CELEX: 62018CJ0830
Преюдициално запитване
Свободно движение на работници
Регламент № 492/2011
Деца на погранични работници
Социални предимства
Система на възстановяване на разноските за училищен транспорт
Условие за пребиваване в дадена провинция
Изключване на децата, които ходят на училище в тази провинция, но пребивават в държава членка, различна от тази на посещаваното училище
Изключване на местните граждани, пребиваващи в други провинции

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 7, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза (
OВ L 141, 2011 г., стр. 1
).
Запитването е отправено в рамките на спор между PF и Landkreis Südliche Weinstraße относно поемането на разходите за училищен транспорт на деца на погранични работници от страна на федералната провинция.
Правна уредба
Правото на Съюза
В съображения 3—5 от Регламент № 492/2011 се посочва следното:
„(3)
Уместно е да бъдат предвидени разпоредби, които дават възможност да се постигнат целите в областта на свободното движение, посочени в членове 45 и 46 от Договора за функционирането на [ЕС].
(4)
Свободното движение представлява основно право на работниците и техните семейства. […] Следва да бъде утвърдено правото на всички работници в държавите членки да осъществяват дейност по свой избор в Съюза.
(5)
Това право следва да бъде признато без дискриминация на постоянни и сезонни работници, както и на пограничните работници и на тези, които осъществяват дейност по предоставяне на услуги“.
Член 7, параграфи 1 и 2 от този регламент гласи:
„1.   Работник, който е гражданин на държава членка, не може поради своето гражданство да бъде третиран на територията на друга държава членка различно от работниците — нейни граждани[,] по отношение на условията за наемане и условията на труд, и по-специално, по отношение на трудовото възнаграждение, уволнението и ако остане безработен — на възстановяването или новото наемане на работа.
2.   Той има право на същите социални и данъчни предимства, както работниците местни граждани“.
Член 10 от посочения регламент предвижда:
„Децата на гражданин на държава членка, който е или е бил нает на работа на територията на друга държава членка, се допускат до общото образование в тази държава, курсовете за производствено и професионално обучение както гражданите на тази държава, ако тези деца пребивават на нейна територия.
Държавите членки насърчават инициативите, насочени към предоставяне възможност на тези деца да посещават такива курсове при най-добрите възможни условия“.
Германското право
Член 56, параграф 1 от Rheinland-pfälzisches Schulgesetz (Закон за организацията на училищната система в провинция Рейнланд-Пфалц) от 30 март 2004 г. (GVBl. 2004, стр. 239), последно изменен с член 10 от Федералния закон от 16 февруари 2016 г. (GVBl. 2016, стр. 37), предвижда следното:
„Училищното образование е задължително за всички деца, юноши и младежи с местожителство или обичайно пребиваване в Рейнланд-Пфалц; настоящата разпоредба не засяга прилагането на международноправни разпоредби и международни споразумения“.
Член 69 от този закон, който се отнася до услугата по училищен транспорт, предвижда:
„(1)   Като част от свързаните с местното самоуправление задължения окръзите и самостоятелните градове са длъжни да осигуряват транспорт на учениците до намиращите се на тяхна територия основни училища и специализирани училища за деца с увреждания, ако учениците са с местожителство в Рейнланд-Пфалц и не е разумно от тях да се изисква да ходят на училище без използване на превозно средство.
Настоящата разпоредба се отнася и за транспорта на ученици:
1. До най-близкото средно учебно заведение […]
Ако посещаваното учебно заведение се намира извън територията на Рейнланд-Пфалц, транспортните разходи се поемат от окръга или от самостоятелния град, на чиято територия се намира местожителството на ученика.
(2)   Не е разумно от учениците да се изисква да ходят на училище без използване на превозно средство, ако пътят е особено опасен или ако най-краткият не особено опасен пешеходен път между тяхното жилище и основното училище е по-дълъг от два километра, а между жилището и средното […] училище […] — по-дълъг от четири километра. […]
(3)   Ако ученикът посещава училище, което е различно от най-близко разположеното училище по параграф 1, [втора алинея, точка 1], се поемат само разходите, които биха били направени за пътуването до най-близко разположеното училище. При определянето на най-близко разположеното училище се вземат предвид само училища с преподаване на избрания на първо място чужд език. […]
(4)   Задължението се изпълнява, като с приоритет се поемат разходите за обществен транспорт. Ако мрежата за обществен транспорт не предлага връзка, чието използване може основателно да се поиска от ученика, по принцип следва да се въведат училищни автобуси. Разходи за други транспортни средства следва да се поемат само до размера на разходите, които биха били направени при условията на първо изречение“.
Член 5, параграф 1 от Rheinland-pfälzisches Landesgesetz über den öffentlichen Personennahverkehr (Закон за обществения пътнически транспорт в провинция Рейнланд-Пфалц) от 17 ноември 1995 г. (GVBl. 1995, стр. 450), последно изменен с член 12 от Федералния закон от 22 декември 2015 г. (GVBl. 2015, стр. 516), предвижда:
„Организацията на местния обществен пътнически транспорт по смисъла на член 1, параграф 2, точка 1 е възложена на окръзите и на самостоятелните градове. Става въпрос за факултативна задача, попадаща в обхвата на самоуправление на тези административно-териториални единици, която те изпълняват в рамките на финансовите си възможности. […]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
PF, германски гражданин, пребивава във Франция с родителите си, които също са германски граждани. Той посещава средно училище в Landkreis Südliche Weinstraße на провинция Рейнланд-Пфалц в Германия. Работното място на майка му също се намира в Германия.
Разходите за училищен транспорт на PF са поети от окръга, където той посещава училище до учебната 2014/2015 г. За учебната 2015/2016 г. обаче с известие от 16 юни 2015 г. окръгът уведомява, че разходите за училищен транспорт на PF вече няма да се поемат в съответствие с действащите в Рейнланд-Пфалц законови разпоредби. Всъщност това законодателство предвиждало, че окръгът бил длъжен да организира училищния транспорт само за учениците, пребиваващи в тази провинция.
PF подава жалба по административен ред срещу решението на окръга, която е отхвърлена. След това той обжалва посоченото решение за отказ пред Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstrase (Административен съд Нойщад ан дер Вайнщрасе, Германия). Последният уважава жалбата с мотива, че в качеството си на дете на пограничен работник PF има право разходите му за училищен транспорт да бъдат поети съгласно член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011.
Окръгът обжалва това решение пред запитващата юрисдикция Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz (Областен административен съд Рейнланд-Пфалц, Германия). Тази юрисдикция иска да се установи дали разпоредба като член 69, параграф 1, втора алинея от Закона за организацията на училищното образование на провинция Рейнланд-Пфалц нарушава член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011.
Всъщност запитващата юрисдикция счита, че последната разпоредба е приложима по делото, с което е сезирана. Тя счита, от една страна, че поемането на разглежданите в главното производство разходи за училищен транспорт представлява социално предимство по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011. От друга страна, тя припомня, че съгласно решение от 12 май 1998 г., Martínez Sala (
C‑85/96
,
EU:C:1998:217
, т.
), става въпрос за всички предимства, които, независимо дали са свързани с трудов договор, обикновено се признават на работниците — местни граждани, поради обективното им качество на работници или само поради факта на тяхното пребиваване на националната територия, и чието разширяване до работниците, граждани на други държави членки, изглежда, може да улесни мобилността им.
Запитващата юрисдикция обаче иска да се установи дали разглежданата в главното производство национална мярка води до непряка дискриминация спрямо работниците мигранти по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011.
В това отношение тя подчертава по-специално че по делата, по които Съдът е трябвало да се произнесе, условието за пребиваване обхваща цялата територия на съответната държава членка. В настоящото дело обаче, тъй като условието за пребиваване е ограничено до част от германската територия, националната мярка изключвала почти единствено децата на работници с местожителство в тази държава членка от ползването на разглежданото в главното производство социално обезщетение, докато засегнат бил само ограничен брой деца на работници мигранти.
Ако обаче тази национална мярка трябва да се счита за непряко дискриминационна, запитващата юрисдикция иска да се установи дали тя може да бъде обоснована с императивно съображение от общ интерес, в случая с необходимостта да се осигури ефикасната организация на училищната система. Тази легитимна цел попадала в обхвата на задължителното училищно образование, което има за цел да гарантира правото на образование, предвидено в член 26 от Всеобщата декларация за правата на човека, приета от Общото събрание на Организацията на обединените нации на 10 декември 1948 г., и в член 14 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
Запитващата юрисдикция уточнява, че съществува неразривна връзка между организацията на училищната система и територията, което позволявало да се обоснове условието за пребиваване, предвидено в разглежданото в главното производство национално законодателство. В това отношение тя се позовава на член 10 от Регламент № 492/2011, който поставя правото на достъп до общо образование в зависимост от условието за пребиваване в държавата членка, както Съдът констатирал в решение от 13 юни 2013 г., Hadj Ahmed (
C‑45/12
,
EU:C:2013:390
, т.
).
Освен това запитващата юрисдикция посочва, че отпадането на такова условие за пребиваване трудно можело да се приложи. Всъщност, що се отнася до ученик, пребиваващ в държава членка, различна от тази на посещаваното учебно заведение, било деликатно да се определи най-близкото учебно заведение, за да се изчисли размерът на разноските за училищен транспорт, които трябва да се възстановят.
При тези обстоятелства Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz (Областен административен съд Рейнланд-Пфалц) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 7, параграф 2 от Регламент […] № 492/2011 […] да се тълкува в смисъл, че разпоредба на националното право, която ограничава задължението на местните органи на власт (Landkreise) (окръзи) за осигуряване на училищен транспорт до населението, пребиваващо в съответната федеративна единица (Bundesland) (федерална провинция), от която тези органи са част, води до непряка дискриминация, дори ако от фактическите обстоятелства е видно, че посредством условието за пребиваване от получаването на обезщетението са изключени предимно жители на останалата част от територията на държавата членка?
При утвърдителен отговор на първия въпрос:
2)
Представлява ли необходимостта да се осигури ефективната организация на училищното образование императивно съображение от общ интерес, което може да обоснове непряка дискриминация?“.
По първия преюдициален въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 трябва да се тълкува в смисъл, че национално законодателство, което поставя поемането на разходите за училищния транспорт от дадена провинция в зависимост от условие за пребиваване на територията на последната, представлява непряко дискриминационна мярка.
За да се отговори на този въпрос, на първо място, е важно да се уточни, от една страна, че независимо от своето местопребиваване и гражданство всеки гражданин на Европейския съюз, който упражнява правото на свободно движение на работниците и извършва професионална дейност в държава членка, различна от тази по неговото пребиваване, попада в приложното поле на член 45 ДФЕС, която разпоредба Регламент № 492/2011 цели да конкретизира (вж. в този смисъл решение от 21 февруари 2006 г., Ritter-Coulais,
C‑152/03
,
EU:C:2006:123
, т.
).
Поради това гражданин на държава членка, който, запазвайки работата си в тази държава, е променил местожителството си в друга държава членка, попада в приложното поле на разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно свободното движение на работници, и оттам на Регламент № 492/2011 (по отношение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 на Съвета от 15 октомври 1968 година относно свободното движение на работници в Общността (
ОВ L 257, 1968 г., стр. 2
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 11), изменен и заменен с Регламент № 492/2011, вж. в този смисъл решение от 18 юли 2007 г., Hartmann,
C‑212/05
,
EU:C:2007:437
, т.
).
От друга страна, следва да се припомни, че от този регламент се ползват пограничните работници, както следва от съображения 4 и 5 от него, по силата на които правото на всички работници от държавите членки да упражняват дейността по техен избор в рамките на Съюза следва да бъде признато без дискриминация на постоянните и сезонните работници, както и на пограничните работници и на такива, които осъществяват дейност за извършване на услуги. Освен това в член 7 от Регламент № 492/2011, който възпроизвежда напълно текста на член 7 от Регламент № 1612/68, без резерви се говори за „работник, който е гражданин на държава членка“ (решения от 27 ноември 1997 г., Meints,
C‑57/96
,
EU:C:1997:564
, т.
и от 18 юли 2007 г., Geven,
C‑213/05
,
EU:C:2007:438
, т.
).
Освен това от практиката на Съда следва, че гражданин на държава членка, който, запазвайки работата си в тази държава, е променил местожителството си в друга държава членка и упражнява от този момент професионалната си дейност като пограничен работник, може да се ползва със статута на „работник мигрант“ по смисъла на Регламент № 492/2011 (по отношение на Регламент № 1612/68, изменен и заменен с Регламент № 492/2011, вж. решение от 18 юли 2007 г., Hartmann,
C‑212/05
,
EU:C:2007:437
, т.
).
В настоящия случай главното производство се отнася до германски гражданин, който работи в Германия, но пребивава във Франция. Следователно връзката му с правото на Съюза се дължи на пребиваването на този работник в държава членка, различна от тази, на която е гражданин. Тъй като посоченият работник е упражнил свободата си на движение, той има право да се позове срещу държавата членка, на която е гражданин, на Регламент № 492/2011, който цели да приложи свободното движение на работници в рамките на Съюза, и по-специално на член 7, параграф 2 от този регламент.
На второ място, следва да се посочи, че членовете на семейството на работник мигрант се ползват непряко от равното третиране, предоставено на този работник с член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 (по отношение на член 7, параграф 2 от Регламент № 1612/68, понастоящем член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011, вж. решение от 20 юни 2013 г., Giersch и др.,
C‑20/12
,
EU:C:2013:411
, т.
).
Що се отнася до понятието за социално предимство, предвидено в член 7, параграф 2 от този регламент, то обхваща всички предимства, независимо дали са свързани или не с трудов договор, които са признати по принцип на работниците — местни граждани, само поради това че пребивават на националната територия и чието разширяване, така че да бъдат включени работниците, граждани на други държави членки, изглежда, може да улесни тяхната мобилност (вж. по-специално решения от 12 май 1998 г., Martínez Sala,
C‑85/96
,
EU:C:1998:217
, т.
и от 20 юни 2013 г., Giersch и др.,
C‑20/12
,
EU:C:2013:411
, т.
).
Следователно поемането на разходите за училищен транспорт на член на семейството представлява социално предимство по смисъла на тази разпоредба.
На трето място, следва да се припомни, че в специфичната област на предоставянето на социални предимства член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 е особен израз на принципа на равно третиране, закрепен в член 45 ДФЕС, и трябва да се тълкува по същия начин, както последната разпоредба (решение от 10 октомври 2019 г., Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
, т.
; по отношение на член 7, параграф 2 от Регламент № 1612/68, понастоящем член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011, вж. също решение от 20 юни 2013 г., Giersch и др.,
C‑20/12
,
EU:C:2013:411
, т.
).
Този принцип на равно третиране забранява не само явната дискриминация, основана на гражданство, но и всички прикрити форми на дискриминация, които чрез прилагане на други разграничителни критерии фактически водят до същия резултат (решение от 10 октомври 2019 г., Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
, т.
; по отношение на член 7, параграф 2 от Регламент № 1612/68, понастоящем член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 вж. също решение от 20 юни 2013 г., Giersch и др.,
C‑20/12
,
EU:C:2013:411
, т.
и цитираната съдебна практика).
Така условие за пребиваване на националната територия, наложено от национално законодателство, за да се получи парична помощ за отглеждане на дете, представлява непряка дискриминация, доколкото поради самото си естество може да засегне в по-голяма степен работниците мигранти, отколкото работниците — местни граждани, и следователно може да постави по-специално първата категория в по-неблагоприятно положение (по отношение на Регламент № 1612/68, изменен и заменен с Регламент № 492/2011, вж. решение от 18 юли 2007 г., Hartmann,
C‑212/05
,
EU:C:2007:437
, т.
—
).
От това следва, че доколкото подчинява възстановяването на разходите за училищен транспорт на условие за пребиваване в дадена провинция, разглежданата в главното производство национална мярка поради самото си естество може да постави в по-неблагоприятно положение по-специално пограничните работници, които пребивават в друга държава членка. Следователно тя представлява непряка дискриминация, забранена с член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011.
Този извод не може да бъде поставен под въпрос от факта, че работниците — местни граждани, които пребивават в другите провинции, също понасят тази национална мярка.
Всъщност, от една страна, следва да се припомни, че след като бъде установено, че по самото си естество националната правна уредба може да засегне в по-голяма степен пограничните работници, отколкото работниците — местни граждани, за целите на квалифицирането като непряка дискриминация е без значение, че националната мярка засяга евентуално както гражданите на съответната държава, които не са в състояние да спазят такъв критерий, така и пограничните работници. Всъщност, за да може дадена мярка да бъде квалифицирана като непряко дискриминационна, не е необходимо тя да поставя в по-благоприятно положение всички местни граждани или в по-неблагоприятно положение единствено пограничните работници, с изключение на местните граждани (вж. в този смисъл решение от 13 март 2019 г., Gemeinsamer Betriebsrat EurothermenResort Bad Schallerbach,
C‑437/17
,
EU:C:2019:193
, т.
и
; по отношение на Регламент № 1612/68, изменен и заменен с Регламент № 492/2011, вж. също решение от 20 юни 2013 г., Giersch и др.,
C‑20/12
,
EU:C:2013:411
, т.
).
От друга страна, тъй като разглежданата в главното производство дискриминация произтича от условие за пребиваване на част от територията на държава членка, а не от условие за гражданство, за да се определи дали е налице дискриминация, както е определена в точки 30 и 31 от настоящото решение, не е от особено значение обстоятелството, че работниците — местни граждани, които пребивават в друга провинция, също са дискриминирани от това условие за пребиваване. Тяхното положение се обхваща евентуално от понятието за обратна дискриминация и не се взема предвид от правото на Съюза (вж. в този смисъл определение от 19 юни 2008 г., Kurt,
C‑104/08
, непубликувано,
EU:C:2008:357
, т.
и
).
При всички положения такава национална мярка представлява забранена с член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 пречка за свободното движение на работници, доколкото, макар да се прилага без разлика, тя може да възпрепятства или да възпре гражданин на държава членка да напусне своята държава по произход, за да упражни правото си на свободно движение (вж. в този смисъл решение от 15 декември 1995 г., Bosman,
C‑415/93
,
EU:C:1995:463
, т.
).
С оглед на всички изложени по-горе съображения на първия преюдициален въпрос следва да се отговори, че член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 трябва да се тълкува в смисъл, че национално законодателство, което обвързва поемането на разноските за училищния транспорт от дадена провинция с условие за пребиваване на територията на тази провинция, представлява непряка дискриминация, доколкото по самото си естество може да засегне в по-голяма степен пограничните работници, отколкото работниците — местни граждани.
По втория преюдициален въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 трябва да се тълкува в смисъл, че необходимостта да се осигури ефикасната организация на училищната система представлява императивно съображение от общ интерес, което може да обоснове национална мярка, квалифицирана като непряка дискриминация.
Важно е да се припомни, че непряката дискриминация по принцип е забранена, освен ако не е обективно обоснована. За тази цел тя трябва, от една страна, да е в състояние да гарантира осъществяването на легитимна цел, и от друга страна, да не надхвърля необходимото за постигането ѝ (решения от 20 юни 2013 г., Giersch и др.,
C‑20/12
,
EU:C:2013:411
, т.
и от 10 юли 2019 г., Aubriet,
C‑410/18
,
EU:C:2019:582
, т.
).
В това отношение Съдът е постановил, че действията, предприети от държава членка, за да осигури високо равнище на образование на пребиваващото в нея население, преследват легитимна цел, която може да обоснове непряка дискриминация, и че следването на висше образование е цел от общ интерес, призната на равнището на Съюза (решения от 20 юни 2013 г., Giersch и др.,
C‑20/12
,
EU:C:2013:411
, т.
и от 10 юли 2019 г., Aubriet,
C‑410/18
,
EU:C:2019:582
, т.
).
От това следва, че посочената от запитващата юрисдикция в настоящото дело цел, а именно ефикасната организация на училищната система, доколкото се отнася до правото на образование, гарантирано в член 14 от Хартата на основните права, може да представлява легитимна цел по смисъла на съдебната практика, припомнена в точка 39 от настоящото решение.
Налага се обаче изводът, от една страна, че макар разглежданите в спора по главното производство национални разпоредби да се вписват в рамките на закон за организацията на училищната система на провинция Рейнланд-Пфалц, те се отнасят изключително до организацията на училищния транспорт в тази провинция. От друга страна, самият факт, че член 69 от Закона за организацията на училищната система на провинция Рейнланд-Пфалц предвижда, че ако посещаваното заведение е разположено извън територията на тази провинция, разходите за транспорт се поемат от окръга или от самостоятелния град, на чиято територия се намира местожителството на ученика, свидетелства, че организацията на училищния транспорт на равнището на провинцията и организацията на училищната система в рамките тази провинция не са непременно свързани една с друга.
Следователно, както отбелязва Европейската комисия, разглежданите в главното производство национални разпоредби нямат достатъчно тясна връзка с организацията на училищната система, за да може да се приеме, че тези разпоредби преследват такава легитимна цел.
Във всички случаи наложеното на страните в главното производство условие за пребиваване не може да се счита за абсолютно необходимо за планирането и организацията на училищния транспорт, след като, както посочва запитващата юрисдикция, биха могли да се предвидят други мерки. По-специално при изчисляването на размера на разходите за училищен транспорт, които трябва да бъдат възстановени, като местожителство на ученика би могло да се вземе предвид „мястото, където правата линия между реалното местоживеене и най-близко разположеното училище пресича границата на провинцията“.
В това отношение е важно да се подчертае, че обстоятелството, споменато от запитващата юрисдикция, че такива алтернативни мерки са по-деликатни за прилагане от националните органи, само по себе си не е достатъчно, за да обоснове засягането на основна свобода, гарантирана от Договора за функционирането на ЕС (вж. в този смисъл решение от 26 май 2016 г., Kohll и Kohll-Schlesser,
C‑300/15
,
EU:C:2016:361
, т.
), и следователно да обоснове пречка от гледна точка на член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на втория преюдициален въпрос следва да се отговори, че член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 трябва да се тълкува в смисъл, че практическите трудности, свързани с ефикасната организация на училищния транспорт в дадена провинция, не представляват императивно съображение от общ интерес, годно да обоснове национална мярка, квалифицирана като непряка дискриминация.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:

1)
Член 7, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза трябва да се тълкува в смисъл, че национално законодателство, което обвързва поемането на разноските за училищния транспорт от дадена провинция с условие за пребиваване на територията на тази провинция, представлява непряка дискриминация, доколкото по самото си естество може да засегне в по-голяма степен пограничните работници, отколкото работниците — местни граждани.

2)
Член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 трябва да се тълкува в смисъл, че практическите трудности, свързани с ефикасната организация на училищния транспорт в дадена провинция, не представляват императивно съображение от общ интерес, годно да обоснове национална мярка, квалифицирана като непряка дискриминация.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.