CELEX: 62020CJ0208
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunkts
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta 2. punkts
Regula (EK) Nr. 1206/2001
Sadarbība starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās
1. panta 1. punkta a) apakšpunkts
Regula (ES) Nr. 1215/2012
Jurisdikcija un nolēmumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās
5. panta 1. punkts
Nesamaksātie parādi
Tiesas nolēmumi
Maksājuma rīkojumi
Izsniegšana
Parādnieks, kurš dzīvo citā dalībvalstī, nevis tajā, kur atrodas tiesa, kurā celta prasība

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunktu, lasot to kopā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. panta 2. punktu, Padomes Regulas (EK) Nr. 1206/2001 (2001. gada 28. maijs) par sadarbību starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās (
OV 2001, L 174, 1. lpp.
) 1. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (
OV 2012, L 351, 1. lpp.
) 5. panta 1. punktu.
Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedībās lietā C‑208/20 starp “
Toplofikatsia Sofia” EAD
, “
CHEZ Elektro Bulgaria” AD
un “
Agentsia za control na prosrocheni zadalzhenia” EOOD
, kā arī lietā C‑256/20 starp
Toplofikatsia Sofia
un fiziskām personām, kas nav tiesvedības dalībnieces, par nesamaksāto parādu piedziņu.
Atbilstošās tiesību normas
Regula Nr. 1206/2001
Regulas Nr. 1206/2001 1. pantā ir noteikts:
“1.   Šo regulu piemēro civillietās un komerclietās, ja dalībvalsts tiesa saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem lūdz:
a)
kompetent[o] citas dalībvalsts tiesu iegūt pierādījumus; vai
b)
iespēju nepastarpināti iegūt pierādījumus citā dalībvalstī.
2.   Nedrīkst iesniegt pieprasījumu iegūt pierādījumus, kurus nav paredzēts izmantot tiesvedībā, kas uzsākta vai paredzēta.
[..]”
Šīs regulas 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikts:
“Pieprasījumu noformē, izmantojot A veidlapu vai, vajadzības gadījumā, I veidlapu, kas dota pielikumā. Tajā ietver šādu informāciju:
[..]
b) lietas pušu un to pārstāvju, ja tādi ir, vārdi/nosaukumi un adreses.”
Regula Nr. 1215/2012
Regulas Nr. 1215/2012 1. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šo regulu piemēro civillietās un komerclietās neatkarīgi no tiesas būtības. Tā neattiecas jo īpaši uz nodokļu, muitas vai administratīvajām lietām vai uz valsts atbildību par darbību un bezdarbību, īstenojot valsts varu (
acta iure imperii
).”
Šīs regulas 4. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Saskaņā ar šo regulu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt minētās dalībvalsts tiesā neatkarīgi no viņu pilsonības.”
Minētās regulas 5. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt citas dalībvalsts tiesā vienīgi saskaņā ar šīs nodaļas 2. līdz 7. iedaļā izklāstītajiem noteikumiem.”
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
Lieta C‑208/20
Iesniedzējtiesa
Sofiyski Rayonen sad
(Sofijas rajona tiesa, Bulgārija) izskata trīs strīdus.
Pirmā tiesvedība attiecas uz prasību, ko
Toplofikatsia Sofia
cēlusi, lai tiktu konstatēts parāds saistībā ar siltumenerģijas piegādi Sofijā (Bulgārija) esošajā nekustamajā īpašumā attiecībā uz fizisku personu pēc tam, kad saistībā ar maksājuma rīkojuma izdošanas procedūru pret šo personu tā nav tikusi atrasta prasības pieteikumā norādītajā adresē. Šīs tiesas veiktā izpēte apstiprināja, ka šī adrese ir tās pastāvīgā un pašreizējā adrese, kāda tā ir reģistrēta valsts iedzīvotāju reģistrā. Tomēr, kā norāda kaimiņš, minētā persona septiņus gadus dzīvo Francijā.
Otrajā strīdā minētā tiesa pēc
CHEZ Elektro Bulgaria
lūguma izdeva maksājuma rīkojumu attiecībā uz fizisku personu par nesamaksātajiem rēķiniem par elektroenerģijas piegādi ēkā, kas atrodas Sofijā, un uzdeva, lai šis rīkojums tiktu izsniegts
CHEZ Elektro Bulgaria
norādītajā adresē, kas atbilst šīs personas pastāvīgajai un pašreizējai adresei, kāda ir iekļauta valsts iedzīvotāju reģistrā. Tomēr tajā nebija iespējams atrast minēto personu, kura saskaņā ar kaimiņa sniegto informāciju jau vienu gadu dzīvo Vācijā.
Trešajā strīdā iesniedzējtiesa pēc parādu piedziņas sabiedrības
Agentsia za control na prosrocheni zadalzhenia
lūguma izdeva maksājuma rīkojumu attiecībā uz fizisku personu, kura nav atmaksājusi savu aizņēmumu Sofijā reģistrētā kredītiestādē, un uzdeva, lai šis rīkojums tiktu izsniegts šīs sabiedrības norādītajā adresē, kas atbilst šīs personas pastāvīgajai un pašreizējai adresei, kāda ir norādīta valsts iedzīvotāju reģistrā. Tomēr tajā nebija iespējams atrast minēto personu, kura saskaņā ar viņas mātes sniegto informāciju trīs gadus dzīvo Vācijā.
Iesniedzējtiesa uzdod jautājumu, vai tāpat kā saskaņā ar Bulgārijas tiesībām tai pēc savas ierosmes ir jāpārbauda to personu adrese Bulgārijā, kurām tiesas dokuments ir jāizsniedz, tai ir arī pienākums veikt šādas pārbaudes citas dalībvalsts kompetentajās iestādēs, ja izrādās, ka tāda tiesas nolēmuma adresāts, kāds tiek aplūkots pamatlietā, dzīvo šajā pēdējā minētajā dalībvalstī.
Turklāt šī tiesa jautā, kā interpretēt Regulas Nr. 1215/2012 5. panta 1. punktu. Šajā ziņā tā būtībā jautā, vai šī tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja šķiet ticami vai droši zināms, ka parādnieka pastāvīgā dzīvesvieta nav tās jurisdikcijā, šī tiesību norma nepieļauj, ka tā izdod maksājuma rīkojumu attiecībā uz šo parādnieku vai ka šis rīkojums kļūst izpildāms. Tā arī jautā, vai šādā gadījumā minētā tiesību norma tai uzliek pienākumu šādu rīkojumu atzīt par spēkā neesošu pēc savas ierosmes.
Šādos apstākļos
Sofiyski Rayonen sad
(Sofijas rajona tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [LESD] 20. panta 2. punkta a) apakšpunkts, skatot to kopā ar Pamattiesību hartas 47. panta 2. punktu, diskriminācijas aizlieguma un valsts tiesās notiekošo tiesvedību procesuālo līdzekļu līdzvērtības principi, kā arī [Regulas Nr. 1206/2001] 1. panta [1. punkta] a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja tiesas, kurā celta prasība, valsts tiesību aktos ir paredzēts, ka tai pašai savā valstī ir jāiegūst oficiālā informācija par atbildētāja adresi, un tiek konstatēts, ka šis atbildētājs atrodas citā Eiropas Savienības valstī, tiesai, kurā celta prasība, ir pienākums no tā uzturēšanās valsts atbildīgajām iestādēm iegūt informāciju par atbildētāja adresi?
2)
Vai [Regulas Nr. 1215/2012] 5. panta 1. punkts, skatot to kopā ar principu, ka valsts tiesai ir jānodrošina procesuālās tiesības efektīvai no Savienības tiesību normām izrietošo tiesību aizsardzībai, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, noskaidrojot parādnieka pastāvīgo dzīvesvietu, saskaņā ar valsts tiesībās paredzēto kārtību vienpusējam formālam tiesvedības procesam bez pierādījumu iegūšanas, kā tas ir maksājuma rīkojuma procedūras gadījumā, ir pienākums jebkādas pamatotas aizdomas par to, ka parādnieka pastāvīgā dzīvesvieta ir citā Eiropas Savienības valstī, interpretēt kā juridiskā pamatojuma neesamību maksājuma rīkojuma izdošanai vai attiecīgi – kā pamatojumu tam, ka maksājuma rīkojumam nav
res judicata
spēka?
3)
Vai [Regulas Nr. 1215/2012] 5. panta 1. punkts, skatot to kopā ar principu, ka valsts tiesai ir jānodrošina procesuālās tiesības efektīvai no Savienības tiesību normām izrietošo tiesību aizsardzībai, ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja pēc tam, kad attiecībā uz konkrēto parādnieku ir izdots maksājuma rīkojums, valsts tiesa konstatē, ka šī parādnieka pastāvīgā dzīvesvieta, visticamāk, nav valstī, kurā atrodas tiesa, un pastāvot nosacījumam, ka saskaņā ar valsts tiesību normām šis fakts liedz izdot maksājuma rīkojumu attiecībā uz šo parādnieku, tai ir pienākums pēc savas ierosmes atcelt izdoto maksājuma rīkojumu, lai gan likumā tas skaidri nav noteikts?
4)
Gadījumā, ja atbilde uz trešo jautājumu ir noliedzoša, vai tajā minētie noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai tie uzliek pienākumu atcelt izdoto maksājuma rīkojumu, ja tā, veicot pārbaudi, ir skaidri konstatējusi, ka parādnieka pastāvīgā dzīvesvieta nav tās tiesas valstī, kurā ir celta prasība?”
Lieta C‑256/20
Šajā lietā
Sofiyski Rayonen sad
(Sofijas rajona tiesa) pēc
Toplofikatsia Sofia
lūguma izdeva maksājuma rīkojumu fiziskai personai par nesamaksātajiem rēķiniem par siltumenerģijas piegādi Sofijā esošajā nekustamajā īpašumā un uzdeva, lai šis rīkojums tiktu izsniegts tās pastāvīgajā un pašreizējā adresē. Pēc diviem mēģinājumiem tajā tomēr nebija iespējams atrast šo personu, kura saskaņā ar šī nekustamā īpašuma likvidatora sniegto informāciju dzīvo Vācijā un reti atrodas minētajā adresē.
Šādos apstākļos
Sofiyski Rayonen sad
(Sofijas rajona tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai trīs prejudiciālus jautājumus, kas ir identiski lietā C‑208/20 uzdotajam otrajam līdz ceturtajam jautājumam.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu lietā C‑208/20
Ar pirmo jautājumu lietā C‑208/20 iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunkts, lasot to kopā ar Hartas 47. panta 2. punktu, nediskriminācijas un līdzvērtības principi, kā arī Regulas Nr. 1206/2001 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja saskaņā ar dalībvalsts tiesisko regulējumu tās tiesām pēc savas ierosmes šajā dalībvalstī ir jāmeklē to personu adrese, kurām ir jāizsniedz tiesas dokuments, šīm tiesām arī tad, ja izrādās, ka persona, kurai ir jāizsniedz tiesas nolēmums, dzīvo citā dalībvalstī, ir jāmeklē šīs personas adrese, vēršoties pie šīs pēdējās minētās dalībvalsts kompetentajām iestādēm.
Pirmkārt, attiecībā uz lūgto LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunkta, lasot to kopā ar Hartas 47. panta 2. punktu, kā arī nediskriminācijas un līdzvērtības principu interpretāciju vispirms ir jāatgādina, ka LESD 267. pantā paredzētajā prejudiciālā nolēmuma procedūrā starp minēto strīdu un Savienības tiesību normām, kuru interpretācija tiek lūgta, ir jāpastāv tādai saiknei, ka šī interpretācija ir objektīvi vajadzīga nolēmumam, kas iesniedzējtiesai ir jāpieņem (rīkojums, 2021. gada 20. janvāris, Bezirkshauptmannschaft Kirchdorf,
C‑293/20
, nav publicēts,
EU:C:2021:44
,
23.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt Tiesa arī ir uzsvērusi, ka ir svarīgi, lai valsts tiesa norādītu precīzus iemeslus, kuru dēļ tai rodas jautājumi par Savienības tiesību interpretāciju un kuru dēļ tā uzskata, ka Tiesai ir jāuzdod prejudiciāli jautājumi. Šajā sakarā pašā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu valsts tiesai ir vismaz minimāli jāpaskaidro, kāpēc tā ir izvēlējusies konkrētās Savienības tiesību normas, par kuru interpretāciju tā vaicā, kā arī jāizskaidro saikne, ko tā saskata starp šīm normām un tajā izskatāmajā lietā piemērojamajiem valsts tiesību aktiem (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Adusbef u.c.,
C‑686/18
,
EU:C:2020:567
,
37.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šīs prasības attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturu ir skaidri noteiktas Tiesas Reglamenta 94. pantā, kam LESD 267. pantā paredzētās sadarbības starp Tiesu un valsts tiesām ietvaros iesniedzējtiesai ir jābūt zināmam un kas tai ir stingri jāievēro. Šīs prasības ir arī atspoguļotas Eiropas Savienības Tiesas Ieteikumu valstu tiesām par prejudiciālā nolēmuma tiesvedības ierosināšanu (
OV 2019, C 380, 1. lpp.
) 15. punktā (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Adusbef u.c.,
C‑686/18
,
EU:C:2020:567
,
38.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, pirmām kārtām, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑208/20 nekādi neizriet, ka pamatlietām būtu jebkāda saikne ar LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. panta 2. punktu, kā arī nediskriminācijas un līdzvērtības principiem.
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa nenorāda iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka šo strīdu atrisināšanai būtu nepieciešama šo tiesību normu un principu interpretācija, nedz arī paskaidrojusi saikni, ko tā saskata starp tiem un pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu.
Līdz ar to pirmais jautājums ir nepieņemams, ciktāl tas attiecas uz minēto tiesību normu un principu interpretāciju.
Otrkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 1206/2001 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretāciju ir jāatgādina, ka saskaņā ar šo tiesību normu šī regula ir piemērojama civillietās vai komerclietās, ja dalībvalsts tiesa saskaņā ar savas valsts tiesību aktiem lūdz citas dalībvalsts kompetento tiesu iegūt pierādījumus.
Personas, kurai ir jāizsniedz tiesas nolēmums, adreses meklēšana nav uzskatāma par “pierādījumu iegūšanu” minētās tiesību normas izpratnē, kas ietilpst minētās regulas piemērošanas jomā.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar šīs pašas regulas 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu šādā pieteikumā tostarp ir jānorāda pušu vārdi un adreses.
No tā izriet, ka dalībvalsts tiesas lūgumu par tādas personas adreses meklēšanu citā dalībvalstī, kurai ir jāizsniedz tiesas nolēmums, neregulē Regula Nr. 1206/2001, līdz ar to tā nav piemērojama tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu lietā C‑208/20 ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1206/2001 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams situācijā, kad vienas dalībvalsts tiesa meklē adresi citā dalībvalstī personai, kurai ir jāizsniedz tiesas nolēmums.
Par otro līdz ceturto jautājumu lietā C‑208/20 un trim jautājumiem lietā C‑256/20
Ar otro līdz ceturto jautājumu lietā C‑208/20 un trim jautājumiem lietā C‑256/20 iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1215/2012 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam neatbilst tas, ka dalībvalsts tiesa izdod rīkojumu attiecībā uz parādnieku un ka attiecīgā gadījumā šis rīkojums kļūst izpildāms vai ka ar minēto tiesību normu ir noteikts pienākums šo rīkojumu atzīt par spēkā neesošu, ja šķiet ticami vai droši zināms, ka parādnieka pastāvīgā dzīvesvieta nav tās jurisdikcijā.
Saskaņā ar šo tiesību normu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt citas dalībvalsts tiesā vienīgi saskaņā ar šīs regulas II nodaļas 2.–7. iedaļā izklāstītajiem noteikumiem.
Vispirms ir jānorāda, ka, gluži kā izriet no paša LESD 267. panta formulējuma, lūgtajam prejudiciālajam nolēmumam ir jābūt “vajadzīgam”, lai iesniedzējtiesa varētu “sniegt spriedumu” lietā, kuru tā izskata. Tādējādi prejudiciālā nolēmuma procedūras priekšnoteikums tostarp ir strīda faktiskā izskatīšana valstu tiesās, kā ietvaros tām ir jāpieņem nolēmums, kurā var tikt ņemts vērā prejudiciālais spriedums (spriedums, 2020. gada 24. novembris, Openbaar Ministerie (Dokumentu viltošana),
C‑510/19
,
EU:C:2020:953
,
27.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā no lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa attiecībā uz atbildētājiem pamatlietā jau ir izdevusi maksājuma rīkojumus un ka tikai šo rīkojumu izsniegšanas šiem atbildētājiem stadijā šī tiesa konstatēja, ka tie vairs nedzīvo tās jurisdikcijā, bet, iespējams, citā dalībvalstī nezināmās adresēs.
Līdz ar to šādos apstākļos Regulas Nr. 1215/2012 5. panta 1. punkta interpretācija acīmredzami nešķiet nepieciešama, lai ļautu iesniedzējtiesai pamatot savu jurisdikciju izdot minētos rīkojumus, jo šī tiesa jau ir šos rīkojumus izdevusi un tādējādi tā pirms to izdošanas noteikti ir atzinusi šo jurisdikciju.
No tā izriet, ka otrais jautājums lietā C‑208/20 un pirmais jautājums lietā C‑256/20 ir nepieņemami, ciktāl tie attiecas uz jautājumu, vai šī tiesību norma nepieļauj, ka šādos apstākļos dalībvalsts tiesa izdod rīkojumu attiecībā uz parādnieku, ja šķiet ticami vai droši zināms, ka šī parādnieka pastāvīgā dzīvesvieta nav šīs tiesas jurisdikcijā.
Attiecībā uz jautājumiem par to, vai tādos apstākļos kā pamatlietā Regulas Nr. 1215/2012 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tas, ka attiecīgās tiesas izdotie maksājuma rīkojumi kļūst izpildāmi vai ka ar šo tiesību normu šai tiesai ir noteikts pienākums šos rīkojumus atzīt par spēkā neesošiem, pietiek konstatēt, ka šai tiesību normai nav nekādas saistības ar dalībvalstu procesuālajām normām, ar kurām tiek regulēti, pirmkārt, nosacījumi, ar kādiem šie nolēmumi ir saistoši, un, otrkārt, šo lēmumu spēkā esamība.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1215/2012 mērķis ir nevis saskaņot visu dalībvalstu civilprocesuālos noteikumus, bet gan noteikt, kurai tiesai ir jurisdikcija civillietās un komerclietās attiecībās starp šīm valstīm, un atvieglot spriedumu izpildi (spriedums, 2018. gada 31. maijs, Nothartová,
C‑306/17
,
EU:C:2018:360
,
28.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tā kā šajā regulā nav noteikti nedz nosacījumi, kādos tiesu nolēmumi kļūst izpildāmi, nedz nosacījumi, kas reglamentē šo nolēmumu spēkā esamību, šie nosacījumi līdz ar to ietilpst dalībvalstu procesuālajā autonomijā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 31. maijs, Nothartová,
C‑306/17
,
EU:C:2018:360
,
28.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, tā kā Regulas Nr. 1215/2012 5. panta 1. punkts nav piemērojams tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, nevar uzskatīt, ka risinājums, kas būs jāizvēlas iesniedzējtiesai attiecībā uz rīkojuma izpildāmības iegūšanu vai par šāda rīkojuma spēkā esamību šādā situācijā, var atņemt šīs tiesību normas piemērošanai jebkādu efektivitāti.
Šādos apstākļos uz otro līdz ceturto jautājumu lietā C‑208/20 un uz trim jautājumiem lietā C‑256/20 ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1215/2012 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tas, ka rīkojums attiecībā uz parādnieku ir kļuvis izpildāms, un ka tas neliek atzīt šādu rīkojumu par spēkā neesošu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

1)
Padomes Regulas (EK) Nr. 1206/2001 (2001. gada 28. maijs) par sadarbību starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams situācijā, kad vienas dalībvalsts tiesa meklē adresi citā dalībvalstī personai, kurai ir jāizsniedz tiesas nolēmums.

2)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tas, ka rīkojums attiecībā uz parādnieku ir kļuvis izpildāms, un ka tas neliek atzīt šādu rīkojumu par spēkā neesošu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – bulgāru.