea aceluiași număr de articol pentru produsele unor modele care se succedă ar face imposibilă orice distincție între aceste produse în lanțul de vânzări, în contabilitate sau în privința problemelor de garanție.
Pe de altă parte, în ceea ce privește susținerile reclamantei privind o posibilă manipulare a documentelor furnizate de intervenientă, acestea nu sunt dovedite.
În sfârșit, în ceea ce privește invocarea de către reclamantă a unei decizii anterioare a unei camere de recurs a EUIPO, în măsura în care o astfel de obiecție nu are legătură cu primul motiv care a fost înlăturat la punctul 35 de mai sus, ci cu invocarea practicii decizionale a camerelor de recurs ale EUIPO, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că deciziile pe care aceste camere sunt obligate să le adopte, în temeiul Regulamentului nr. 207/2009, în legătură cu înregistrarea unui semn ca marcă a Uniunii Europene, țin de exercițiul unei competențe reglementate, iar nu de o putere discreționară. În consecință, legalitatea respectivelor decizii trebuie să fie apreciată numai în temeiul acestui regulament, iar nu în temeiul unei practici decizionale anterioare acestor decizii. S‑a statuat că, având în vedere principiile egalității de tratament și bunei administrări, EUIPO trebuie ca, la examinarea unei cereri de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene, să ia în considerare deciziile adoptate deja cu privire la cereri similare și să analizeze cu o deosebită atenție dacă era necesar sau nu era necesar să decidă în același sens. Totuși, s‑a adăugat că principiile egalității de tratament și bunei administrări trebuie să se concilieze cu respectarea legalității. În consecință, persoana care solicită înregistrarea unui semn ca marcă nu poate invoca în beneficiul său o nelegalitate care ar fi fost eventual săvârșită în favoarea altei persoane pentru a obține o decizie identică. De altfel, pentru motive de securitate juridică și, mai exact, de bună administrare, examinarea oricărei cereri de înregistrare trebuie să fie strictă și completă pentru a se evita înregistrarea necorespunzătoare a mărcilor. Această examinare trebuie să aibă loc în fiecare caz concret. Astfel, înregistrarea unui semn ca marcă depinde de criterii specifice, aplicabile în împrejurările de fapt din speță, care au ca scop să se verifice dacă semnul în cauză nu intră sub incidența unui motiv de refuz [a se vedea Hotărârea din 16 februarie 2017, Antrax It/EUIPO – Vasco Group (Termosifoane pentru radiatoare),
T‑828/14 și T‑829/14
,
EU:T:2017:87
, punctul
și jurisprudența citată].
Or, jurisprudența amintită la punctul 54 de mai sus, referitoare la sistemul mărcii Uniunii Europene, este aplicabilă prin analogie soluționării cererilor de declarare a nulității desenelor sau modelelor industriale (Hotărârea din 16 februarie 2017, Termosifoane pentru radiatoare,
T‑828/14 și T‑829/14
,
EU:T:2017:87
, punctul
).
În speță, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 43-45 de mai sus, camera de recurs a concluzionat în mod întemeiat că desenul sau modelul industrial anterior a făcut obiectul unei divulgări. Reclamanta nu poate invoca, așadar, o decizie anterioară a EUIPO pentru a infirma o astfel de concluzie.
În orice caz, mai multe elemente disting prezenta cauză de cauza invocată de reclamantă. Astfel, intervenienta a furnizat un număr mult mai important de facturi pe care nu l‑a invocat persoana care a solicitat declararea nulității în cealaltă cauză. În plus, aceste facturi fac trimitere la denumirea desenului sau modelului industrial anterior și la un număr de articol, care figurau în catalogul original în care era prezentat acest desen sau model industrial. În sfârșit, au fost furnizate și alte cataloage care proveneau de la alte întreprinderi.
Prin urmare, camera de recurs a concluzionat în mod întemeiat la punctul 29 din decizia atacată că astfel de elemente permiteau distingerea în mod suficient a celor două cauze pentru a justifica concluziile diferite la care a ajuns în fiecare dintre ele.
Din cele de mai sus rezultă că prezenta obiecție trebuie respinsă.
Cu privire la eroarea privind determinarea grupurilor specializate relevante
Reclamanta invocă în esență eroarea săvârșită de camera de recurs la determinarea grupurilor specializate relevante.
Reclamanta susține, în cadrul unui prim argument, că în mod eronat camera de recurs a apreciat că din grupurile specializate făceau parte comercianții.
Reclamanta invocă de asemenea un al doilea argument, întemeiat pe faptul că camera de recurs nu s‑a pronunțat în mod suficient cu privire la aspectul dacă o parte importantă a grupurilor specializate au avut posibilitatea de a lua cunoștință de desenul sau modelul industrial contestat și pe faptul că i s‑a încălcat astfel dreptul de a fi ascultată.
EUIPO și intervenienta solicită respingerea întregii obiecții.
În ceea ce privește primul argument al reclamantei, Curtea a statuat deja că articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 6/2002, care prevede că se consideră că un desen sau un model industrial a fost divulgat publicului din cadrul Uniunii dacă a fost publicat, expus, utilizat în comerț sau făcut public în orice alt mod, în așa fel încât, în cursul normal al afacerilor, se poate presupune că acțiunea respectivă ar fi devenit cunoscută grupurilor specializate din sectorul în cauză care funcționează în Uniune, trebuie interpretat în sensul că se poate considera că un desen sau model industrial neînregistrat poate deveni în mod rezonabil cunoscut, în cursul normal al afacerilor, grupurilor specializate din sectorul în cauză care funcționează în Uniune în cazul în care comercianților care își desfășoară activitatea în acest sector le‑au fost distribuite reproduceri ale desenului sau modelului industrial respectiv (Hotărârea din 13 februarie 2014, H. Gautzsch Großhandel,
C‑479/12
,
EU:C:2014:75
, punctul
). O astfel de interpretare este valabilă prin analogie în ceea ce privește articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 6/2002, al cărui text este similar cu cel al articolului 11 alineatul (2) din același regulament și care vizează de asemenea să se stabilească elementele relevante în scopul de a stabili dacă există sau nu există o divulgare ce permite unui desen sau model industrial neînregistrat să fie protejat.
Prin urmare, primul argument trebuie înlăturat.
În ceea ce privește al doilea argument, trebuie amintit că un desen sau model industrial se consideră divulgat din momentul în care partea care invocă divulgarea a dovedit faptele constitutive ale acestei divulgări. Pentru a răsturna această prezumție, partea care contestă divulgarea are obligația să demonstreze corespunzător cerințelor legale că împrejurările din speță puteau în mod rezonabil să împiedice cunoașterea acestor fapte, în cursul normal al afacerilor, de către grupurile specializate din sectorul în cauză [Hotărârea din 21 mai 2015, Senz Technologies/OAPI – Impliva (Umbrele),
T‑22/13 și T‑23/13
,
EU:T:2015:310
, punctul
].
În speță, astfel cum s‑a precizat la punctul 45 de mai sus, intervenienta a demonstrat corespunzător cerințelor legale divulgarea desenului sau modelului industrial anterior. Or, reclamanta nu face dovada că împrejurările din speță nu permiteau ca faptele constitutive ale divulgării să fie cunoscute grupurilor specializate din sectorul în cauză. Dat fiind că obligația de a dovedi acest lucru revine reclamantei, iar ea nu demonstrează că ar fi făcut această dovadă la camera de recurs, reclamanta nu poate, așadar, să se prevaleze în mod util de faptul că camera de recurs nu s‑ar fi pronunțat în legătură cu acest aspect, nici că i‑ar fi încălcat dreptul de a fi ascultată în mod suficient.
Cu titlu suplimentar, argumentul întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi ascultat nu este însoțit de precizări suficiente pentru a i se aprecia temeinicia. Prin urmare, acest argument trebuie, în orice caz, să fie înlăturat.
În plus, dacă reclamanta invocă, prevalându‑se de articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale și de articolul 6 alineatul (1) din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, o încălcare a dreptului la un proces echitabil, un astfel de argument trebuie înlăturat prin trimitere la considerațiile dezvoltate la punctul 26 de mai sus.
Trebuie, așadar, să se înlăture al doilea argument, precum și al treilea aspect, în ansamblul său.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se concluzioneze că în mod întemeiat camera de recurs a constatat că desenul sau modelul industrial a fost făcut public înainte de data de depunere a cererii de înregistrare a desenului sau modelului industrial contestat, și anume la 13 februarie 2004.
În consecință, acest motiv de recurs trebuie respins în totalitate.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 6 din Regulamentul nr. 6/2002
Reclamanta arată că camera de recurs a încălcat articolul 6 din Regulamentul nr. 6/2002 atunci când a apreciat că desenul sau modelul industrial contestat era lipsit de caracter individual.
Reclamanta susține astfel că elementele care diferă între cele două desene sau modele industriale în conflict, și anume cele două dungi orizontale la baza coșului și un dreptunghi în partea din spate, sunt percepute de utilizatorul avizat și domină impresia globală produsă pe acesta din urmă prin desenul sau modelul industrial contestat.
EUIPO și intervenienta solicită respingerea prezentului motiv.
Din textul articolului 6 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 6/2002 reiese că aprecierea caracterului individual trebuie să fie realizată în cazul unui desen sau model industrial comunitar înregistrat prin raportare la impresia globală pe care o produce asupra utilizatorului avizat. Impresia globală pe care o produce asupra utilizatorului avizat trebuie să fie diferită de impresia produsă asupra unui asemenea utilizator de orice alt desen sau model care a fost făcut public înainte de data de depunere a cererii de înregistrare sau, dacă se revendică o prioritate, înainte de data de prioritate. Articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 6/2002 prevede că pentru aprecierea caracterului individual trebuie să se ia în considerare gradul de libertate a autorului în elaborarea desenului sau a modelului [Hotărârea din 29 octombrie 2015, Roca Sanitario/OAPI – Villeroy & Boch (Robinet cu comandă unică),
T‑334/14
, nepublicată,
EU:T:2015:817
, punctul
].
Conform jurisprudenței, caracterul individual al unui desen sau model industrial rezultă dintr‑o impresie globală diferită sau dintr‑o lipsă a unui „déjà vu”, din punctul de vedere al utilizatorului avizat, în raport cu orice anterioritate în cadrul patrimoniului de desene sau modele industriale, fără a ține cont de diferențele care rămân insuficient marcate pentru a afecta impresia globală respectivă, deși ele sunt mai mult decât niște detalii nesemnificative, dar având în vedere diferențe suficient de marcate pentru a crea impresii de ansamblu diferite (Hotărârea din 29 octombrie 2015, Robinet cu comandă unică,
T‑334/14
, nepublicată,
EU:T:2015:817
, punctul
).
La evaluarea caracterului individual al unui desen sau model industrial în raport cu orice anterioritate în cadrul patrimoniului de desene sau modele industriale trebuie să se țină seama de natura produsului căruia i se aplică sau în care este încorporat desenul sau modelul industrial și mai ales de sectorul industrial căruia îi aparține [a se vedea considerentul (14) al Regulamentului nr. 6/2002], de gradul de libertate a creatorului la elaborarea desenului sau modelului industrial, de o eventuală saturare a stadiului tehnicii care poate fi de natură să facă utilizatorul avizat mai sensibil la diferențele dintre desenele sau modelele industriale comparate, precum și de modul în care produsul în cauză este utilizat, în special în funcție de manipulările pe care le suferă în mod normal cu această ocazie (Hotărârea din 29 octombrie 2015, Robinet cu comandă unică,
T‑334/14
, nepublicată,
EU:T:2015:817
, punctul
).
În sfârșit, la aprecierea caracterului individual al unui desen sau model industrial trebuie de asemenea să se țină cont de punctul de vedere al utilizatorului avizat. Potrivit unei jurisprudențe constante, utilizatorul avizat este o persoană cu o vigilență specifică și dispune de o anumită cunoaștere a stadiului anterior al tehnicii, și anume a patrimoniului de desene sau modele aferente produsului în cauză care au fost divulgate la data de depunere a cererii de înregistrare a desenului sau modelului industrial contestat ori, după caz, la data priorității revendicate (a se vedea Hotărârea din 29 octombrie 2015, Robinet cu comandă unică,
T‑334/14
, nepublicată,
EU:T:2015:817
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, camera de recurs a definit în mod corect noțiunea de utilizator avizat, fapt pe care, de altfel, reclamanta nu îl contestă, drept o persoană obișnuită cu coșurile speciale pentru biciclete care, fără a fi un designer sau un expert tehnic, cunoaște diferitele desene sau modele industriale existente în sectorul în cauză și dispune de un anumit grad de cunoaștere în ceea ce privește elementele pe care le conțin aceste desene sau modele industriale (punctul 32 din decizia atacată).
În plus, camera de recurs a apreciat de asemenea în mod întemeiat, fără ca reclamanta să conteste, că libertatea creatorului în elaborarea coșurilor speciale pentru biciclete este limitată de constrângeri tehnice, coșurile speciale pentru biciclete trebuind să fie atașate la biciclete și să poată conține obiecte fără ca acestea din urmă să cadă atunci când bicicleta este în rulare, iar creatorul poate alege dintr‑o mare varietate de culori, de materiale (de exemplu din plastic, din metal, din răchită sau din material textil) și de forme (rotundă, ovală sau pătrată) ale coșului (punctul 33 din decizia atacată).
Camera de recurs a subliniat în continuare, fără a săvârși o eroare, că respectivele coșuri sunt identice cel puțin prin mai multe caracteristici (punctul 35 din decizia atacată), și anume faptul că:
–
materialul celor două coșuri este un grilaj metalic cu împletituri strânse;
–
cele două coșuri speciale pentru biciclete sunt dreptunghiulare;
–
marginile superioare ale celor două părți laterale sunt înclinate spre înainte;
–
partea din față este de două ori mai joasă decât partea din spate;
–
bordura care încercuiește întreg coșul trece pe deasupra părții celei mai joase.
Camera de recurs a constatat de asemenea în mod întemeiat că desenele sau modelele industriale în conflict se diferențiază prin aceea că desenul sau modelul industrial contestat conține două elemente, și anume două dungi orizontale la bază și un dreptunghi pe partea mică din spate, pe care desenul sau modelul industrial anterior nu le avea (punctul 36 din decizia atacată).
Camera de recurs a apreciat că cele două dungi orizontale la baza desenului sau modelului industrial contestat sunt percepute de utilizatorul avizat ca o întăritură a coșului. Ea a apreciat totodată că dreptunghiul de pe partea mică din spate a desenului sau modelului industrial contestat este considerat ca o placă nominativă, că aceste elemente nu domină imaginea globală a coșului special pentru biciclete și că utilizatorul ar vedea, așadar, în desenele sau modelele industriale în conflict aceeași formă, același material și aceleași calități estetice. Camera de recurs a concluzionat că desenele sau modelele industriale în conflict produc aceeași impresie globală și că diferențele limitate dintre ele nu permit să se constate caracterul individual al desenului sau modelului industrial contestat (punctul 37 din decizia atacată).
Având în vedere ansamblul considerațiilor de la punctele care precedă, care trebuie să fie confirmate, este necesar să se constate că în mod întemeiat camera de recurs a putut concluziona, pe baza elementelor pe care le‑a reținut, că desenele sau modelele industriale în conflict produc aceeași impresie globală asupra utilizatorului avizat și că desenul sau modelul industrial contestat este lipsit de caracter individual.
Reclamanta nu invocă în cererea sa introductivă niciun argument care să permită repunerea în discuție a concluziei menționate la punctul 85 de mai sus.
Prin urmare, prezentul motiv trebuie respins.
Este necesar să se adauge, în ceea ce privește argumentele prezentate în cursul procedurii de la EUIPO la care face trimitere reclamanta mai ales la punctele 61, 66 și 82 din cererea sa introductivă, că, deși cererea introductivă poate fi susținută și completată cu aspecte specifice prin intermediul unor trimiteri la extrase din înscrisuri anexate la aceasta, anexele au o funcție pur probatorie și instrumentală. Anexele nu pot, așadar, să servească dezvoltării unui motiv sumar formulat în cererea introductivă invocând critici sau argumente care nu figurează în cadrul acesteia (Hotărârea din 30 ianuarie 2007, France Télécom/Comisia,
T‑340/03
,
EU:T:2007:22
, punctul
). Aceste argumente trebuie, în consecință, să fie înlăturate ca inadmisibile.
Rezultă din toate cele de mai sus că acțiunea trebuie respinsă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor EUIPO și ale intervenientei.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a noua)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Obligă Basil BV la plata cheltuielilor de judecată.

Gervasoni
Kowalik‑Bańczyk
Mac Eochaidh
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 17 mai 2018.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.