CELEX: 62018CJ0142
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi
Direktīva 2002/21/EK
2. panta c) punkts
Jēdziens “elektronisko komunikāciju pakalpojums”
Signālu pārraide
Balss pārraides ar interneta protokolu (VoIP) uz fiksēto un mobilo tālruņu numuriem pakalpojums
SkypeOut pakalpojums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (
OV 2002, L 108, 33. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/140/EK (2009. gada 25. novembris) (
OV 2009, L 337, 37. lpp.
), (turpmāk tekstā – “pamatdirektīva”).
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
Skype Communications Sàrl
un
Institut belge des services postaux et des télécommunications
[Beļģijas Pasta un telekomunikāciju pakalpojumu institūtu] (turpmāk tekstā – “
IBPT
”) par tā lēmumu uzlikt
Skype Communications Sàrl
administratīvu naudas sodu par elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniegšanu bez obligātās iepriekšējās paziņošanas.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Pamatdirektīvas 10. apsvērumā ir noteikts:
“Informācijas sabiedrības pakalpojuma” definīcija 1. pantā Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīvā 98/34/EK, ar kuru nosaka informācijas sniegšanas procedūru tehnisko standartu un noteikumu, kā arī informācijas sabiedrības pakalpojumu normatīvu jomā [(
OV 1998, L 204, 37. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 98/48/EK (1998. gada 20. jūlijs) (
OV 1998, L 217, 18. lpp.
)], iekļauj plašu to ekonomisko darbību spektru, kas notiek tiešsaistē. Lielākā daļa minēto darbību nav iekļautas šīs direktīvas darbības jomā, jo tās neietilpst pilnīgi vai lielākoties signālu pārraides elektronisko komunikāciju tīklos. Balss telefona un elektroniskā pasta pārraides pakalpojumi ir iekļauti šajā direktīvā. Viens un tas pats uzņēmums, piemēram, Interneta pakalpojumu nodrošinātājs, var piedāvāt gan elektronisko komunikāciju pakalpojumu, tādu kā piekļuv[e] Internetam, gan pakalpojumus, kas nav iekļauti šajā direktīvā, tādus kā tīmekļa satura nodrošināšana.”
Direktīvas 2. panta c) punktā ir paredzēts:
“Šajā direktīvā:
[..]
c)
“elektronisko komunikāciju pakalpojums” nozīmē pakalpojumu, ko parasti nodrošina par atlīdzību un kas pilnīgi vai galvenokārt sastāv no signālu pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos, ietverot telekomunikāciju pakalpojumus un pārraidīšanas pakalpojumus tīklos, ko izmanto apraidei, neiekļaujot pakalpojumus, kas saistīti ar redaktorisku atbildību par vai kas nodrošina saturu, kas pārraidīts, izmantojot elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus; tas neiekļauj informācijas sabiedrības pakalpojumus, kā noteikts [Direktīvas 98/34] 1. pantā, kas nesastāv pilnībā vai galvenokārt no signālu pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos.”
Pamatdirektīvas 8. pantā “Politikas mērķi un reglamentējoši[e] principi” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka, veicot šajā direktīvā un īpašajās direktīvās noteiktos reglamentējošos uzdevumus, valsts pārvaldes iestādes veic visus pamatotos pasākumus, kas ir vērsti uz 2., 3. un 4. punktā izklāstīto mērķu sasniegšanu. Šādi pasākumi ir proporcionāli minētajiem mērķiem.
“Ja vien 9. pantā par radiofrekvencēm nav norādīts citādi, dalībvalstis maksimāli ņem vērā nepieciešamību panākt tehnoloģiskā ziņā neitrālus noteikumus un nodrošina to, ka tāpat rīkojas arī valsts pārvaldes iestādes, veicot šajā direktīvā un īpašajās direktīvās noteiktos regulatīvos uzdevumus, jo īpaši tos, kas paredzēti pilnvērtīgas konkurences nodrošināšanai.
[..]
2.   Valsts pārvaldes iestādes veicina konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu, elektronisko komunikāciju pakalpojumu un saistīto iekārtu un pakalpojumu nodrošināšanā,
inter alia
:
[..]
b)
panākot to, ka elektronisko komunikāciju nozarē, tostarp satura izplatīšanas jomā, nenotiek konkurences traucēšana vai ierobežošana;
[..]
4.   Valsts pārvaldes iestādes pārstāv Eiropas Savienības pilsoņu intereses:
[..]
b)
nodrošinot augstu aizsardzības līmeni patērētājiem to darījumos ar nodrošinātājiem, jo īpaši nodrošinot vienkāršu un lētu strīdu izšķiršanas procedūru pieejamību, ko veic iestāde, kas ir neatkarīga no iesaistītajām pusēm;
c)
veicinot augsta līmeņa aizsardzības nodrošināšanu personas datiem un privātajai dzīvei;
[..].”
Beļģijas tiesības
2005. gada 13. jūnija
loi relative aux communications électroniques
[Likuma par elektroniskajiem sakariem] (2005. gada 20. jūnija
Moniteur belge
, 28070. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “
LCE
”), 2. panta 5. punktā ir paredzēts:
“Šī likuma izpratnē:
[..]
5°
“elektronisko komunikāciju pakalpojums” nozīmē pakalpojumu, ko parasti nodrošina par atlīdzību un kas pilnīgi vai galvenokārt sastāv no signālu pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos, tostarp komutācijas vai maršrutizācijas darbības, izņemot a) pakalpojumus, kas nodrošina saturu (kas pārraidīts, izmantojot elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus) vai saistīti ar redaktorisku atbildību par šo saturu; b) informācijas sabiedrības pakalpojumus, kā noteikts 2003. gada 11. marta
loi sur certains aspects juridiques des services de la société de l’information
[Likuma par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskajiem aspektiem (2003. gada 17. marta
Moniteur belge
, 12962. lpp.)] 2. pantā, kuri pilnībā vai galvenokārt nesastāv no signālu pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos, un c) radio apraides, tostarp televīzijas, pakalpojumus.”
LCE
9. panta 1. punktā ir noteikts:
“Elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniegšanu vai elektronisko komunikāciju tīklu tālākpārdošanu savā vārdā vai savās interesēs, neskarot 39. panta noteikumus, var uzsākt tikai pēc [..] paziņošanas [
IBPT
], norādot šādu informāciju:
1°
nosaukums, adrese, pakalpojuma sniedzēja [pievienotās vērtības nodokļa (PVN) reģistrācijas] numurs un reģistrācijas komercreģistrā numurs vai līdzīgs reģistrācijas numurs, kurā lietderīgi minēta šī informācija;
2°
[
IBPT
] kontaktpersona;
3°
precīzs tā pakalpojuma vai tīkla apraksts;
4°
datums, kurā, iespējams, tiks uzsākta darbība.
Paziņojumu nosūta ierakstītā vēstulē.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Skype Communications
ir sabiedrība, kas radījusi komunikāciju programmatūru, sauktu par
Skype
, kas tās lietotājam, kurš to instalējis terminālī, proti, datorā, planšetdatorā vai viedtālrunī, ļauj saņemt balss telefonijas un telekonferences pakalpojumu no ierīces ierīcē.
SkypeOut
ir
Skype
programmatūras papildu funkcija, kas tās lietotājam ļauj veikt tālruņa zvanus no termināļa uz fiksēto vai mobilo tīklu, izmantojot
Internet Protocol
(IP) [Interneta protokolu (IP)] un, konkrētāk, tā sauktās “
Voice over IP
” (
VoIP
) [“
IP
balss pārraide” (
VoIP
)] tehniku. Turpretī, izmantojot
SkypeOut
, nav iespējams saņemt tālruņa zvanus, kas nāk no Beļģijas telefona numuru lietotājiem.
Ar
SkypeOut
starpniecību sniegtais pakalpojums ir tā sauktais “
Over The Top
” (“
OTT
pakalpojums”), proti, pakalpojums, kas pieejams internetā bez tradicionālo komunikāciju operatoru dalības.
SkypeOut
pakalpojums lietotājiem ir pieejams saskaņā ar diviem tarifu režīmiem, proti, izmantojot priekšapmaksu vai dažādus abonementus, kas ļauj veikt noteikta skaita tālruņa zvanus mēnesī par vienādu cenu.
Lai varētu lietot
SkypeOut
, tehniski ir nepieciešams interneta pieslēgums, ko nodrošina interneta pieslēguma nodrošinātājs (turpmāk tekstā – “IPN”) un telekomunikāciju pakalpojumu sniedzēju, kuriem ir atbilstoši atļauts pārraidīt un pabeigt savienojumus ar publisko komutējamo telefonu tīklu (turpmāk tekstā – “
PSTN
”), starpniecība, ar kuriem
Skype Communications
ir noslēgusi līgumus un par kuru starpniecību tā tiem maksā atlīdzību savienojuma pabeigšanas tarifa [
fixed termination rate
(
FTR
) vai
mobile termination rate
(
MTR
)] veidā.
IBPT
ar 2011. gada 11. maija un 9. augusta vēstulēm aicināja
Skype Communications
paziņot tam par saviem pakalpojumiem saskaņā ar
LCE
9. panta 1. punktu, pievienojot paziņošanas veidlapu.
2011. gada 24. augustā
Skype Communications
atbildēja, ka tā Beļģijā neveicot nekādas darbības un ka tā katrā ziņā nesniedzot nekādus elektronisko komunikāciju pakalpojumus, kādi noteikti pamatdirektīvā, jo tā pati nepārraidot signālus. Turklāt tā norādīja, ka attiecībā uz
SkypeOut
funkciju tā izmantojot starptautiskos operatorus, kuri paši maršrutējot signālus.
IBPT
2013. gada 14. augustā no jauna rakstīja
Skype Communications
, norādot tai, ka tā nav ievērojusi paziņošanas pienākumu attiecībā uz
SkypeOut
.
IBPT
apgalvoja, ka
SkypeOut
ietilpst “elektronisko komunikāciju pakalpojumos”
LCE
2. panta 5. punkta izpratnē. Pirmkārt, tas, ka tā izmanto publiskās numerācijas sistēmu, pierādot, ka tas ir pakalpojums, kas ir vairāk nekā tikai tīmekļa lietotne, un ka tas neietilpst izņēmumā attiecībā uz saturu, kāds minēts elektronisko komunikāciju pakalpojuma definīcijā. Otrkārt, tas, ka
Skype Communications
nenodrošina signālu pārraidi elektronisko komunikāciju tīklos, faktiski neliedzot tai sniegt šādus pakalpojumus. Visbeidzot,
SkypeOut
esot domāts rezidentiem Beļģijas teritorijā.
Skype Communications
2013. gada 13. decembrī apstrīdēja
IBPT
nostāju, apgalvojot, ka tai neesot piešķirti numuri no Beļģijas numerācijas sistēmas. Apstāklis, ka sakari tiek pabeigti ar numuriem, kas ietilpst minētajā Beļģijas numerācijas sistēmā, nevarot pamatoti tikt saprasts tā, ka tādējādi tiek piešķirts elektronisko komunikāciju pakalpojuma statuss. Jebkāda citāda informācija nozīmētu, ka jebkurš telekomunikāciju operators pasaulē būtu pakļauts Beļģijas paziņošanas par elektronisko komunikāciju pakalpojumiem sistēmai, pat ja tas būtu izmantojis trešo operatoru, kas saņēmis atbilstošu atļauju pabeigt savienojumu ar Beļģijas numerācijas plāna numuriem.
IBPT
2014. gada 23. decembrī paziņoja
Skype Communications
savus iebildumus attiecībā uz
LCE
9. panta 1. punkta un tajā paredzēto pasākumu neievērošanu.
Pēc vairākām sarakstēm un uzklausīšanas sanāksmēm
IBPT
2016. gada 1. jūnijā paziņoja
Skype Communications
savu 2016. gada 30. maijā pieņemto galīgo lēmumu, kurā tas konstatēja, ka
Skype Communications
nav izpildījusi
LCE
9. panta 1. punkta prasības, jo tā ir sniegusi elektronisko komunikāciju pakalpojumu, neveicot obligāto paziņošanu, noteica tai izbeigt pārkāpumu vēlākais mēneša laikā un piesprieda tai naudas sodu 223454 EUR apmērā, kas jāsamaksā 60 dienu laikā.
Skype Communications
2016. gada 29. jūlijā cēla prasību
cour d’appel de Bruxelles
(Briseles apelācijas tiesa, Beļģija) atcelt
IBPT
2016. gada 30. maija lēmumu, tostarp it īpaši lūdzot to nospriest, ka
SkypeOut
nav elektronisko komunikāciju pakalpojums un ka līdz ar to tā nav elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzēja. Pakārtoti tā lūdza minēto tiesu iesniegt Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
2017. gada 9. oktobrī
Microsoft Ireland Operations
, kas, tāpat kā
Skype Communications
, ietilpst
Microsoft
grupā, pamatojoties uz
LCE
9. pantu, paziņoja
IBPT
par pakalpojumu, sauktu par “
PSTN Calling
” (“
PSTN
zvanīšana”), kas arī ļauj veikt zvanus no datora un interneta savienojuma uz
PSTN
numuriem. Pēc
Skype Communications
domām, “
PSTN Calling
” pakalpojums tehniskā ziņā būtiski atšķiroties no
SkypeOut
, un tas pamatojot to, ka tas tiek paziņots kā elektronisko komunikāciju pakalpojums.
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa konstatē, ka – pretēji tam, ko apgalvo
Skype Communications
, – tā piedāvā pakalpojumus, kas adresēti Beļģijas iedzīvotājiem, līdz ar to
SkypeOut
Beļģijā sniedz pakalpojumus. Turklāt tā norāda, ka pamatlietas puses nav vienisprātis par to, vai
SkypeOut
sniegtais pakalpojums pilnībā vai galvenokārt sastāv no signālu pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos. Šajā ziņā tā norāda, ka Tiesa 2014. gada 30. aprīļa spriedumā UPC DTH (
C‑475/12
,
EU:C:2014:285
,
43.
punkts) ir nospriedusi, ka “apstāklim, ka signāla pārraidīšana ir veikta ar tādas infrastruktūras starpniecību, kas nepieder [prasītājai], nav nozīmes attiecībā uz pakalpojuma rakstura kvalificēšanu. Svarīgs šajā ziņā ir vienīgi fakts, ka [prasītāja] ir atbildīga pret galalietotājiem saistībā ar signāla pārraidīšanu, kas šiem pēdējiem minētajiem garantē to abonētā pakalpojuma sniegšanu”.
Šādos apstākļos
cour d’appel de Bruxelles
(Briseles apelācijas tiesa, Beļģija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [pamatdirektīvas 2. panta c) apakšpunktā] ietvertā elektronisko komunikāciju pakalpojuma definīcija ir jāsaprot tādējādi, ka
IP
balss pārraides pakalpojums, kas tiek piedāvāts, izmantojot programmatūru, un kura savienojums ar valsts numerācijas plāna fiksēto vai mobilo tālruņa numuru (uz kuru attiecas E.164) tiek pabeigts publiskā komutējamā telefonu tīklā, ir jākvalificē par elektronisko komunikāciju pakalpojumu, neraugoties uz apstākli, ka interneta piekļuves pakalpojums, ar kura palīdzību lietotājs piekļūst minētajam
IP
balss pārraides pakalpojumam, jau pats par sevi ir elektronisko komunikāciju pakalpojums, lai gan šīs programmatūras piedāvātājs šo pakalpojumu sniedz par atlīdzību un noslēdz līgumus ar telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējiem, kuriem ir atbilstoši atļauts pārraidīt un pabeigt savienojumus ar publisko komutējamo telefonu tīklu, kas ļauj pabeigt savienojumu ar valsts numerācijas plāna fiksēto vai mobilo tālruņa numuru?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai atbilde paliek nemainīga, ņemot vērā to, ka programmatūras funkcija, kas pieļauj veikt balss zvanu, ir tikai tās funkcija, jo šī programmatūra var tikt izmantota arī bez minētās funkcijas?
3)
Ja atbilde uz abiem pirmajiem jautājumiem ir apstiprinoša, vai atbilde uz pirmo jautājumu paliek nemainīga, ņemot vērā to, ka pakalpojuma sniedzējs savos vispārīgajos nosacījumos paredz, ka tas neuzņemas atbildību attiecībā pret galalietotāju par signālu pārraidīšanu?
4)
Ja atbilde uz pirmajiem trīs jautājumiem ir apstiprinoša, vai atbilde uz pirmo jautājumu paliek nemainīga, ņemot vērā to, ka sniegtajam pakalpojumam atbilst arī “informācijas sabiedrības pakalpojuma” definīcija?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar saviem četriem jautājumiem, kuri ir jāapskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai pamatdirektīvas 2. panta c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka programmatūras radītāja izveidotā funkcija, kas piedāvā
VoIP
pakalpojumu, kurš ļauj lietotājam no termināļa zvanīt uz valsts numurēšanas plāna fiksētā vai mobilā tālruņa numuru caur kādas dalībvalsts
PSTN
, ir jākvalificē par “elektronisko komunikāciju pakalpojumu” šīs tiesību normas izpratnē, ja minētais pakalpojums nozīmē, pirmkārt, ka programmas radītājam tiek maksāta atlīdzība, un, otrkārt, ka pēdējais minētais noslēdz līgumus ar telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējiem, kuriem ir atbilstošās atļaujas, lai pārraidītu un pabeigtu zvanus uz
PSTN
.
Šajā ziņā tai rodas jautājums, vai šāda kvalifikācija pastāv, neraugoties uz to, ka, pirmkārt, piekļuves internetam pakalpojums, kuru izmantojot lietotājs piekļūst
VoIP
pakalpojumam, pats par sevi ir elektronisko komunikāciju pakalpojums, otrkārt, minētais
VoIP
pakalpojums tiek piedāvāts ar programmatūras papildu funkciju un šī programmatūra var tikt lietota bez šīs funkcijas, treškārt, pakalpojuma sniedzējs savos vispārīgajos nosacījumos ir paredzējis, ka tas neuzņemas atbildību par signālu pārraidi attiecībā pret gala klientu, un, ceturtkārt, sniegtais pakalpojums ietilpst arī jēdzienā “informācijas sabiedrības pakalpojums”.
Vispirms ir jāatgādina, ka jēdziens “elektronisko komunikāciju pakalpojums” pamatdirektīvas 2. panta c) punktā ir definēts, izmantojot gan pozitīvu, gan negatīvu formulējumu, un ar tādu pašu formulējumu ir pārņemts Komisijas Direktīvas 2002/77/EK (2002. gada 16. septembris) par konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu tirgū (
OV 2002, L 249, 21. lpp.
) 1. panta 3. punktā (spriedums, 2013. gada 7. novembris, UPC Nederland,
C‑518/11
,
EU:C:2013:709
,
36.
un
37.
punkts).
Pamatdirektīvas 2. panta c) punktā elektronisko komunikāciju pakalpojums, pirmkārt, ir definēts kā “pakalpojum[s], ko parasti nodrošina par atlīdzību un kas pilnīgi vai galvenokārt sastāv no signālu pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos, ietverot telekomunikāciju pakalpojumus un pārraidīšanas pakalpojumus tīklos, ko izmanto apraidei”.
Šajā pašā tiesību normā, otrkārt, ir precizēts, ka jēdziens “elektronisko komunikāciju pakalpojums” neietver, pirmām kārtām, “pakalpojumus, kas saistīti ar redaktorisku atbildību par vai kas nodrošina saturu, kas pārraidīts, izmantojot elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus” un, otrām kārtām, “informācijas sabiedrības pakalpojumus, kā noteikts [Direktīvas 98/34] 1. pantā, kas nesastāv pilnībā vai galvenokārt no signālu pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos”.
Pamatdirektīvas 5. apsvērumā šajā ziņā tostarp ir noteikts, ka telekomunikāciju, mediju un informācijas tehnoloģiju nozaru saplūšana nozīmē, ka visiem pārraides tīkliem un pakalpojumiem būtu jābūt iekļautiem vienotos reglamentējošos noteikumos un ka, pieņemot šos noteikumus, ir jāatdala pārraides regulēšana no satura regulēšanas.
Kā Tiesa jau ir norādījusi atsevišķās direktīvās, kas veido elektronisko komunikāciju pakalpojumiem piemērojamo jauno kopējo tiesisko regulējumu, it īpaši pamatdirektīvā un Direktīvā 2002/77, ir nostiprināta skaidra atšķirība starp satura veidošanu, kas nozīmē redakcionālu atbildību, un satura piegādi, kas ir brīva no jebkādas redakcionālas atbildības, jo uz saturu un tā pārraidīšanu attiecas atsevišķi tiesiskie regulējumi ar katram no tiem raksturīgiem mērķiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 7. novembris, UPC Nederland,
C‑518/11
,
EU:C:2013:709
,
41.
punkts, un 2014. gada 30. aprīlis, UPC DTH,
C‑475/12
,
EU:C:2014:285
,
36.
punkts).
Tiesa ir arī nospriedusi, ka, lai ietilptu jēdzienā “elektronisko komunikāciju pakalpojums”, pakalpojumam ir jāsastāv no signālu pārraides, precizējot, ka apstāklim, ka signāla pārraidīšana ir veikta ar tādas infrastruktūras starpniecību, kas nepieder pakalpojuma sniedzējam, nav nozīmes attiecībā uz pakalpojuma rakstura kvalificēšanu, jo svarīgs šajā ziņā ir vienīgi fakts, ka šis pakalpojuma sniedzējs ir atbildīgs pret galalietotājiem saistībā ar signāla pārraidīšanu, kas šiem pēdējiem minētajiem garantē to abonētā pakalpojuma sniegšanu (spriedums, 2014. gada 30. aprīlis, UPC DTH,
C‑475/12
,
EU:C:2014:285
,
43.
punkts).
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma, kā arī no Tiesā iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem izriet, ka
Skype Communications
, programmatūras
Skype
radītāja, piedāvā minētās programmatūras papildfunkciju (
SkypeOut
), kas tās lietotājam ļauj zvanīt no internetam pieslēgta termināļa, kā, piemēram, datora, viedtālruņa un planšetdatora, uz
PSTN
fiksēto vai mobilo tālruņa numuru, izmantojot
IP
, konkrētāk,
VoIP
tehniku.
Ir skaidrs, ka
Skype Communications
piedāvā
VoIP
pakalpojumu Beļģijā un ka tā saņem atlīdzību no lietotājiem, jo
SkypeOut
lietošana ir pakļauta vai nu priekšapmaksai, vai abonementam.
Ir arī skaidrs, ka, lai varētu lietot
SkypeOut
, ir nepieciešama telekomunikāciju pakalpojumu sniedzēju, kuriem ir atļauts pārraidīt un pabeigt zvanus uz fiksēto un mobilo tālruņu numuriem
PSTN
, iesaiste un ka
Skype Communications
šajā ziņā slēdz līgumus ar pēdējiem minētajiem, kuriem tā maksā atlīdzību fiksēto savienojumu pabeigšanas tarifa [
fixed termination rate
(
FTR
)] vai mobilo savienojumu pabeigšanas tarifa [
mobile termination rate
(
MTR
)] veidā.
No tā izriet, ka
SkypeOut
funkcija galvenokārt sastāv no lietotāja veikto balss zvanu, kuru adresāts ir lietotājs, kuram tiek zvanīts, pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos, proti, vispirms internetā, bet pēc tam
PSTN
, un, otrkārt, ir jāuzskata, ka
Skype Communications
uzņemas atbildību pret
SkypeOut
funkcijas lietotājiem, kuri minēto pakalpojumu ir abonējuši vai veikuši priekšapmaksu par minēto pakalpojumu, par balss signālu pārraidi
PSTN
2014. gada 30. aprīļa sprieduma UPC DTH (
C‑475/12
,
EU:C:2014:285
,
43.
punkts) izpratnē.
Lai arī ir tiesa, ka tehniskā ziņā ar
SkypeOut
starpniecību veikto balss zvanu maršrutēšanu faktiski veic, pirmkārt, IPN internetā, proti, pirmajā posmā, kas sākas no lietotāja zvanītāja interneta pieslēguma līdz savienojošajai pārejai (
Gateway
) starp internetu un
PSTN
, un, otrkārt, telekomunikāciju pakalpojumu sniedzēji
PSTN
, proti, otrajā posmā, kas sākas no minētās savienojuma pārejas līdz lietotāja, kam tiek zvanīts, fiksētajai vai mobilajai savienojuma vietai, tomēr šī pārraide notiek saskaņā ar līgumiem starp
Skype Communications
un minētajiem telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējiem un bez šādiem līgumiem tā nevarētu notikt.
Kā būtībā norādījušas Beļģijas, Vācijas, Nīderlandes un Rumānijas valdības, kā arī Eiropas Komisija,
Skype Communications
ir tā, kas, noslēdzot līgumus par savienojumu
PSTN
ar elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējiem, padara tehniski iespējamu interneta signālu pārraidi uz
PSTN
un visbeidzot nodrošina saviem klientiem un abonentiem
VoIP
pakalpojumu, ko tā piedāvā ar programmatūrā
Skype
iekļauto
SkypeOut
funkciju.
Ar dažādiem elementiem, ko iesniedzējtiesa norādījusi četros jautājumos, nevar apšaubīt
SkypeOut
funkcijas kvalificēšanu par “elektronisko komunikāciju pakalpojumu” pamatdirektīvas 2. panta c) punkta izpratnē.
Pirmkārt, apstāklis, ka
SkypeOut
lietotājs piekļūst
VoIP
pakalpojumam, izmantojot IPN sniegto interneta piekļuves pakalpojumu, kas pats par sevi ir elektronisko komunikāciju pakalpojums, nenozīmē, ka minētais
VoIP
pakalpojums pats kā tāds nevar tikt kvalificēts par “elektronisko komunikāciju pakalpojumu”.
Kā norādījusi iesniedzējtiesa, Beļģijas valdība un Komisija,
VoIP
pakalpojums ir saistīts ar diviem atsevišķiem elektronisko komunikāciju pakalpojumiem, no kuriem pirmais sastāv no lietotāja zvanītāja balss zvanu maršrutēšanas līdz savienojošajai pārejai (
Gateway
) starp internetu un
PSTN
, par ko atbildīgs ir lietotāja zvanītāja IPN, un otrais sastāv no minēto signālu maršrutēšanas
PSTN
līdz fiksētajam vai mobilajam pabeigšanas punktam, par ko kopīgi atbildīgi ir personu, kurām tiek zvanīts, telekomunikāciju pakalpojumu sniedzēji un
Skype Communications
saskaņā ar līgumiem, kas tos saista.
Šajā ziņā ir jāuzskata, ka, lai arī, kā norādījusi Beļģijas valdība, pakalpojumi, ko sniedz telekomunikāciju pakalpojumu sniedzēji, kuri nodrošina mobilo vai fiksēto zvanu pabeigšanu
PSTN
, ir elektronisko komunikāciju pakalpojumi, šos pakalpojuma sniedzējus tomēr nevar uzskatīt par atbildīgiem par balss zvanu pārraidīšanu attiecībā pret
SkypeOut
funkcijas lietotājiem Tiesas judikatūras izpratnē, jo minētajiem pakalpojuma sniedzējiem nav nekādu līgumattiecību ar šiem lietotājiem.
Lai arī tātad šie paši pakalpojuma sniedzēji ir līgumiski atbildīgi attiecībā pret
Skype Communications
par balss signālu, kas pārraidīti ar
SkypeOut
starpniecību, maršrutēšanu
PSTN
,
Skype Communications
ir tā, kas savukārt ir atbildīga par
VoIP
pakalpojumu, ko tā par atlīdzību sniedz saviem klientiem un abonentiem.
Otrkārt, apstāklim, ka
SkypeOut
ir tikai
Skype
programmatūras funkcija un ka minēto programmatūru var lietot bez minētās funkcijas, nav nozīmes attiecībā uz
Skype Communications
sniegtā
VoIP
pakalpojuma kvalificēšanu par elektronisko komunikāciju pakalpojumu.
Kā norādījusi
Skype Communications
, programmatūra
Skype
sniedz tādu pakalpojumu kopumu, kuri netiek aplūkoti pamatlietā, it īpaši, pirmkārt, pakalpojumu, kas tā lietotājiem ļauj veikt audio un/vai video saziņu starp galaiekārtām, kas pieslēgtas internetam, un, otrkārt, tādus vairākus pakalpojumus kā tostarp ekrāna dalīšanas, tūlītējas īsziņu sūtīšanas, datu apmaiņas vai vienlaicīgas tulkošanas pakalpojumi, kuri nevarētu tikt kvalificēti par “elektronisko komunikāciju pakalpojumiem”, ja tie pilnībā vai galvenokārt nesastāvētu no signālu pārraides.
Lai arī
SkypeOut
funkciju uz termināļa var instalēt tikai tad, ja vispirms ir instalēta
Skype
programmatūra, tomēr, kā norādījušas Beļģijas, Vācijas, Nīderlandes un Rumānijas valdības, pakalpojumi, ko piedāvā pati
Skype
programmatūra un tās
SkypeOut
funkcija, šķiet, skaidri atšķiras, ņemot vērā to priekšmetu, un ir pilnībā autonomi to darbībā.
Treškārt, apstāklim, ka
Skype Communications
savos vispārīgajos nosacījumos ir norādījusi, ka tā neuzņemas atbildību par signālu pārraidi attiecībā pret tās
Skype
programmatūrā esošās
SkypeOut
funkcijas lietotājiem, nav nozīmes attiecībā uz
VoIP
pakalpojuma, ko šī funkcija piedāvā, kvalificēšanu par “elektronisko komunikāciju pakalpojumu”.
Pieļaujot, ka pakalpojuma, kurš pēc būtības var tikt kvalificēts par “elektronisko komunikāciju pakalpojumu”, sniedzējs varētu tikt izslēgts no pamatdirektīvas piemērošanas jomas, tādēļ ka tā vispārīgajos nosacījumos ir ietverta klauzula par atbrīvojumu no jebkādas atbildības, elektronisko komunikāciju pakalpojumiem piemērojamajam jaunajam kopējam tiesiskajam regulējumam, kura mērķis ir izveidot patiesu elektronisko komunikāciju iekšējo tirgu, kura ietvaros šai elektroniskajai komunikācijai galu galā ir jātiek regulētai vienīgi ar konkurences tiesībām, tiktu atņemta jebkāda jēga (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 7. novembris, UPC Nederland,
C‑518/11
,
EU:C:2013:709
,
45.
punkts, un 2014. gada 30. aprīlis, UPC DTH,
C‑475/12
,
EU:C:2014:285
,
44.
punkts).
Beidzot – ceturtkārt, apstāklis, ka
SkypeOut
sniegtais
VoIP
pakalpojums ietilpst arī jēdzienā “informācijas sabiedrības pakalpojums” Direktīvas 98/34 izpratnē, nekādā ziņā nenozīmē, ka tas nevar tikt kvalificēts par “elektronisko komunikāciju pakalpojumu”.
Visbeidzot, no pamatdirektīvas 2. panta c) punkta, skatot to kopsakarā ar tās 10. apsvērumu, izriet, ka no elektronisko komunikāciju pakalpojumu definīcijas ir izslēgti tikai tādi informācijas sabiedrības pakalpojumi, kas definēti Direktīvas 98/34 1. pantā un kuri pilnībā vai galvenokārt nesastāv no signālu pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos.
No tā, kā norādījušas gan Beļģijas, Vācijas, Nīderlandes un Rumānijas valdības, gan Komisija, izriet, ka “informācijas sabiedrības pakalpojums” Direktīvas 98/34 izpratnē ietilpst pamatdirektīvas piemērošanas jomā, ja tas pilnībā vai galvenokārt sastāv no signālu pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka pamatdirektīvas 2. panta c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka programmatūras radītāja izveidotā funkcija, kas piedāvā
VoIP
pakalpojumu un kas ļauj lietotājam no termināļa zvanīt uz valsts numurēšanas plāna fiksētā vai mobilā tālruņa numuru caur kādas dalībvalsts
PSTN
, ir “elektronisko komunikāciju pakalpojums” šīs tiesību normas izpratnē, ja minētais pakalpojums nozīmē, pirmkārt, ka programmas radītājam tiek maksāta atlīdzība un, otrkārt, ka pēdējais minētais noslēdz līgumus ar telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējiem, kuriem ir atbilstošas atļaujas, lai pārraidītu un pabeigtu zvanus uz
PSTN
.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/140/EK (2009. gada 25. novembris), 2. panta c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka programmatūras radītāja izveidotā funkcija, kas piedāvā
VoIP
pakalpojumu un kas ļauj lietotājam no termināļa zvanīt uz valsts numurēšanas plāna fiksētā vai mobilā tālruņa numuru caur kādas dalībvalsts
PSTN
, ir “elektronisko komunikāciju pakalpojums” šīs tiesību normas izpratnē, ja minētais pakalpojums nozīmē, pirmkārt, ka programmas radītājam tiek maksāta atlīdzība un, otrkārt, ka pēdējais minētais noslēdz līgumus ar telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējiem, kuriem ir atbilstošas atļaujas, lai pārraidītu un pabeigtu zvanus uz
PSTN.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.