CELEX: 62016TJ0868
Mimozmluvná zodpovednosť
Hospodárska a menová politika
Reštrukturalizácia gréckeho dlhu verejných financií
Dohoda o výmene cenných papierov, z ktorej mali prospech len centrálne banky Eurosystému
Účasť súkromného sektora
Doložky o spoločnom postupe
Súkromní veritelia
Verejní veritelia
Pripísateľnosť
Dostatočne závažné porušenie právnej normy, ktorá priznáva práva jednotlivcom
Článok 63 ods. 1 ZFEÚ
Články 120 až 127 a článok 352 ods. 1 ZFEÚ
Právo vlastniť majetok
Rovnosť zaobchádzania

)
Okolnosti predchádzajúce sporu
Dňa 21. októbra 2009 Helénska republika oznámila Štatistickému úradu Európskej únie (Eurostat) prehodnotený deficit dlhu verejných financií vo výške 12,5 % hrubého domáceho produktu (HDP) oproti výške 3,7 % HDP oznámenej na jar 2009. Toto prehodnotenie ekonomických údajov Helénskej republiky vyvolalo pochybnosti o jej solventnosti, a preto malo za následok zvýšenie úrokových sadzieb gréckych dlhových nástrojov počas prvých mesiacov roku 2010.
Vzhľadom na to, že kríza gréckeho dlhu verejných financií predstavovala hrozbu, že bude mať dopady na iné členské štáty eurozóny, a ohrozovala stabilitu eurozóny ako celku, na samite Európskej rady 25. marca 2010 sa najvyšší predstavitelia štátov alebo vlád eurozóny dohodli, za účasti Medzinárodného menového fondu (MMF), na zavedení medzivládneho mechanizmu pomoci Helénskej republike pozostávajúceho z poskytnutia koordinovaných bilaterálnych úverov za nezvýhodnené úrokové sadzby.
Koncom apríla 2010 ratingová agentúra znížila rating gréckych dlhových nástrojov z úrovne BBB- na úroveň BB+, čo je hodnotenie považované za označujúce vysoko rizikový dlh. Dňa 27. apríla 2010 ratingová agentúra Standard & Poor’s (S & P) upozornila držiteľov gréckych dlhových nástrojov, že ich šance na vrátenie peňazí v prípade reštrukturalizácie gréckeho dlhu verejných financií alebo platobnej neschopnosti Grécka sa v priemere pohybovali len na úrovni 30 až 50 %.
Dňa 23. apríla 2010 Helénska republika požiadala o aktiváciu medzivládneho mechanizmu pomoci uvedeného v bode 2 vyššie. Dňa 2. mája 2010 členské štáty eurozóny súhlasili s poskytnutím 80 miliárd eur Helénskej republike na základe uvedeného mechanizmu pomoci v rámci balíka finančnej pomoci vo výške 110 miliárd eur poskytnutej spoločne s MMF.
Dňa 9. mája 2010 sa v rámci Rady Ecofin rozhodlo o prijatí skupiny opatrení, medzi ktorými bolo jednak prijatie nariadenia Rady (EÚ) č. 407/2010 z 11. mája 2010, ktorým sa zriaďuje európsky finančný stabilizačný mechanizmus (
Ú. v. EÚ L 118, 2010, s. 1
), na základe článku 122 ods. 2 ZFEÚ, a jednak vytvorenie Európskeho nástroja finančnej stability (ENFS). ENFS bol vytvorený 7. júna 2010 a členské štáty eurozóny s ním podpísali rámcovú dohodu, ktorou sa stanovujú podmienky, za akých by mal ENFS podporovať stabilitu.
V tlačovom komuniké z 10. mája 2010 ECB oznámila zavedenie programu nákupu štátnych dlhových nástrojov na sekundárnom trhu s cennými papiermi (ďalej len „program nákupu cenných papierov“).
Dňa 14. mája 2010 prijala ECB rozhodnutie 2010/281/EÚ, ktorým sa zriaďuje program pre trhy s cennými papiermi (ECB/2010/5) (
Ú. v. EÚ L 124, 2010, s. 8
), na základe článku 127 ods. 2 prvej zarážky ZFEÚ a článku 18 ods. 1 Protokolu č. 4 o štatúte Európskeho systému centrálnych bánk a Európskej centrálnej banky (
Ú. v. EÚ C 83, 2010, s. 230
, ďalej len „štatút ESCB“). Podľa článku 1 štatútu ESCB Európska centrálna banka (ECB) a národné centrálne banky predstavujú Európsky systém centrálnych bánk (ESCB). ECB a národné centrálne banky tých členských štátov, ktorých menou je euro, tvoria Eurosystém.
V odôvodneniach 2, 3 až 5 rozhodnutia 2010/281 sa uvádza najmä toto:
„(2)
Rada guvernérov 9. mája 2010 rozhodla a verejne oznámila, že vzhľadom na súčasné výnimočné okolnosti na finančných trhoch, ktoré sa vyznačujú výrazným napätím v niektorých trhových segmentoch, ktoré narúša fungovanie transmisného mechanizmu menovej politiky a tým aj účinný výkon menovej politiky zameranej na strednodobú cenovú stabilitu, by sa mal zaviesť dočasný program pre trhy s cennými papiermi (ďalej len ‚program‘). Na základe tohto programu môžu [národné centrálne banky] eurozóny podľa svojich percentuálnych podielov v kľúči na upisovanie základného imania ECB, ako aj ECB v priamom kontakte so zmluvnými stranami uskutočňovať priame intervencie na trhoch s verejnými a súkromnými dlhovými cennými papiermi v eurozóne.
(3)
Program je súčasťou jednotnej menovej politiky Eurosystému a bude sa uplatňovať dočasne. Cieľom programu je odstrániť poruchy vo fungovaní trhov s cennými papiermi a obnoviť náležité pôsobenie transmisného mechanizmu menovej politiky.
…
(5)
Ako súčasť jednotnej menovej politiky Eurosystému by sa mal priamy nákup akceptovateľných obchodovateľných dlhových nástrojov centrálnymi bankami Eurosystému v rámci tohto programu vykonávať v súlade s podmienkami ustanovenými v tomto rozhodnutí.“
Podľa článku 1 rozhodnutia 2010/281 „centrálne banky Eurosystému môžu… nakupovať… akceptovateľné obchodovateľné dlhové nástroje vydané ústrednými vládami alebo verejnoprávnymi subjektmi členských štátov, ktorých menou je euro, na sekundárnych trhoch“. Článok 2 stanovuje ako kritériá akceptovateľnosti dlhových nástrojov najmä to, aby boli „denominované v eurách“ a vydané uvedenými ústrednými vládami alebo uvedenými verejnoprávnymi subjektmi.
V rámci programu nákupu cenných papierov zavedeného rozhodnutím 2010/281 ECB a národné centrálne banky eurozóny získali štátne dlhové nástroje vrátane Helénskej republiky od mája 2010 do marca 2011, ako aj od augusta 2011 do februára 2012. Z rozhodnutí č. 2/13203/0023A z 15. februára 2012 (FEK B’ 574), č. 2/14328/0023A z 20. februára 2012 (FEK B’ 705) a č. 2/14949/0023A z 21. februára 2012 (FEK B’ 413) gréckeho ministerstva financií vyplýva, že v tomto štádiu ECB, národné centrálne banky eurozóny a Európska investičná banka (EIB) boli držiteľmi, v príslušnom poradí, gréckych dlhových nástrojov v celkovej nominálnej hodnote 42732860000 eur, 13519799177,59 eura a 315350000 eur. Európska únia zastúpená Európskou komisiou mala v držbe takisto grécke dlhové nástroje v celkovej nominálnej hodnote 106700000 eur, z ktorých časť, teda cenné papiere v nominálnej hodnote 55700000 eur, spravovala EIB v mene a na účet Únie. Títo inštitucionálni veritelia tak boli držiteľmi gréckych dlhových nástrojov s celkovou nominálnou hodnotou 56674709177,59 eura.
Od mája 2011 Helénska republika, členské štáty eurozóny a viacerí veritelia Grécka začali rokovania o zavedení nového programu finančnej pomoci, ktorého všeobecným cieľom bolo umožniť Helénskej republike obnoviť životaschopnú finančnú situáciu. Jedným zo zvažovaných zásahov v uvedených diskusiách bola reštrukturalizácia gréckeho dlhu verejných financií, v rámci ktorej by súkromní veritelia Helénskej republiky prispeli k zníženiu bremena tohto dlhu, aby sa zabránilo jej platobnej neschopnosti. V prvom rade sa však tieto diskusie týkali najmä prípadného dobrovoľného predĺženia splatnosti gréckych dlhových nástrojov, ktoré mali v držbe súkromní veritelia.
Dňa 6. júna 2011 nemecký minister financií zaslal ECB, MMF a ďalším ministrom financií členských štátov eurozóny list, v ktorom odporučil výmenu dlhových nástrojov, ktorou by sa predĺžila splatnosť gréckych dlhových nástrojov v držbe súkromných veriteľov o sedem rokov.
Dňa 20. júna 2011 v nadväznosti na stretnutie týkajúce sa finančnej situácie Helénskej republiky euroskupina prijala vyhlásenie, podľa ktorého najmä:
„Vzhľadom na ťažkú finančnú situáciu sa zdá byť málo pravdepodobné, že [Helénska republika] získa prístup na súkromný trh do začiatku roka 2012. Ministri sa dohodli, že na účely potrebného dodatočného financovania sa budú využívať tak verejné, ako aj súkromné zdroje, a vítajú prístup, ktorý sa snaží o dobrovoľné zapojenie súkromného sektora vo forme neformálneho a dobrovoľného predĺženia splatnosti (roll‑overs) existujúceho dlhu [Helénskej republiky] v okamihu jeho splatnosti, s cieľom podstatne znížiť potrebné financovanie rok po roku v rámci programu, pričom sa zabráni čiastočnej platobnej neschopnosti.“
Európska rada sa na svojom zasadnutí 23. a 24. júna 2011 zaoberala finančnou situáciou Helénskej republiky a v tejto súvislosti dospela najmä k tomuto záveru:
„14. Európska rada žiada [grécke] orgány, aby sa i naďalej odhodlane usilovali o nápravu, ktorá je nevyhnutná pre [návrat Grécka] k udržateľnej situácii. Je naliehavé, aby bol program rozsiahlych reforiem, definovaný po dohode s Komisiou v spolupráci s ECB a MMF, s konečnou platnosťou v nasledujúcich dňoch prijatý a súčasne aby [grécky] parlament ukončil prijímanie dôležitých zákonov týkajúcich sa rozpočtovej stratégie a privatizácií. V nadväznosti na žiadosť [gréckej] vlády oznámenú [gréckym] predsedom vlády tieto skutočnosti budú slúžiť ako základ na umožnenie [jednak] stanovenia hlavných parametrov nového programu spoločne podporovaného partnermi eurozóny a MMF v súlade s platnými postupmi a [jednak] vyplatenia včas potrebných finančných prostriedkov na uspokojenie potrieb financovania [Helénskej republiky] v júli [2011].
15. Hlavy štátov alebo predsedovia vlád členských štátov eurozóny sa dohodli, že na účely potrebného dodatočného financovania sa budú využívať…[tak] verejné, [ako aj] súkromné zdroje. Potvrdzujú prístup, na ktorom sa 20. júna [2011] dohodla euroskupina[,], ktorý sa snaží o dobrovoľné zapojenie súkromného sektora vo forme neformálneho a dobrovoľného predĺženia splatnosti (roll‑overs) súčasného [gréckeho dlhu verejných] financií v okamihu jeho splatnosti, s cieľom podstatne znížiť potrebné financovanie rok po roku v rámci programu, pričom sa zabráni čiastočnej platobnej neschopnosti.“
Dňa 24. júna 2011 Fédération bancaire française (Francúzska banková federácia), združenie, ktoré zastupuje banky vykonávajúce obchodnú činnosť vo Francúzsku, sa písomne obrátilo na ministra hospodárstva, financií a priemyslu Francúzskej republiky a navrhlo najmä predĺžiť o 30 rokov splatnosť existujúcich gréckych dlhových nástrojov, ktoré majú v držbe súkromní veritelia, a to hlavne pod podmienkou, že ECB súhlasí s tým, že nebude predávať svoje grécke dlhové nástroje počas tohto obdobia.
V tlačovom komuniké z 1. júla 2011 Inštitút pre medzinárodné financie (IFI) vyhlásil najmä toto:
„Správna rada Inštitútu pre medzinárodné financie sa snaží spolupracovať so svojimi členmi a inými finančnými inštitúciami, s verejným sektorom a gréckymi orgánmi nielen na tom, aby poskytla [Helénskej republike] značnú podporu v oblasti cash‑flow, ale aj aby vytvorila základ pre jej udržateľnejšie postavenie ako dlžníka.
Súkromný finančný sektor je pripravený dobrovoľne vyvinúť veľké úsilie a transparentne spolupracovať na podporu [Helénskej republiky] vzhľadom na jedinečnosť a výnimočnosť situácie v tomto štáte…
Popri verejných financiách a podpore likvidity sa zapoja aj súkromní investori prostredníctvom obmedzeného množstva cenných papierov…“
Dňa 21. júla 2011 IFI predložil návrh programu výmeny cenných papierov a predĺženia splatnosti. Program sa týkal výmeny existujúcich gréckych dlhových nástrojov za štyri rôzne nástroje spolu s mechanizmom odkúpenia gréckeho dlhu verejných financií, ktorý mal definovať verejný sektor, pričom išlo po prvé o výmenu dlhových nástrojov, ktoré sa vydávajú a splácajú v menovitej hodnote, za nástroj na 30 rokov; po druhé o ponuku dlhových nástrojov, ktoré sa vydávajú a splácajú v menovitej hodnote, s konverziou (rolling‑over) dlhových nástrojov, ktoré sa stali splatné, na nástroje na 30 rokov; po tretie o výmenu diskontovaných dlhových nástrojov za nástroj na 30 rokov, a po štvrté o výmenu diskontovaných dlhových nástrojov za nástroj na 15 rokov.
Dňa 21. júla 2011 sa stretli hlavy štátov alebo predsedovia vlád krajín eurozóny s predstaviteľmi inštitúcií Únie, aby rokovali o opatreniach, ktoré treba prijať na prekonanie ťažkostí, ktorým čelila eurozóna.
V ich spoločnom vyhlásení z 21. júla 2011 sa uvádza najmä toto:
„1. Vítame opatrenia, ktoré [grécka] vláda prijala v záujme stabilizácie verejných financií a reformy ekonomiky, ako aj nový balík opatrení zahŕňajúci privatizáciu, ktorý nedávno prijal [grécky] parlament. Ide o nebývalé, ale nevyhnutné úsilie v snahe o navrátenie gréckej ekonomiky späť na cestu udržateľného rastu. Sme si vedomí úsilia, ktoré z opatrení na úpravu vyplýva pre gréckych občanov, a sme presvedčení, že tieto obete sú nevyhnutné na hospodárske ozdravenie a prispejú k budúcej stabilite a blahobytu krajiny.
2. Dohodli sme sa, že nový program pre [Helénsku republiku] podporíme a že spoločne s MMF a súkromným sektorom, ktorý poskytne dobrovoľný príspevok, v plnom rozsahu pokryjeme nedostatok finančných prostriedkov. Odhaduje sa, že celkový oficiálny objem finančných prostriedkov dosiahne 109 miliárd eur. Tento program bude koncipovaný tak, aby predovšetkým prostredníctvom nižších úrokových sadzieb a predĺženia splatnosti zásadným spôsobom zlepšil udržateľnosť dlhu v [Helénskej republike] a je[j] profil refinancovania. Vyzývame MMF, aby naďalej prispieval k financovaniu nového programu [Helénskej republiky]. Ako nástroj financovania ďalšej výplaty finančných prostriedkov chceme využiť ENFS. Veľmi podrobne budeme monitorovať prísne vykonávanie programu, pričom budeme vychádzať z pravidelného hodnotenia zo strany [Európskej] [k]omisie v spojení s ECB a MMF.
…
5. Finančný sektor prejavil ochotu dobrovoľne podporiť [Helénsku republiku] využitím viacerých možností, ktorými sa ďalej posilní celková udržateľnosť. Čistý príspevok súkromného sektora sa odhaduje na 37 miliárd eur… Zníženie úverového rizika sa poskytne na podporu kvality kolaterálu, aby sa gréckym bankám umožnilo aj naďalej ho využívať na prístup k likviditným operáciám v rámci Eurosystému. V prípade potreby poskytneme primerané zdroje na rekapitalizáciu gréckych bánk.“
Pokiaľ ide o účasť súkromného sektora, v bode 6 spoločného vyhlásenia z 21. júla 2011 sa uvádza toto:
„Pokiaľ ide o náš všeobecný postoj k zapojeniu súkromného sektora v eurozóne, chceli by sme jednoznačne povedať, že pre [Helénsku republiku] je nevyhnutné výnimočné a osobité riešenie.“
MMF 21. októbra 2011 uverejnil analýzu udržateľnosti gréckeho dlhu verejných financií, v ktorej najmä uviedol:
„Predpokladané prehĺbenie PSI [private sector involvement; zapojenie súkromného sektora] môže tiež zohrávať kľúčovú úlohu pri znížení dlhu [Helénskej republiky] na únosnú úroveň… Na účely posúdenia potenciálneho rozsahu zlepšenia vývoja dlhu a jeho možného vplyvu na verejné financovanie možno zohľadniť ilustračné scenáre používajúce diskontované dlhové nástroje (discount bonds) s predpokladaným výnosom vo výške šesť percent a bez záruky (no collateral). Výsledky poukazujú na to, že uplatnením diskontu 50 [%] môže byť dlh [do konca roka] 2020 znížený na úroveň tesne nad 120 [%] HDP. Vzhľadom na stále viaznuci prístup na trh je potrebné dodatočné verejné financovanie veľkého rozsahu, odhadované na približne 114 miliárd eur (na základe uplatnených hypotéz prístupu na trh). Na účely ešte výraznejšieho zníženia dlhu je nevyhnutné zvýšiť príspevok súkromného sektora (teda, aby sa znížil dlh na úroveň pod 110 [%] HDP do roku 2020, by mala byť nominálna hodnota znížená o najmenej 60 [%] a/alebo financovanie verejného sektora by malo byť spojené s výhodnejšími podmienkami). V takom prípade by sa požiadavka dodatočného verejného financovania mohla znížiť na približne 109 miliárd eur…“
Na samite z 26. októbra 2011 hlavy štátov alebo predsedovia vlád krajín eurozóny vyhlásili najmä toto:
„12. Zapojenie súkromného sektora (ZSS) zohráva kľúčovú úlohu pri zabezpečení udržateľnosti dlhu [Helénskej republiky]. Preto vítame prebiehajúce rokovania medzi [Helénskou republikou] a súkromnými investormi s cieľom nájsť riešenie na prehĺbenie tohto zapojenia. Spolu s ambicióznym programom reforiem pre grécku ekonomiku by sa zapojením súkromného sektora malo zabezpečiť zníženie pomeru gréckeho dlhu k HDP s cieľom dosiahnuť do roku 2020 hodnotu 120 %. S týmto zámerom vyzývame [Helénsku republiku], súkromných investorov a všetky dotknuté strany, aby zrealizovali výmenu [dlhových nástrojov] na dobrovoľnej báze s nominálnym diskontom 50 % z menovitej hodnoty gréckeho dlhu, ktorý majú v držbe súkromní investori. Členské štáty eurozóny prispejú do balíka zapojenia súkromného sektora sumou až 30 miliárd eur. Na tomto základe je verejný sektor pripravený poskytnúť dodatočné financovanie programu vo výške až 100 miliárd eur do roku 2014 vrátane požadovanej rekapitalizácie gréckych bánk. Tento nový program by sa mal schváliť do konca roku 2011 a výmena [dlhových nástrojov] by sa mala zrealizovať na začiatku roka 2012. Vyzývame MMF, aby sa na financovaní uvedeného nového gréckeho programu aj naďalej podieľal.“
Podľa tlačového komuniké gréckeho ministerstva financií zo 17. novembra 2011 uvedené ministerstvo začalo rokovania s držiteľmi gréckych dlhových nástrojov s cieľom pripraviť transakciu dobrovoľnej výmeny takýchto cenných papierov s nominálnym odpisom („
haircut
“) 50 % z teoretickej hodnoty gréckych dlhopisov, ktoré majú súkromní investori, ako bolo uvedené v bode 12 vyhlásenia hláv štátov alebo predsedov vlád krajín eurozóny z 26. októbra 2011.
Dňa 2. februára 2012 Helénska republika podala ECB na základe článku 127 ods. 4 ZFEÚ v spojení s článkom 282 ods. 5 ZFEÚ žiadosť o stanovisko k návrhu gréckeho zákona č. 4050/2012, ktorým sa zavádzajú pravidlá týkajúce sa zmien podmienok vzťahujúcich sa na obchodovateľné dlhové nástroje vydané alebo zaručené gréckym štátom v rámci dohôd s ich držiteľmi na účely reštrukturalizácie gréckeho dlhu verejných financií, ktorá sa zakladá najmä na uplatnení doložiek o spoločnom postupe veriteľov (ďalej len „CAC“).
Dňa 15. februára 2012 ECB a národné centrálne banky eurozóny na jednej strane a Helénska republika na druhej strane prijali dohodu o výmene, ktorej predmetom bola výmena gréckych dlhových nástrojov, ktoré držala ECB a národné centrálne banky za nové grécke dlhové nástroje, v tej istej nominálnej hodnote, úrokovej sadzbe, s rovnakými dátumami splatnosti úrokov a vrátenia istiny, ako mali cenné papiere, ktoré sa mali vymeniť, ale mali odlišné sériové čísla (kódy ISIN) a dátumy (ďalej len „dohoda o výmene z 15. februára 2012“).
Dňa 17. februára 2012 ECB vydala stanovisko CON/2012/12 o obchodovateľných dlhových nástrojoch vydaných alebo zaručených gréckym štátom. Z tohto stanoviska najmä vyplýva, že po prvé „je dôležité, aby si členské štáty zachovali schopnosť plniť si svoje záväzky kedykoľvek, a to aj na účely zabezpečenia finančnej stability“, po druhé, že „prípad Helénskej republiky je výnimočný a jedinečný“ (odsek 21), po tretie, že cieľom návrhu zákona je podporiť účasť súkromného sektora, a najmä začať postup zameraný na uľahčenie, v súlade s CAC, rokovania s držiteľmi gréckych dlhových nástrojov a získanie ich súhlasu s ponuku zo strany Helénskej republiky na výmenu takýchto dlhových nástrojov, a teda prípadnú reštrukturalizáciu gréckeho dlhu verejných financií (odsek 22), po štvrté, že „ECB víta skutočnosť, že podmienky takejto výmeny sú výsledkom rokovaní medzi Helénskou republikou a inštitúciami, ktoré zastupujú držiteľov dlhových nástrojov“ (odsek 23), po piate, že „použitie CAC ako postupu na uskutočnenie výmeny dlhových nástrojov je v súlade so všeobecnou praxou“ (odsek 24), a po šieste, že „vláda Helénskej republiky má výlučnú zodpovednosť za prijímanie opatrení potrebných na konečné zabezpečenie životaschopnosti svojich dlhov“ (odsek 26).
V tlačovom komuniké z 21. februára 2012 grécke ministerstvo financií po skončení týchto rokovaní jednak predstavilo základné parametre plánovanej transakcie dobrovoľnej výmeny gréckych dlhových nástrojov, nazvanej zapojenie súkromného sektora (Private Sector Involvement, ďalej len „PSI“), a jednak oznámilo, že s týmto cieľom bude pripravený a prijatý zákon. Táto transakcia mala zahŕňať súhlas súkromných držiteľov niektorých gréckych dlhových nástrojov, ktorí mali byť vyzvaní na výmenu svojich dlhopisov za nové dlhové nástroje v nominálnej hodnote zodpovedajúcej 31,5 % nominálnej hodnoty menených dlhopisov, ako aj za dlhové nástroje vydané ENFS so splatnosťou 24 mesiacov v nominálnej hodnote zodpovedajúcej 15 % nominálnej hodnoty menených dlhových nástrojov, pričom Helénska republika ich mala poskytnúť pri uzatvorení dohody. Všetci súkromní investori, ktorí sa zúčastnili na tejto transakcii, mali okrem toho získať dlhopisy Helénskej republiky viazané na HDP v menovitej hodnote zodpovedajúcej hodnote nových dlhových nástrojov.
Vyhlásenie euroskupiny z toho istého dňa uvádza najmä toto:
„Euroskupina berie na vedomie, že sa grécke orgány a súkromný sektor dohodli na všeobecných podmienkach ponuky na výmenu dlhopisov v rámci PSI týkajúcej sa všetkých držiteľov dlhopisov v súkromnom sektore. Táto dohoda zaručuje odpis nominálnej hodnoty vo výške 53,5 %. Podľa euroskupiny poskytuje táto dohoda zodpovedajúci základ na spustenie ponuky na výmenu dlhopisov určenej držiteľom gréckych štátnych dlhopisov (PSI). Úspech operácie PSI je nevyhnutnou podmienkou pre program, ktorý má nasledovať po súčasnom programe. Euroskupina počíta s veľkou účasťou súkromných veriteľov na výmene dlhopisov, ktorá by mala podstatným spôsobom prispieť k udržateľnosti dlhu [Helénskej republiky].
…
Euroskupina berie na vedomie, že grécke dlho[vé nástroje] sú v rámci Eurosystému držané… vo verejnom záujme. Euroskupina berie na vedomie, že výnos z gréckych štátnych dlho[vých nástrojov] držaných v rámci Eurosystému bude plynúť ECB a [národným centrálnym bankám]. Zisky ECB budú vyplatené [národným centrálnym bankám] podľa pravidiel pre rozdeľovanie zisku ECB. Zisk [národných centrálnych bánk] bude vyplatený členským štátom eurozóny v súlade s pravidlami [uvedených bánk] pre rozdeľovanie zisku.
…
Príspevky zo súkromného a verejného sektora musia zaručovať, že pomer dlhu verejných financií [Helénskej republiky] sa bude nachádzať na zostupnej trajektórii, aby dosiahol 120,5 % HDP v roku 2020. Na tomto základe a ak je politická podmienenosť definovaná v rámci programu na kontinuálnom základe dodržiavaná (and provided policy conditionality under the programme is met on an ongoing basis), euroskupina potvrdzuje, že členské štáty eurozóny sú pripravené poskytnúť prostredníctvom ENFS a s nádejou, že MMF poskytne významný príspevok, dodatočný verejný program vo výške až do 130 miliárd eur do roku 2014.
Je zrejmé, že vyplatenia na účely operácie PSI a konečné rozhodnutie o schválení záruk pre [nový] program závisia od úspešnosti operácie PSI a od toho, že euroskupina na základe posúdenia vykonaného trojčlenným výborom potvrdí, že [Helénska republika] právne vykonala vopred dohodnuté opatrenia. (It is understood that disbursements for the PSI operation and the final decision to approve the guarantees for the second programme are subject to a successful PSI operation and confirmation, by the Eurogroup on the basis of an assessment by the Troïka, of the legal implementation by Greece of the agreed prior actions.) Verejný sektor sa vyjadrí k presnej sume finančnej pomoci, ktorá sa má poskytnúť, v rámci nového gréckeho programu na začiatku marca, po tom, ako budú známe výsledky PSI a budú zavedené vopred dohodnuté opatrenia.
Opakujeme náš záväzok poskytnúť [Helénskej republike] primeranú podporu počas trvania programu a po ňom až dovtedy, kým získa prístup na trhy a za podmienky, že plne dodrží požiadavky a ciele programu úpravy.“
Dňa 23. februára 2012 grécky parlament prijal nomos 4050/2012, Kanones tropopoiiseos titlon, ekdoseos i engyiseos tou Ellinikou Dimosiou me symfonia ton Omologiouchon (zákon č. 4050/2012 o úprave dlhových nástrojov vydaných alebo zaručených gréckym štátom so súhlasom ich držiteľov a ktorým sa zavádza mechanizmus CAC) (FEK A’ 36). Na základe mechanizmu CAC sa navrhované zmeny mali stať právne záväznými pre každého držiteľa dlhových nástrojov, ktoré sa riadia gréckym právom a boli vydané pred 31. decembrom 2011, tak ako boli identifikované v akte gréckej Rady ministrov schvaľujúcom ponuky na účasť na PSI, ak uvedené zmeny schváli hromadne a bez ohľadu na sériu kvórum držiteľov dlhopisov predstavujúce minimálne dve tretiny nominálnej hodnoty cenných papierov podieľajúcich sa na mechanizme CAC. Okrem toho sa v preambule uvedeného zákona najmä uvádzalo, že „[EC]B a ostatní členovia Eurosystému uzatvorili osobitné dohody s [Helénskou republikou], aby nedošlo k ohrozeniu ich úlohy, ktorú majú z inštitucionálneho hľadiska, ako aj úlohy [EC]B, ktorú má v oblasti prípravy menovej politiky v zmysle Zmluvy“.
V tlačovom komuniké z 24. februára 2012 grécke ministerstvo financií spresnilo podmienky transakcie dobrovoľnej výmeny dlhových nástrojov, týkajúcej sa súkromných investorov, v nominálnej hodnote (face amount) približne 206 miliárd eur, pričom odkázalo na grécky zákon č. 4050/2012.
Ponuka transakcie dobrovoľnej výmeny dlhových nástrojov bola ukončená 8. marca 2012.
V tlačovom komuniké z 9. marca 2012 grécke ministerstvo financií vyhlásilo, že v zásade boli splnené podmienky stanovené zákonom č. 4050/2012 a oznámilo pomery, za akých súkromní veritelia súhlasili s ponukou na výmenu.
V tomto ohľade sa tam uviedlo najmä toto:
„Držitelia dlhových nástrojov vydaných alebo zaručených [Helénskou] republikou vo výške približne 172 miliárd eur predložili svoje dlhové nástroje na výmenu alebo súhlasili s navrhovanými zmenami v reakcii na výzvy a žiadosti o súhlas predložené [Helénskou] republikou 24. februára 2012.
Z približne 177 miliárd eur dlhových nástrojov, ktoré sa riadia gréckym právom, boli vydané [Helénskou] republikou a boli predmetom výziev, [Helénska] republika dostala ponuky na výmenu a dohody od držiteľov dlhových nástrojov v nominálnej hodnote (face amount) približne 152 miliárd eur, čo predstavuje 85,8 % zatiaľ nesplatenej nominálnej hodnoty týchto dlhových nástrojov. Držitelia 5,3 % zatiaľ nesplatenej nominálnej hodnoty týchto dlhových nástrojov reagovali na žiadosť o súhlas a odmietli ponúkané zmeny. [Helénska] republika informovala svojich veriteľov z verejného sektora, že po ich potvrdení a certifikácii Gréckou centrálnou bankou ako orgánom dohľadu nad postupom podľa zákona č. 4050/2012… má v úmysle akceptovať prijaté dohody a zmeniť podmienky všetkých dlhových nástrojov, ktoré sa riadia gréckym právom, vrátane tých, ktoré neboli predložené na výmenu na základe výziev, podľa vyššie uvedeného zákona. V dôsledku toho [Helénska] republika nepredĺži obdobie výzvy týkajúcej sa jej dlhových nástrojov, ktoré sa riadia gréckym právom.
… V prípade, že sa uzavrú dohody týkajúce sa navrhovaných zmien dlhových nástrojov, ktoré sa riadia gréckym právom, celková nominálna hodnota uvedených dlhových nástrojov, ktoré sa majú vymeniť, a iných dlhových nástrojov, [ktoré sa riadia iným než gréckym právom] a boli predmetom výziev a v súvislosti s ktorými Helénska republika dostala ponuky na výmenu a na uzavretie dohôd týkajúcich sa navrhovaných zmien, dosiahne 197 miliárd eur, t. j. 95,7 % celkovej nominálnej hodnoty dlhových nástrojov, na ktoré sa vzťahovali výzvy.“
Žalobcovia QI a ďalšie fyzické osoby, ktorých mená sú uvedené v prílohe, sa ako držitelia gréckych dlhových nástrojov zúčastnili na reštrukturalizácii gréckeho dlhu verejných financií v rámci PSI a CAC, ktoré boli vykonané zákonom č. 4050/2012 po tom, čo odmietli podľa svojho vyjadrenia ponuku na výmenu ich dlhových nástrojov.
[
omissis
]
Právny stav
O pripísateľnosti sporných správaní na účely vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie a ECB
O podmienkach vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie a ECB
V zmysle článku 340 druhého odseku ZFEÚ Únia musí v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti v súlade so zásadami spoločnými pre právne poriadky členských štátov napraviť akékoľvek škody spôsobené vlastnými inštitúciami alebo pracovníkmi pri výkone ich funkcií. Treba pripomenúť, že podľa článku 340 tretieho odseku ZFEÚ musí ECB nahradiť v súlade so všeobecnými zásadami spoločnými pre práva členských štátov všetky škody spôsobené ňou samotnou alebo jej zamestnancami pri vykonávaní ich povinností.
Vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie alebo ECB v zmysle týchto ustanovení je podriadený splneniu súboru podmienok, a to nezákonnosti konania vytýkaného inštitúcii Únie alebo ECB, existencie škody a existencie príčinnej súvislosti medzi konaním tejto inštitúcie a uvádzanou škodou (pozri rozsudok z 20. septembra 2016, Ledra Advertising a i./Komisia a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, bod
a citovanú judikatúru; rozsudky zo 16. decembra 2020, Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
, a z 24. januára 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:21
, bod
).
Okrem toho mimozmluvná zodpovednosť Únie alebo ECB nemôže vzniknúť bez toho, aby boli splnené všetky podmienky, ktorým podlieha povinnosť náhrady škody stanovená v článku 340 druhom a treťom odseku ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. septembra 2008, FIAMM a i./Rada a Komisia,
C‑120/06 P a C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, body
a
; uznesenie z 12. marca 2020, EMB Consulting a i./ECB,
C‑571/19 P
, neuverejnené,
EU:C:2020:208
, bod
a citovanu judikatúru, a rozsudok z 24. januára 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:21
, bod
a citovanú judikatúru).
Na druhej strane škody spôsobené vnútroštátnymi orgánmi môžu viesť iba k zodpovednosti týchto vnútroštátnych orgánov a vnútroštátne súdy majú naďalej výlučnú právomoc stanoviť povinnosť náhrady tejto škody. Z toho vyplýva, že na určenie, či má súd Únie právomoc, treba overiť, či protiprávnosť uvádzaná na podporu návrhu na náhradu škody skutočne pochádza od inštitúcie Únie a nemožno ju považovať za pripísateľnú vnútroštátnemu orgánu (pozri rozsudok zo 16. decembra 2020, Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, body
a
a citovanú judikatúru).
Na to, aby mohlo teda byť vytýkané správanie pripísateľné Únii, musí ísť o správanie „inštitúcie“ v zmysle článku 340 druhého odseku ZFEÚ, čo zahŕňa nielen inštitúcie Únie vymenované v článku 13 ods. 1 ZEÚ, ale aj všetky orgány, úrady a agentúry Únie zriadené Zmluvami alebo na ich základe a určené na to, aby prispeli k dosiahnutiu cieľov Únie (pozri rozsudok zo 16. decembra 2020, Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci žalobcovia vytýkajú viacerým inštitúciám, orgánom, úradom a agentúram Únie, medzi ktoré patria Komisia, ECB, Európska rada, Rada, euroskupina, Eurosystém a EIB, protizákonné správanie súvisiace s PSI a aktiváciou CAC (ďalej len „napadnuté opatrenia“), ako aj s vylúčením verejných veriteľov z účasti na reštrukturalizácii gréckeho dlhu verejných financií, v prípade ktorého sa domnievajú, že je pripísateľné buď Únii, alebo ECB.
[
omissis
]
Posúdenie Všeobecným súdom
Na úvod treba uviesť, že samotná absencia právne záväznej povahy, najmä vyhlásení euroskupiny alebo Európskej rady, alebo stanoviska ECB nestačí na to, aby bola Únia alebo ECB hneď vyňatá z mimozmluvnej zodpovednosti za konanie jednej z inštitúcií Únie alebo ECB v zmysle judikatúry pripomenutej v bode 46 vyššie, keďže podľa ustálenej judikatúry každé konanie, ktoré viedlo ku vzniku škody, môže viesť k založeniu tejto zodpovednosti. Ak by totiž súd Únie nemohol posúdiť zákonnosť konania inštitúcie alebo orgánu Únie, postup stanovený v článku 268 a v článku 340 druhom a treťom odseku ZFEÚ by bol pozbavený potrebného účinku (pozri v tomto zmysle rozsudky z 23. marca 2004, Ombudsman/Lamberts,
C‑234/02 P
,
EU:C:2004:174
, body
až
,
a
, a z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
a citovanú judikatúru). V dôsledku toho sa ECB nemôže odvolávať na judikatúru predchádzajúcu rozsudku z 23. marca 2004, Ombudsman/Lamberts (
C‑234/02 P
,
EU:C:2004:174
), v ktorej boli zamietnuté žaloby o náhradu škody ako neprípustné iba z dôvodu, že uvádzané protiprávne konanie súviselo s aktom, ktorý nespôsoboval právne účinky (pozri rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
a citovanú judikatúru).
Okrem toho v prvom rade, pokiaľ ide o povahu a účinky vyhlásení euroskupiny z 20. júna 2011 a 21. februára 2012, treba pripomenúť, že euroskupina bola formálne zriadená rezolúciou Európskej rady z 13. decembra 1997 o koordinácii hospodárskych politík počas tretej fázy hospodárskej a menovej únie a o článkoch 109 a 109 B Zmluvy o ES [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES C 35, 1998, s. 1
), podľa ktorej „ministri členských štátov, ktorí sa podieľajú na ‚eurozóne‘, sa môžu medzi sebou neformálne stretnúť, aby diskutovali o otázkach týkajúcich sa osobitnej zodpovednosti, ktorú zdieľajú v oblasti jednotnej meny“ a „Komisia, ako aj prípadne [ECB] sú pozvané, aby sa na stretnutiach zúčastnili“ (bod 6). Euroskupina bola vytvorená ako medzivládny orgán mimo inštitucionálneho rámca Únie, ktorého cieľom bolo umožniť ministrom členských štátov, ktorých menou je euro (ďalej len „ČŠME“), vymieňať si a koordinovať svoje stanoviská k otázkam týkajúcim sa ich spoločných povinností v oblasti jednotnej meny. Funguje teda ako spojenie medzi vnútroštátnou úrovňou a úrovňou Únie na účely koordinácie hospodárskej politiky ČŠME (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. decembra 2020, Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
).
Euroskupina totiž nie je uvedená medzi rôznymi zloženiami Rady vymenovanými v prílohe I jej rokovacieho poriadku, prijatého rozhodnutím Rady 2009/937/EÚ z 1. decembra 2009 (
Ú. v. EÚ L 325, 2009, s. 35
), ktorých zoznam je uvedený v článku 16 ods. 6 ZEÚ. Euroskupinu preto nemožno považovať za zloženie Rady, ani ju nemožno považovať za orgán, úrad alebo agentúru Únie. Naopak, euroskupina sa vyznačuje neformálnou povahou, ktorú možno vysvetliť cieľom jej vytvorenia spočívajúcim v tom, že sa hospodárskej a menovej únii poskytol medzivládny nástroj koordinácie, pričom však nemá vplyv na úlohu Rady, ktorá je jadrom rozhodovacieho procesu na úrovni Únie v hospodárskej oblasti, ani na nezávislosť ECB. Rovnako okolnosť, že podľa článku 137 ZFEÚ a Protokolu č. 14 o euroskupine sa Komisia a ECB zúčastňujú na zasadnutiach euroskupiny, nemení ani jej medzivládnu povahu, ani povahu jej vyhlásení, ktoré nemožno kvalifikovať ako vyjadrenie rozhodovacej právomoci týchto dvoch inštitúcií Únie. Euroskupina tak nemá v právnom poriadku Únie žiadnu vlastnú právomoc, keďže článok 1 Protokolu č. 14 sa obmedzuje na konštatovanie, že jej zasadnutia sa konajú v prípade potreby na prediskutovanie otázok týkajúcich sa osobitných povinností, ktoré majú ministri ČŠME spoločné v oblasti jednotnej meny, pričom tieto povinnosti im prináležia len z dôvodu ich právomoci na vnútroštátnej úrovni (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. septembra 2016, Mallis a i./Komisia a ECB,
C‑105/15 P až C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
, body
a
, a zo 16. decembra 2020, Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, body
až
).
Z toho vyplýva, že bez ohľadu na obsah a prípadné účinky vyhlásení euroskupiny z 20. júna 2011 a 21. februára 2012 nemožno tieto vyhlásenia pripísať buď Únii, alebo ECB, takže Všeobecný súd nemá právomoc rozhodovať o ich zákonnosti, a to aj v rámci žaloby o náhradu škody, na účely posúdenia vzniku prípadnej mimozmluvnej zodpovednosti Únie.
V druhom rade predchádzajúce úvahy týkajúce sa vyhlásení euroskupiny sa vzhľadom na svoju medzivládnu povahu nevyhnutne uplatňujú
mutatis mutandis
a o to viac na spoločné vyhlásenie hláv štátov alebo predsedov vlád eurozóny na ich samite z 26. októbra 2011 (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Pitruzzella v spojených veciach Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:390
, bod
). Uvedené vyhlásenie preto nemožno kvalifikovať ako akt Únie alebo akt, ktorý jej možno pripísať, takže ani Všeobecný súd nemá právomoc rozhodovať o jeho zákonnosti na účely posúdenia vzniku jej prípadnej mimozmluvnej zodpovednosti.
V treťom rade je nepochybne pravda, že spoločné vyhlásenie hláv štátov alebo predsedov vlád eurozóny a inštitúcií Európskej únie z 21. júla 2011 prekračuje čisto medzivládny rámec vyhlásení uvedených v bodoch 72 až 75 vyššie, keďže zahŕňa účasť uvedených inštitúcií. Nemožno teda vylúčiť, že uvedené vyhlásenie možno, aspoň čiastočne, pripísať Únii. Pokiaľ však ide o jeho obsah, toto vyhlásenie sa obmedzuje na potvrdenie vôle strán na tomto samite „podporiť“ nový program finančnej pomoci pre Helénsku republiku „a… spoločne s MMF a súkromným sektorom, ktorý poskytne dobrovoľný príspevok, v plnom rozsahu pokry[ť jej] nedostatok finančných prostriedkov“ (bod 2). Okrem toho v bode 5 sa uvádza najmä vôľa „finančného sektora“„podporiť“ Helénsku republiku „dobrovoľne“, pričom sa tam odhaduje „čistý príspevok súkromného sektora… na 37 miliárd eur“. Pokiaľ ide o účasť súkromného sektora, v bode 6 uvedeného vyhlásenia sa spresňuje, že pokiaľ ide o Helénsku republiku „je nevyhnutné výnimočné a osobité riešenie“. Toto vyhlásenie teda neobsahuje žiadnu informáciu o prípadnej „nútenej“ účasti súkromných držiteľov gréckych dlhových nástrojov na reštrukturalizácii gréckeho dlhu verejných financií, ktorá by umožňovala vytvoriť účinnú príčinnú súvislosť medzi jeho obsahom a škodou, ktorú údajne utrpeli žalobcovia. O to viac tomuto vyhláseniu nemožno pripísať záväznú silu v tom zmysle, že uložilo právne záväznú povinnosť, ba dokonca nariadilo Helénskej republike vykonať napadnuté opatrenia. V každom prípade neexistencia takéhoto príkazu nevylučuje existenciu politických, či dokonca právnych záväzkov Helénskej republiky v zmysle medzinárodného práva verejného voči niektorým jej veriteľom, najmä členským štátom eurozóny a MMF, ktoré vyplývajú z dvojstranných alebo mnohostranných dohôd uzavretých na medzivládnej úrovni (pozri najmä dohody pripomenuté v bodoch 7, 10 a 11 rozsudku z 3. mája 2017, Sotiropoulou a i./Rada,
T‑531/14
, neuverejnený,
EU:T:2017:297
), ktorých preskúmanie nepatrí do právomoci Všeobecného súdu a ktorých zákonnosť v prejednávanej veci žalobcovia nespochybňujú, ale ktoré iste mohli mať významný vplyv na výkon voľnej úvahy gréckym zákonodarcom, keď prijal najmä zákon č. 4050/2012.
Preto bez ohľadu na pripísateľnosť spoločného vyhlásenia hláv štátov alebo predsedov vlád eurozóny a inštitúcií Európskej únie z 21. júla 2011 Únii nemohlo toto vyhlásenie viesť ku vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie.
Vo štvrtom rade, pokiaľ ide o závery Európskej rady z 23. a 24. júna 2011, z postavenia tejto inštitúcie v zmysle článku 13 ods. 1 druhého pododseku druhej zarážky ZEÚ v spojení s článkom 15 ZEÚ vyplýva, že jej akty a konania sú v zásade pripísateľné Únii, a teda môžu zakladať jej mimozmluvnú zodpovednosť. Toto posúdenie však nemá vplyv na právnu povahu aktov prijatých Európskou radou, najmä na základe článku 15 ods. 4 ZEÚ, o ktorých sa žalobcovia domnievajú, že majú povahu „rozhodnutí“. V tejto súvislosti Komisia, ECB, Európska rada a Rada správne uvádzajú, že z obsahu uvedených záverov nevyplýva, že tieto závery majú takúto povahu rozhodnutia, či dokonca právne záväznú povahu v tom zmysle, že by vytvorili povinnosť Helénskej republiky vykonať napadnuté opatrenia. Na jednej strane Európska rada v bode 14 len žiada „[grécke] orgány, aby sa i naďalej odhodlane usilovali o nápravu, ktorá je nevyhnutná pre [návrat Grécka] k udržateľnej situácii“, a konkrétne grécky parlament, aby ukončil prijímanie „dôležitých zákonov týkajúcich sa rozpočtovej stratégie a privatizácií“ – a teda nie pravidlá týkajúce sa PSI, ktoré boli predmetom zákona č. 4050/2012 –, ako základných prvkov na účel vykonania nového programu finančnej pomoci Helénskej republike. Na druhej strane sa Európska rada v bode 15 len pripája k stanovisku euroskupiny v jej vyhlásení z 20. júna 2011, pokiaľ ide najmä o formu dobrovoľného PSI, ktorá ešte bola odlišná od formy napadnutého PSI. Nič to však nemení na tom, že vzhľadom na to, čo je uvedené v bode 71 vyššie, iba tieto úvahy ako také neumožňujú hneď vylúčiť závery Európskej rady z 23. a 24. júna 2011 z preskúmania Všeobecným súdom podľa článku 268 v spojení s článkom 340 druhým odsekom ZFEÚ.
V piatom rade, pokiaľ ide o prípadnú zodpovednosť Únie za porušenie povinnosti dohľadu Komisie podľa článku 17 ods. 1 ZEÚ, treba pripomenúť, že osoby podliehajúce súdnej právomoci môžu podať na súdy Únie žalobu o mimozmluvnú zodpovednosť Únie proti Rade, Komisii a ECB, pokiaľ ide o akty alebo správanie, ktoré tieto inštitúcie Únie prijímajú v nadväznosti na takéto politické dohody uzavreté v rámci euroskupiny (rozsudok zo 16. decembra 2020, Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
). V tejto súvislosti, ako vyplýva z článku 17 ods. 1 ZEÚ, Komisia „podporuje všeobecný záujem Únie“ a „dohliada na uplatňovanie práva Únie“ (rozsudky z 27. novembra 2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, bod
, ako aj z 20. septembra 2016, Ledra Advertising a i./Komisia a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, bod
). Táto inštitúcia si teda v rámci svojej účasti na činnostiach euroskupiny zachováva svoju úlohu strážkyne Zmlúv. Z toho vyplýva, že jej prípadná nečinnosť pri preskúmaní súladu politických dohôd uzavretých v rámci euroskupiny s právom Únie môže viesť ku vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie podľa článku 340 druhého odseku ZFEÚ (rozsudok zo 16. decembra 2020, Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
).
Na základe svojej povinnosti dohľadu nad uplatňovaním práva Únie na základe článku 17 ods. 1 ZEÚ, ako je uznaná v bodoch 57 a 59 rozsudku z 20. septembra 2016, Ledra Advertising a i./Komisia a ECB (
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
), a potvrdeného v bode 96 rozsudku zo 16. decembra 2020, Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i. (
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
), Komisia nepodlieha všeobecnej povinnosti predchádzania porušeniam práva Únie inými inštitúciami, orgánmi alebo úradmi a agentúrami Únie v zmysle povinnosti výsledku (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wahl v spojených veciach Ledra Advertising a i./Komisia a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:290
, body
a
). V bode 59 rozsudku z 20. septembra 2016, Ledra Advertising a i./Komisia a ECB (
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
), sa tak Súdny dvor obmedzil na rozhodnutie, že na základe svojej úlohy strážkyne Zmlúv, ako vyplýva z článku 17 ods. 1 ZEÚ, sa Komisia musí zdržať podpisu memoranda o porozumení, o ktorom pochybuje, že je v súlade s právom Únie. Vzhľadom na túto úvahu v bode 67 toho istého rozsudku uviedol, že Komisia bola povinná podľa tohto ustanovenia, ktoré jej zveruje všeobecnú úlohu dohliadať na uplatňovanie práva Únie, zabezpečiť, aby bol takýto protokol zlučiteľný so základnými právami Charty, čo teda môže odkazovať len na jej vlastné správanie, a nie na správanie iných inštitúcií alebo iných orgánov Únie, a už vôbec nie na konanie medzivládneho subjektu, akým je euroskupina. V bode 68 uvedeného rozsudku tak Súdny dvor začal skúmať otázku, či samotná Komisia prispela k dostatočne závažnému porušeniu práva odvolateľov vlastniť majetok v týchto iných veciach. V tom istom zmysle v bodoch 95 a 96 rozsudku zo 16. decembra 2020, Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i. (
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
), Súdny dvor z tejto judikatúry vyvodil, že práve prípadná „nečinnosť“ Komisie pri preskúmaní súladu určitých politických dohôd uzatvorených v rámci euroskupiny, s právom Únie, mohla viesť ku vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie podľa článku 340 druhého odseku ZFEÚ.
Túto neexistenciu povinnosti dosiahnuť výsledok potvrdzuje skutočnosť, že Komisia na základe svojej povinnosti dohľadu podľa článku 17 ods. 1 ZEÚ nemôže aktívne predchádzať prijatiu aktu subjektu, ktorý nepatrí do inštitucionálneho rámca Únie, akým je euroskupina, a už vôbec nie aktu, ktorého vecná správnosť nie je preukázaná, ako údajné rozhodnutie alebo príkaz euroskupiny (pozri bod 76 vyššie).
V šiestom rade sa tieto úvahy uplatňujú
mutatis mutandis
na ECB v rozsahu, v akom bola zapojená do diskusií týkajúcich sa nového programu finančnej pomoci pre Helénsku republiku. Treba totiž konštatovať, že v tomto medzivládnom rámci bola úloha ECB len poradná podľa rámcovej dohody o ENFS a článku 1 štvrtej vety Protokolu č. 14, podľa ktorej je „E[CB] pozývaná k účasti na… [neformálnych zasadnutiach ministrov ČŠME]“, pokiaľ ide najmä o analýzu udržateľnosti gréckeho dlhu verejných financií. Naproti tomu, ako bolo rozhodnuté v rozsudku z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB (
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
až
), aj keď stanovisko ECB zo 17. februára 2012 prijaté na základe článku 127 ods. 4 ZFEÚ a článku 282 ods. 5 ZFEÚ v spojení s rozhodnutím Rady 98/415/ES z 29. júna 1998 o poradení sa s Európskou centrálnou bankou národnými orgánmi ohľadom návrhu právnych pre[d]pisov (
Ú. v. ES L 189, 1998, s. 42
; Mim. vyd. 01/001, s. 446) nemôže byť právne záväzné pre grécke orgány, uvedené stanovisko v zásade mohlo založiť mimozmluvnú zodpovednosť ECB, pod podmienkou zohľadnenia jej širokej právomoci voľnej úvahy na základe článkov 127 a 282 ZFEÚ a článku 18 štatútu ESCB (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. januára 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:21
, bod
a citovanú judikatúru; pozri tiež v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 11. decembra 2018, Weiss a i.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, body
,
a
).
Napokon z judikatúry pripomenutej v bode 71 vyššie vyplýva, že akty, správania alebo nečinnosť inštitúcií, orgánov alebo úradov a agentúr Únie tak, ako ich vykresľujú žalobcovia, teda najmä akty Eurosystému, ECB, EIB, Komisie, Rady a Európskej rady, v zásade môžu zakladať mimozmluvnú zodpovednosť Únie alebo ECB bez ohľadu na to, či sú právne záväzné alebo nie.
Tieto akty, správania alebo nečinnosť sa týkajú po prvé údajného vytvorenia povinnosti „konzultácie“ s verejnými veriteľmi Helénskej republiky v širšom zmysle, v rozsahu, v akom zahŕňajú inštitúcie, orgány alebo úrady a agentúry Únie, po druhé stanoviska ECB zo 17. februára 2012, po tretie neexistencie účasti Eurosystému, vrátane ECB, a ďalších inštitucionálnych veriteľov na reštrukturalizácii gréckeho dlhu verejných financií, a to najmä z titulu vykonávania dohody o výmene z 15. februára 2012, ktorá už bola predmetom rozsudkov zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB (
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
), a z 24. januára 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte/ECB (
T‑749/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:21
), a po štvrté neprijatia, zo strany inštitúcií Únie, opatrení na predchádzanie porušeniu primárneho práva Únie v zmysle rozsudkov z 20. septembra 2016, Ledra Advertising a i./Komisia a ECB (
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, body
až
a
), a zo 16. decembra 2020, Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i. (
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
).
V dôsledku toho treba preskúmať otázku, či tieto rôzne akty, správania alebo nečinnosť obsahujú dostatočne závažné porušenia právnych noriem Únie, ktoré priznávajú práva jednotlivcom.
Naopak, v rozsahu, v akom sa žaloba v tomto rámci týka aktov, správania alebo nečinnosti euroskupiny a hláv štátov alebo predsedov vlád eurozóny, Všeobecný súd nemá právomoc rozhodovať o ich zákonnosti.
O prvom žalobnom dôvode nezákonnosti založenom na ultra vires napadnutých opatrení a na dostatočne závažnom porušení článkov 120 až 127 a článku 352 ods. 1 ZFEÚ
[
omissis
]
Tento žalobný dôvod je založený najmä na predpoklade, že údajne porušené ustanovenia predstavujú pravidlá práva Únie, ktoré priznávajú práva jednotlivcom.
V tejto súvislosti na jednej strane treba pripomenúť, že na účely zaručenia potrebného účinku podmienky týkajúcej sa porušenia právnej normy, ktorá priznáva práva jednotlivcom, je potrebné, aby mala ochrana poskytovaná uvádzanou normou účinky vo vzťahu k osobe, ktorá sa na ňu odvoláva, a táto osoba teda patrila medzi osoby, ktorým norma priznáva práva. Nemožno pripustiť, aby náhrada škody vychádzala z právnej normy, ktorá nechráni pred nezákonnosťou jednotlivca, ktorý ju napáda, ale chráni iného jednotlivca. Na druhej strane právna norma priznáva práva jednotlivcom, ak vytvára výhodu, ktorá môže byť kvalifikovaná ako nadobudnuté právo, ak je jej úlohou chrániť záujmy jednotlivcov alebo ak priznáva práva v prospech jednotlivcov, ktorých obsah môže byť dostatočne určený (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
a
a citovanú judikatúru).
Treba však konštatovať, že žiadne z ustanovení uvedených na základe článkov 120 až 127, článku 282 ods. 2 a článku 352 ods. 1 ZFEÚ nepredstavuje pravidlo práva Únie, ktoré by žalobcom priznávalo práva, na ktoré by sa žalobcovia mohli platne odvolávať na podporu tohto žalobného dôvodu týkajúceho sa nezákonnosti.
Po prvé články 120 a 121 ZFEÚ sa totiž obmedzujú na uznanie primárnej právomoci členských štátov v oblasti hospodárskej politiky, pričom stanovujú postupy určené na koordináciu ich hospodárskych politík, ale neobsahujú žiadne dostatočne jasné, presné a bezpodmienečné pravidlo, z ktorého by vyplývali subjektívne práva žalobcov, na ktoré by bolo možné sa odvolávať pred súdom Únie alebo pred vnútroštátnym súdom (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 20. marca 2018, Garlsson Real Estate a i.,
C‑537/16
,
EU:C:2018:193
, body
a
, a uznesenie z 22. marca 2010, SPM/Rada a Komisia,
C‑39/09 P
, neuverejnené,
EU:C:2010:157
, bod
a citovanú judikatúru). To isté platí pre ustanovenia článku 122 ZFEÚ splnomocňujúce Radu jednak na prijatie vhodných opatrení vzhľadom na hospodársku situáciu, najmä ak pri dodávke určitých výrobkov, predovšetkým v odvetví energetiky (odsek 1), nastanú závažné ťažkosti, a jednak na to, aby sa za určitých podmienok poskytla pomoc Únie členskému štátu, ktorý má ťažkosti, alebo mu hrozia závažné ťažkosti spôsobené prírodnými katastrofami alebo výnimočnými udalosťami, ktoré sú mimo jeho kontroly (odsek 2).
Po druhé je pravda, že článok 123 ods. 1 ZFEÚ stanovuje jasný, presný a nepodmienený zákaz pre ESCB poskytovať priamu finančnú pomoc akéhokoľvek druhu (prečerpávanie účtov alebo iný druh úveru) štátnym orgánom, alebo priamo nadobudnúť od členských štátov „ich pohľadávky alebo dlhy“, pričom vo všeobecnosti nevylučuje možnosť Eurosystému odkupovať od veriteľov takéhoto štátu cenné papiere, ktoré predtým emitoval a s ktorými sa obchoduje na sekundárnom trhu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. novembra 2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, bod
; zo 16. júna 2015, Gauweiler a i.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, bod
, a z 11. decembra 2018, Weiss a i.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, body
a
). To isté platí pre článok 125 ods. 1 ZFEÚ, podľa ktorého Únia najmä nezodpovedá za záväzky štátnych orgánov, ani ich na seba nepreberá.
Vzhľadom na jediný cieľ verejného záujmu, ktorý sleduje tak článok 123 ods. 1 ZFEÚ, ako aj článok 125 ods. 1 ZFEÚ, podobne ako článok 124 ZFEÚ (pozri body 98 a 99 nižšie), tieto pravidlá nie sú určené na priznanie práv jednotlivcom v zmysle judikatúry pripomenutej v bode 90 vyššie.
Zákaz stanovený v článku 123 ods. 1 ZFEÚ má totiž svoj pôvod v článku 104 Zmluvy o ES (teraz článok 101 ES), ktorý bol do Zmluvy o ES začlenený Maastrichtskou zmluvou. Z prác na príprave tejto poslednej uvedenej zmluvy vyplýva, že cieľom článku 123 ZFEÚ je viesť členské štáty k dodržiavaniu zdravej rozpočtovej politiky vyhýbaním sa tomu, aby menové financovanie deficitu dlhu verejných financií alebo prednostný prístup orgánov verejnej moci na finančné trhy viedol k príliš vysokému zadlženiu alebo príliš vysokým deficitom členských štátov (pozri návrh Zmluvy o zmene a doplnení Zmluvy zakladajúcej Európske hospodárske spoločenstvo s cieľom zavedenia Hospodárskej a menovej únie,
Úradný vestník Európskych spoločenstiev
, dodatok 2/91, s. 22 a 52). Za týchto okolností, ako je uvedené v siedmom odôvodnení nariadenia Rady č. 3603/93 z 13. decembra 1993, ktorým sa stanovujú definície na uplatňovanie zákazov uvedené v článkoch [123 ZFEÚ] a [125 ods. 1 ZFEÚ] (
Ú. v. ES L 332, 1993, s. 1
; Mim. vyd. 10/001, s. 27), nákupy uskutočňované na sekundárnom trhu sa nesmú používať na obchádzanie cieľov sledovaných článkom 123 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. júna 2015, Gauweiler a i.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
až
, a z 11. decembra 2018, Weiss a i.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, bod
).
Z toho vyplýva, že cieľ sledovaný tak článkom 123 ZFEÚ, ako aj článkom 125 ZFEÚ sa pripája k cieľu uvedenému v článku 126 ZFEÚ, ktorý ukladá členským štátom povinnosť vyhnúť sa nadmernému deficitu dlhu verejných financií. Tento cieľ smeruje k ochrane nie jednotlivca, ale Únie ako takej, vrátane jej členských štátov, proti konaniu, ktoré je v rozpore s požiadavkou dodržiavania zdravej rozpočtovej disciplíny a ktoré by mohlo viesť k nadmernému zadlženiu alebo nadmernému deficitu určitých členských štátov, a teda ohroziť hospodársku a finančnú stabilitu Únie ako celku, ako aj účinné fungovanie jednotnej meny (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Cruz Villalón vo veci Gauweiler a i.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:7
, body
až
). Toto posúdenie sa uplatní
mutatis mutandis
na zákaz uvedený v článku 125 ZFEÚ, ktorý zaručuje, že členské štáty budú aj naďalej podliehať trhovej logike pri uzatváraní dlhov, pričom táto logika ich musí podnecovať k zachovaniu rozpočtovej disciplíny, ktorej dodržiavanie prispieva na úrovni Únie k dosiahnutiu vyššieho cieľa, ktorým je zachovanie finančnej stability menovej Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. novembra 2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, body
a
).
Článok 123 ods. 1 ZFEÚ a článok 125 ods. 1 ZFEÚ teda predstavujú právne predpisy prijaté s výlučným cieľom slúžiť verejnému záujmu, a najmä záujmu Únie ako celku, takže tieto pravidlá chránia len Úniu a jej členské štáty ako zástupcov záujmu Únie.
Po tretie článok 124 ZFEÚ zakazuje akékoľvek opatrenie, ktoré nie je založené na dôvodoch verejného dohľadu a ktoré priznáva najmä členským štátom zvýhodnený prístup k finančným inštitúciám, aby to motivovalo členské štáty k dodržiavaniu zdravej rozpočtovej politiky vyhýbaním sa tomu, aby menové financovanie deficitu verejných financií alebo zvýhodnený prístup orgánov verejnej moci na finančné trhy viedol k príliš vysokému zadlženiu alebo príliš vysokým deficitom členských štátov. Tento zákaz sa nachádzal pôvodne v článku 104 A Zmluvy ES (teraz článok 102 ES), ktorý bol vložený do Zmluvy ES Maastrichtskou zmluvou, a je, podobne ako články 123 a 125 ZFEÚ (pozri bod 95 vyššie), súčasťou ustanovení Zmluvy o FEÚ týkajúcich sa hospodárskej politiky, ktorých cieľom je viesť členské štáty k dodržiavaniu zdravej rozpočtovej politiky vyhýbaním sa tomu, aby menové financovanie deficitu dlhu verejných financií alebo prednostný prístup orgánov verejnej moci na finančné trhy viedol k príliš vysokému zadlženiu alebo príliš vysokým deficitom členských štátov (pozri rozsudok z 1. októbra 2015, Bara a i.,
C‑201/14
,
EU:C:2015:638
, bod
a citovanú judikatúru; uznesenie z 12. marca 2020, EMB Consulting a i./ECB,
C‑571/19 P
, neuverejnené,
EU:C:2020:208
, bod
; pozri takisto v tomto zmysle rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Z toho vyplýva, že zákaz stanovený v článku 124 ZFEÚ nepriznáva práva jednotlivcom a podnikom, ale má za cieľ chrániť inštitúcie Únie a členských štátov pred rozpočtovými rizikami prednostného prístupu k finančným inštitúciám, a teda proti konaniam, ktoré by mohli ohroziť hospodársku a finančnú stabilitu Únie ako celku (pozri v tomto zmysle uznesenie z 12. marca 2020, EMB Consulting a i./ECB,
C‑571/19 P
, neuverejnené,
EU:C:2020:208
, bod
, a rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
až
).
Po štvrté treba konštatovať, že cieľom článku 127 ods. 1 v spojení s článkom 282 ods. 2 ZFEÚ, podľa ktorého hlavným cieľom menovej politiky Únie je zachovanie cenovej stability (rozsudok zo 16. júna 2015, Gauweiler a i.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, bod
), tiež nie je priznanie práv jednotlivcom.
V tejto súvislosti Súdny dvor spresnil, že cieľ udržania riadneho uplatňovania menovej politiky môže súčasne viesť k udržaniu jednotnosti uvedenej politiky a prispieť k dosiahnutiu jej hlavného cieľa, ktorým je udržanie cenovej stability. Schopnosť ESCB ovplyvňovať vývoj cien prostredníctvom svojich rozhodnutí menovej politiky totiž vo veľkej miere závisí od prenosu impulzov, ktoré vysiela na menový trh v rôznych odvetviach hospodárstva. V dôsledku toho zhoršené fungovanie mechanizmu uplatňovania menovej politiky môže znefunkčniť rozhodnutia ESCB v časti eurozóny, a preto spochybniť jednotu menovej politiky. Okrem iného vzhľadom na to, že zhoršené fungovanie mechanizmu uplatňovania ovplyvňuje účinnosť opatrení prijatých zo strany ESCB, nevyhnutne je tým dotknutá jeho schopnosť zabezpečiť cenovú stabilitu. Opatrenia smerujúce k zachovaniu tohto mechanizmu uplatňovania preto možno priradiť k hlavnému cieľu definovanému v článku 127 ods. 1 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júna 2015, Gauweiler a i.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
a
).
Bez ohľadu na vyššie uvedené predmetné správanie ECB, najmä uzavretie a vykonávanie dohody o výmene z 15. februára 2012 s cieľom vyhnúť sa uplatneniu CAC na grécke dlhové nástroje v držbe centrálnych bánk Eurosystému, patrí do rámca výkonu základných právomocí a úloh, ktoré jej boli zverené na účely určenia a uplatňovania menovej politiky Únie na základe článkov 127 a 282 ZFEÚ a článku 18 štatútu ESCB, ktorých cieľom bolo chrániť manévrovací priestor uvedených centrálnych bánk, a najmä ich schopnosť zasiahnuť na kapitálových trhoch a refinancovať úverové inštitúcie, medzi nimi aj grécke banky, na základe článku 18 ods. 1 prvej a druhej zarážky štatútu ESCB, a zaistiť kontinuitu riadneho fungovania Eurosystému ako celku (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, body
,
a
, a z 24. januára 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:21
, bod
; pozri takisto body 174 až 178 nižšie).
Vzhľadom na širokú mieru voľnej úvahy priznanú ECB v oblasti menovej politiky, ktorej výkon zahŕňa komplexné posúdenia najmä hospodárskej a sociálnej povahy v kontexte Eurosystému, či dokonca Únie ako celku, tak prípadné konštatovanie dostatočne závažného porušenia článkov 120 až 127 ZFEÚ zo strany ECB predpokladá preukázanie zjavného a závažného prekročenia hraníc uvedenej širokej miery voľnej úvahy (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, body
a
; pozri tiež v tomto zmysle a analogicky rozsudky zo 16. júna 2015, Gauweiler a i.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
a
, a z 11. decembra 2018, Weiss a i.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, body
a
). Vzhľadom na to, čo je uvedené v bode 102 vyššie, však žalobcovia nemôžu dôvodne tvrdiť, že ECB v prejednávanej veci zjavne a závažne porušila hranice svojej širokej miery voľnej úvahy a právomocí najmä na základe článku 127 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 282 ods. 2 ZFEÚ, ktoré vyžadujú voľbu politickej, hospodárskej a sociálnej povahy, ba dokonca rozhodovanie sa medzi rôznymi cieľmi, ktoré sú tam uvedené a ktorých hlavným cieľom je udržanie cenovej stability.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že právne pravidlá uvádzané žalobcami na podporu výhrady založenej na tom, že inštitúcie konali
ultra vires
, im nepriznávajú osobitné práva, ktorých porušenie by mohlo preukázať mimozmluvnú zodpovednosť Únie alebo ECB.
Tento záver platí o to viac, pokiaľ ide o dodatočnú normu právomoci stanovenú v článku 352 ods. 1 ZFEÚ, ktorej prípadného porušenia sa jednotlivec nemôže dovolávať na podporu návrhu na náhradu škody.
Preto treba zamietnuť tento žalobný dôvod ako celok.
O druhom žalobnom dôvode nezákonnosti založenom na dostatočne závažnom porušení článku 123 ZFEÚ
[
omissis
]
Okrem toho, že článok 123 ods. 1 ZFEÚ neposkytuje práva jednotlivcom (pozri body 93 až 97 vyššie), stačí konštatovať, že tento žalobný dôvod je vnútorne rozporný v tom, že je v rozpore s ustálenou judikatúrou, ktorá uznáva, že bezpodmienečná účasť centrálnych bánk Eurosystému na reštrukturalizácii gréckeho dlhu verejných financií prostredníctvom PSI a CAC by mohla byť naopak kvalifikovaná ako zásah s rovnakým účinkom ako priame nadobudnutie štátnych dlhopisov uvedenými centrálnymi bankami, ktoré článok 123 ZFEÚ zakazuje (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
; pozri tiež v tomto zmysle a analogicky rozsudky zo 16. júna 2015, Gauweiler a i.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
a
, a z 11. decembra 2018, Weiss a i.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, body
a
). Ako totiž tvrdia sami žalobcovia, cieľom inkriminovaného správania ECB, najmä uzatvorenia dohody o výmene z 15. februára 2012, bolo vyhnúť sa tomu, aby sa centrálne banky Eurosystému podieľali na reštrukturalizácii gréckeho dlhu verejných financií takým spôsobom, že by stratili časť hodnoty gréckych dlhových nástrojov, ktoré mali v držbe vo svojich portfóliách.
V tejto súvislosti žalobcovia tvrdia, že Súdny dvor za určitých podmienok súhlasí s tým, že ECB sa pri nákupe štátnych dlhových nástrojov v rámci programu odkúpenia, akým je program týkajúci sa menových operácií s cennými papiermi (outright monetary transactions), nevyhnutne vystavuje riziku straty, najmä v prípade odpisu, o ktorom rozhodli ostatní veritelia dotknutého členského štátu. Súdny dvor kvalifikuje toto riziko ako inherentne spojené s nadobudnutím takýchto cenných papierov na sekundárnych trhoch a spresňuje, že táto transakcia bola povolená autormi Zmlúv bez toho, aby bola podmienená tým, že sa ECB prizná postavenie prednostného veriteľa (rozsudok zo 16. júna 2015, Gauweiler a i.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
a
). Prijatie takéhoto rizika v rámci osobitného programu spätného odkúpenia cenných papierov však neznamená, že
a contrario
existuje absolútna povinnosť ECB vo všetkých prípadoch súhlasiť so zaobchádzaním s ostatnými veriteľmi
pari passu
(pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
), a to o to menej, ak by takýto prístup mohol viesť k rovnakému účinku ako priame nadobudnutie štátnych dlhových nástrojov ECB od členského štátu, ktorý je emitent, a najmä ak by vytváral pre všetkých investorov istotu o budúcom odkúpení ich štátnych dlhopisov na sekundárnom trhu prostredníctvom Eurosystému (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok zo 16. júna 2015, Gauweiler a i.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, bod
).
Tento žalobný dôvod sa musí preto zamietnuť ako nedôvodný.
O treťom žalobnom dôvode nezákonnosti založenom na dostatočne závažnom porušení práva vlastniť majetok zaručeného článkom 17 ods. 1 Charty
[
omissis
]
Právo vlastniť majetok zaručené článkom 17 ods. 1 Charty, ktorý stanovuje právo každého vlastniť svoj oprávnene nadobudnutý majetok, predstavuje právnu normu, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom a ktorej dodržiavanie je podmienkou zákonnosti aktov Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. septembra 2016, Ledra Advertising a i./Komisia a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, bod
, a z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
a citovanú judikatúru).
Navyše v súlade s článkom 51 Charty sú jej ustanovenia určené najmä inštitúciám Únie v zmysle článku 13 ods. 1 ZEÚ, medzi ktoré patrí ECB a ktoré sú povinné rešpektovať práva, dodržiavať zásady a podporovať ich uplatňovanie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
a
).
Z toho v zásade vyplýva, že dostatočne závažné porušenie článku 17 ods. 1 Charty zo strany inštitúcie, orgánu, úradu alebo agentúry Únie vrátane ECB môže viesť ku vzniku mimozmluvnej zodpovednosti buď Únie, alebo ECB podľa článku 340 druhého a tretieho odseku ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Okrem toho povaha tejto právnej normy ako základného práva, chrániacej jednotlivcov, a zodpovedajúca povinnosť Komisie a ECB podporovať jej dodržovanie znamenajú, že títo jednotlivci môžu oprávnene očakávať, že tieto inštitúcie pri výkone svojich právomocí na porušenie takejto právnej normy upozornia alebo že sa budú vystríhať toho, aby k nemu prispeli (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. septembra 2016, Ledra Advertising a i./Komisia a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, body
,
a
až
; zo 16. decembra 2020, Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
, a z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Právo vlastniť majetok zaručené článkom 17 ods. 1 Charty však nie je absolútne privilégium. Jeho výkon môže byť predmetom obmedzení pod podmienkou, že tieto obmedzenia skutočne zodpovedajú cieľom všeobecného záujmu sledovaným Úniou a nepredstavujú, pokiaľ ide o sledovaný cieľ, neprimeraný a neprípustný zásah, ktorý by narúšal samotnú podstatu takto zaručeného práva (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. septembra 2016, Ledra Advertising a i./Komisia a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, body
a
a citovanú judikatúru; uznesenie z 12. marca 2020, EMB Consulting a i./ECB,
C‑571/19 P
, neuverejnené,
EU:C:2020:208
, bod
, a rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Podľa článku 52 ods. 1 Charty totiž akékoľvek obmedzenie výkonu práv a slobôd zakotvených v tejto Charte musí byť ustanovené zákonom a musí rešpektovať podstatu týchto práv a slobôd, pričom na základe zásady proporcionality sú obmedzenia možné len vtedy, ak sú potrebné a skutočne spĺňajú ciele všeobecného záujmu uznané Úniou alebo potrebu chrániť práva a slobody iných (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. septembra 2016, Ledra Advertising a i./Komisia a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, bod
a citovanú judikatúru; zo 16. decembra 2020, Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
a citovanú judikatúru, a z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
V prejednávanej veci je v prvom rade nesporné, že zákon č. 4050/2012, ktorý bol okrem iného predmetom stanoviska ECB zo 17. februára 2012, umožnil znížiť nominálnu hodnotu sporných dlhových nástrojov, ktorých držiteľmi boli žalobcovia, a tým zúžil ich právo na vrátenie uvedenej hodnoty v čase, keď sa tieto dlhové nástroje mali stať splatné (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Dlhové nástroje, ktoré sa stanú splatné, v zásade totiž musia byť preplatené v ich nominálnej hodnote. Žalobcovia teda v zásade mali v čase splatnosti dlhových nástrojov, ktoré mali v držbe, peňažnú pohľadávku voči Grécku ako štátu v sume rovnajúcej sa ich nominálnej hodnote. Prijatím zákona č. 4050/2012 sa zmenili tieto podmienky doplnením CAC. Ako je uvedené v bode 33 vyššie, tieto podmienky sa uplatňovali na niektoré grécke dlhové nástroje a konkrétne upravovali možnosť zmeniť podmienky, ktorými sa spravujú na základe dohody uzavretej medzi na jednej strane gréckym štátom a na druhej strane väčšinou držiteľov gréckych dlhových nástrojov predstavujúcich minimálne dve tretiny nominálnej hodnoty týchto nástrojov. Podľa relevantných ustanovení uvedeného zákona, zmena, ku ktorej dochádza v dôsledku takejto dohody, sa stáva právne záväznou pre všetkých držiteľov gréckych dlhových nástrojov, vrátane tých, ktorí neudelili súhlas s navrhovanou zmenou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Zákon č. 4050/2012 teda umožnil donútiť držiteľov gréckych dlhových nástrojov, aby sa podieľali na znížení gréckeho dlhu verejných financií prostredníctvom devalvácie hodnoty uvedených dlhových nástrojov od okamihu, keď toto zníženie schválilo kvórum ich držiteľov. Týmto zákonom teda došlo k zmene práv držiteľov gréckych dlhových nástrojov bez ohľadu na neexistenciu revíznej doložky v rámci podmienok upravujúcich ich emisiu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Po prijatí tohto zákona grécke orgány uverejnili charakteristiky PSI pri znižovaní gréckeho dlhu verejných financií a vyzvali držiteľov dotknutých dlhových nástrojov, aby sa zúčastnili na ich výmene. Keďže požadované kvórum a väčšina na účely plánovanej výmeny dlhových nástrojov boli dosiahnuté, všetkým držiteľom gréckych dlhových nástrojov, vrátane tých, ktorí sa postavili voči tejto výmene, boli tieto dlhové nástroje vymenené podľa zákona č. 4050/2012 a v dôsledku toho ich hodnota znížená (rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Z toho vyplýva, že napadnuté opatrenia mali za následok zásah do vlastníckeho práva žalobcov, ktorým bolo proti ich vôli uložené podstatné zníženie nominálnej hodnoty gréckych dlhových nástrojov, ktorých boli majiteľmi (pozri v tomto zmysle rozsudok ESĽP z 21. júla 2016, Mamatas a i. v. Grécko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, body 90 až 93).
Ďalší zásah do vlastníckeho práva žalobcov, hoci má menší dosah, vyplýva z neúčasti Eurosystému a iných inštitucionálnych veriteľov, ako sú EIB a Únia, na reštrukturalizácii gréckeho dlhu verejných financií. Ako tvrdia žalobcovia, takáto účasť predstavujúca celkovú nominálnu hodnotu 56674709177,59 eura (pozri bod 10 vyššie), by nevyhnutne viedla k menšiemu zníženiu nominálnej hodnoty každého z dotknutých gréckych dlhových nástrojov na účel dosiahnutého zníženia gréckeho dlhu verejných financií vo výške 107 miliárd eur.
V druhom rade, hoci prijatie a vykonávanie zákona č. 4050/2012 zasiahlo do vlastníckeho práva žalobcov, je nutné konštatovať, že uvedený zákon zodpovedal cieľom všeobecného záujmu, medzi ktoré patrí aj zabezpečenie stability bankového systému eurozóny ako celku (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 20. septembra 2016, Ledra Advertising a i./Komisia a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, body
a
). ESĽP tiež vo svojom rozsudku z 21. júla 2016, Mamatas a i. v. Grécko (CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, bod 103), rozhodol, že Helénska republika mohla legitímne prijať opatrenia na dosiahnutie cieľov zachovania hospodárskej stability a reštrukturalizácie dlhu vo všeobecnom záujme Spoločenstva. V tomto štádiu totiž v prípade neexistencie reštrukturalizácie gréckeho dlhu verejných financií prostredníctvom napadnutých opatrení existovalo nezanedbateľné riziko jednak dodatočného zhoršenia ekonomickej situácie a životaschopnosti verejných financií Grécka ako štátu, či dokonca prípadnej platobnej neschopnosti z jeho strany, pričom grécke potenciálne nekryté dlhové nástroje by už ECB a národné centrálne banky nemohli prijať ako zábezpeku v rámci úverových operácií Eurosystému a v dôsledku toho jednak aj ovplyvnenia stability finančného systému a fungovania Eurosystému ako celku (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
a
). Napadnuté opatrenia tak prispievali k zachovaniu tak gréckych verejných financií, ako aj stability finančného systému eurozóny, čím podporovali stabilitu finančných inštitúcií (pozri v tomto zmysle uznesenie z 12. marca 2020, EMB Consulting a i./ECB,
C‑571/19 P
, neuverejnené,
EU:C:2020:208
, bod
, a rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
V treťom rade, pokiaľ ide o otázku, či zníženie hodnoty gréckych dlhových nástrojov v držbe žalobcov, ako aj konkrétne vylúčenie účasti Eurosystému na reštrukturalizácii gréckeho dlhu verejných financií, nepredstavujú vo vzťahu k sledovanému cieľu neprimerané a neprípustné zásahy do samotnej podstaty takto zaručeného práva, treba pripomenúť nasledujúce úvahy, potvrdené judikatúrou.
Po prvé, každý veriteľ musí znášať riziko platobnej neschopnosti svojho dlžníka vrátane prípadu, keď je dlžníkom štát. Nákup štátnych dlhových nástrojov investorom predstavuje už z hľadiska svojej definície transakciu zahŕňajúcu určité finančné riziko, pretože podlieha nástrahám vývoja kapitálových trhov. Toto riziko je o to väčšie, ak štát, ktorý je emitentom dlhových nástrojov, čelí vysoko nestabilnej hospodárskej situácii ovplyvňujúcej fluktuáciu hodnoty uvedených cenných papierov, či dokonca nezanedbateľnému riziku platobnej neschopnosti, hoci by bola aj selektívnej povahy. V dôsledku toho, aj pred začiatkom finančnej krízy v roku 2009, keď Grécko ako štát – emitent už čelilo vysokému zadlženiu a deficitu, museli žalobcovia vedieť, že nákup gréckych dlhových nástrojov so sebou niesol vysoké riziko straty (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, body
a
; z 24. januára 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:21
, bod
, a z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
a
).
V prejednávanej veci je toto posúdenie potvrdené vzhľadom na dátumy vydania a nákupu sporných gréckych dlhových nástrojov, ktoré boli podľa vlastných slov žalobcov, pokiaľ ide o väčšinu uvedených dlhových nástrojov, v období od januára 2009 do marca 2010. K týmto nákupom tak došlo najmä buď v období, počas ktorého sa Helénska republika už nachádzala v situácii extrémneho deficitu (rozsudok ESĽP z 21. júla 2016, Mamatas a i. v. Grécko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, bod 101), a ktoré predchádzalo vzniku jej finančnej krízy v októbri 2009, alebo v období, počas ktorého bola jej finančná situácia vystavená silným turbulenciám finančného trhu, ktorá bola ešte zvýraznená značným znížením ratingu jej dlhových nástrojov (rozsudok z 24. januára 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:21
, bod
). Treba teda konštatovať, že prinajmenšom, pokiaľ ide o nákup cenných papierov emitovaných od roku 2010, žalobcovia uskutočnili investície s vysokým rizikom, pri ktorých nemožno vylúčiť, že boli vedené špekulatívnym, a nie sporiacim cieľom v nádeji dosiahnuť vysoký výnos. Navyše názorové rozdiely v rámci členských štátov eurozóny a iných zúčastnených orgánov, ako sú Komisia, MMF a ECB, v súvislosti s reštrukturalizáciou gréckeho dlhu verejných financií nemohli byť prehliadnuté takými súkromnými veriteľmi, ako sú žalobcovia. Za takýchto výnimočných okolností opatrný a obozretný hospodársky subjekt nemohol vylúčiť riziko reštrukturalizácie gréckeho dlhu verejných financií s cieľom predísť platobnej neschopnosti, prinajmenšom selektívnej, Helénskej republiky (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, body
a
; z 24. januára 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:21
, body
a
, a z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
až
).
Po druhé je nesporné, že vzhľadom na význam finančnej krízy, ktorej bolo Grécko ako štát vystavené od roku 2010, sa stal nevyhnutným nový program finančnej pomoci v jeho prospech, ktorý bol vypracovaný a mal byť vykonaný na mnohostrannej a medzivládnej úrovni s účasťou členských štátov eurozóny, za pomoci najprv zo strany ENFS a následne Európskeho mechanizmu pre stabilitu (ďalej len „EMS“), ktorý bol zavedený na základe zmluvy medzi Belgickým kráľovstvom, Spolkovou republikou Nemecko, Estónskou republikou, Írskom, Helénskou republikou, Španielskym kráľovstvom, Francúzskou republikou, Talianskou republikou, Cyperskou republikou, Luxemburským veľkovojvodstvom, Maltskou republikou, Holandským kráľovstvom, Rakúskou republikou, Portugalskou republikou, Slovinskou republikou, Slovenskou republikou a Fínskou republikou, uzatvorenej 2. februára 2012, ktorá nadobudla platnosť 27. septembra 2012, ako aj účasťou MMF. Ako uvádzajú samotní žalobcovia, reštrukturalizácia gréckeho dlhu verejných financií plánovaná spornými opatreniami, ako aj vylúčenie účasti Eurosystému na uvedenej reštrukturalizácii predstavovali na základe uzavretých dvojstranných a mnohostranných dohôd podmienky, ktoré predchádzali vykonaniu tejto finančnej pomoci (pozri v tomto zmysle rozsudok ESĽP z 21. júla 2016, Mamatas a i. v. Grécko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, bod 116). Z vyhlásenia euroskupiny z 21. februára 2012 tak vyplýva, že reštrukturalizácia gréckeho dlhu verejných financií podľa zákona č. 4050/2012 bola predbežnou podmienkou poskytnutia dodatočnej finančnej pomoci zo strany štátnych a inštitucionálnych veriteľov. Vzhľadom na okolnosti prevládajúce v tomto štádiu by však výlučne dobrovoľné PSI, bez CAC, nezaručilo účasť dostatočného percentuálneho podielu súkromných držiteľov gréckych dlhových nástrojov na dosiahnutie požadovanej miery oddlženia, nakoniec získanej znížením gréckeho dlhu verejných financií o približne 107 miliárd eur (rozsudok ESĽP z 21. júla 2016, Mamatas a i. v. Grécko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, bod 104). Okrem toho vzhľadom na riziko morálneho hazardu (moral hazard), na ktoré správne poukázala Komisia, ECB, Európska rada a Rada, tiež nebolo zaručené, že PSI bez CAC by zabránilo dostatočne vysokej miere účasti, ktorá by členským štátom eurozóny dovoľovala uvoľniť do roku 2014 úvery až do výšky 130 miliárd eur (pozri vyhlásenie euroskupiny z 21. februára 2012). Problém morálneho hazardu totiž mohol viesť k významnému podnetu pre každého investora alebo držiteľa gréckych dlhových nástrojov, ktorý chcel udržať svoj majetok, aby odmietol ponuku dobrovoľnej výmeny cenných papierov, či dokonca kúpil viac cenných papierov v prípade zníženia ich trhovej hodnoty s nádejou, že ostatní veritelia alebo spoločenstvo v širšom zmysle zvládnu negatívne dôsledky jeho rizikového investovania. Preto, keby neexistovala CAC, spôsobilo by to nielen uplatnenie významnejšieho percentuálneho zníženia hodnoty gréckych dlhových nástrojov pre tých ich držiteľov, ktorí boli ochotní akceptovať odpis, ale napomohlo by to aj k odradeniu veľkého počtu držiteľov takýchto dlhových nástrojov od účasti na procese znižovania zadlženosti, ba dokonca by ich to pomohlo podnietiť k blokovaniu naplnenia reštrukturalizačného cieľa. Napadnuté opatrenia boli teda nevyhnutné tak na zabezpečenie úspechu plánovanej reštrukturalizácie gréckeho dlhu verejných financií, ako aj na umožnenie poskytnutia dodatočnej finančnej pomoci určenej na predchádzanie, v krátkodobom horizonte, platobnej neschopnosti Grécka ako štátu a na asistenciu, v strednodobom horizonte, pri zvládaní jeho finančnej krízy a dosahovaní hospodárskej rovnováhy. Z toho vyplýva, že žalobcovia nepreukázali, že zákon č. 4050/2012 bol zjavne nevhodný alebo neprimeraný na tento účel, alebo že výlučne dobrovoľné PSI bez CAC alebo nižšie percento odpisu by predstavovali rovnako účinné, ale menej obmedzujúce opatrenia na dosiahnutie sledovaných cieľov verejného záujmu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba zamietnuť tvrdenie žalobcov, podľa ktorého súkromní držitelia gréckych dlhových nástrojov mali len zanedbateľnú časť gréckeho dlhu verejných financií v hodnote 2,262 miliardy eur, čo predstavovalo len približne 1,09 % z 206 miliárd eur uvedených v ponuke na výmenu dlhových nástrojov, takže ich zahrnutie bolo zjavne neprimerané na dosiahnutie sledovaného cieľa verejného záujmu. V každom prípade aj za predpokladu, že žalobcovia v tejto súvislosti vychádzajú z úzkeho pojmu „súkromných držiteľov“ tým, že ho obmedzujú na fyzické osoby alebo sporiteľov, na rozdiel od inštitucionálnych alebo profesionálnych držiteľov alebo právnických osôb (pozri piaty dôvod nezákonnosti), stačí konštatovať, že toto rozlišovanie nie je relevantné (pozri body 156 až 166 nižšie).
Po tretie je síce pravda, že nútená výmena gréckych dlhových nástrojov na základe zákona č. 4050/2012 a po schválení väčšinou držiteľov takých nástrojov viedla k veľmi významnému zníženiu ich nominálnej hodnoty. Žalobcom, ktorí nesúhlasili s navrhovanou zmenou podmienok upravujúcich ich dlhové nástroje, boli totiž uložené nové podmienky stanovené v uvedenom zákone, a najmä bola znížená nominálna hodnota týchto dlhových nástrojov. Grécky zákonodarca mohol však legitímne zaviesť sadzbu odpisu uplatňovanú horizontálne na základe nominálnej hodnoty akceptovateľných gréckych dlhových nástrojov, keďže iný výpočet v závislosti od trhovej hodnoty každého z cenných papierov k určitému dátumu alebo jednotlivým dátumom platnosti by bol neuskutočniteľný. Referenčným bodom na posúdenie miery straty, ktorú utrpeli žalobcovia, totiž nemôže byť suma, ktorú by žalobcovia očakávali získať v okamihu splatnosti svojich gréckych dlhových nástrojov. Aj keď nominálna hodnota dlhového nástroja odráža rozsah pohľadávky jej držiteľa k dátumu jeho splatnosti, nepredstavovala skutočnú trhovú hodnotu gréckych dlhových nástrojov k dátumu, ku ktorému Grécko ako štát prijalo zákon č. 4050/2012, teda k 23. februáru 2012, keďže táto hodnota už bola v rokoch 2010 a 2011 ovplyvnená klesajúcou solventnosťou, z ktorej vyplývalo, že k dátumu ich splatnosti Grécko ako štát nebude schopný splniť svoje záväzky vyplývajúce zo zmluvných dojednaní spojených s týmito dlhovými nástrojmi (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
, a rozsudok ESĽP z 21. júla 2016, Mamatas a i. v. Grécko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, bod 112).
Po štvrté žalobcovia nemôžu tvrdiť, že vylúčenie účasti Eurosystému na reštrukturalizácii gréckeho dlhu verejných financií bolo nepotrebným alebo zjavne neprimeraným obmedzením. Na jednej strane, ako vyplýva najmä z vyhlásenia euroskupiny z 21. februára 2012, štátni a inštitucionálni veritelia Grécka ako štátu podmienili dodatočnú finančnú pomoc aj týmto vylúčením. Na druhej strane tak uzavretie, ako aj vykonávanie dohody o výmene z 15. februára 2012, ktoré mali centrálnym bankám Eurosystému umožniť vyhnúť sa PSI a uplatňovaniu CAC, patrili do rámca výkonu základných právomocí a úloh Eurosystému, keďže ich cieľom bolo zachovať rozhodovací priestor centrálnych bánk a zabezpečiť kontinuitu riadneho fungovania Eurosystému. Fungovanie Eurosystému najmä vyžadovalo, aby uvedené centrálne banky mohli naďalej prijímať grécke dlhové nástroje ako vhodné zábezpeky na účely úverových operácií Eurosystému v zmysle článku 18 ods. 1 druhej zarážky štatútu ESCB (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, body
,
a
; pozri tiež bod 102 vyššie), čo by však nebolo možné v prípade odpisu, a teda čiastočnej platobnej neschopnosti Grécka ako štátu. Navyše, ako je uvedené v bode 109 vyššie, bezpodmienečná účasť centrálnych bánk Eurosystému na reštrukturalizácii gréckeho dlhu verejných financií by mohla byť kvalifikovaná ako zásah s rovnakým účinkom ako priame nadobudnutie štátnych dlhopisov uvedenými centrálnymi bankami, ktoré článok 123 ZFEÚ zakazuje (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
, a z 24. januára 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:21
, bod
; pozri tiež v tomto zmysle rozsudky zo 16. júna 2015, Gauweiler a i.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
a
, a z 11. decembra 2018, Weiss a i.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, body
a
).
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy žalobcovia nemôžu na jednej strane tvrdiť, že grécke dlhové nástroje, ktoré majú v držbe súkromní veritelia, predstavovali zanedbateľnú časť gréckeho dlhu verejných financií, a na druhej strane, že v prípade účasti Eurosystému na reštrukturalizácii gréckeho dlhu verejných financií by vykonaný odpis bol oveľa nižší a Eurosystém by mal k dispozícii menej obmedzujúce prostriedky na zabránenie negatívnym účinkom zaobchádzania
pari passu
.
Vzhľadom na povahu predmetného vlastníckeho titulu, rozsah, závažnosť a hĺbku krízy gréckeho dlhu verejných financií, súhlas Grécka ako štátu a väčšiny držiteľov gréckych dlhových nástrojov s výmenou uvedených dlhových nástrojov s devalorizáciou a výšku vzniknutých strát, ani zníženie hodnoty sporných gréckych dlhových nástrojov na základe napadnutých opatrení, ani vylúčenie Eurosystému z účasti na reštrukturalizácii gréckeho dlhu verejných financií vzhľadom na sledovaný cieľ nepredstavovali neprimeraný a neúnosný zásah, ktorým by bola dotknutá samotná podstata práva žalobcov vlastniť majetok zaručeného článkom 17 ods. 1 Charty. Napokon vzhľadom na neexistenciu porušenia tohto ustanovenia nemožno Komisii ani ECB vytýkať, že naň neupozornila najmä v stanovisku ECB zo17. februára 2012 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
až
).
V dôsledku toho treba tretí žalobný dôvod nezákonnosti zamietnuť ako nedôvodný.
O štvrtom žalobnom dôvode nezákonnosti založenom na dostatočne závažnom porušení práv žalobcov vyplývajúcich z článku 63 ods. 1 ZFEÚ
[
omissis
]
Podľa článku 63 ods. 1 ZFEÚ sú zakázané všetky obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi navzájom a členskými štátmi a tretími krajinami. Takéto obmedzenia predstavujú najmä opatrenia uložené členským štátom, ktoré sú spôsobilé odradiť a obmedziť investorov z iných členských štátov alebo im zabrániť, aby investovali v uvedenom členskom štáte, alebo naopak, ktoré sú spôsobilé odradiť a obmedziť investorov z tohto členského štátu alebo im zabrániť, aby investovali v iných členských štátoch (pozri rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
a citovanú judikatúru).
Voľný pohyb kapitálu zakotvený v článku 63 ods. 1 ZFEÚ predstavuje jednu zo základných slobôd Únie, ktorú musia dodržiavať tak členské štáty, ako aj inštitúcie Únie, a preto aj ECB (pozri rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
a citovanú judikatúru).
Treba konštatovať, že bez ohľadu na otázku, či uplatňovanie zákona č. 4050/2012 mohlo mať za následok obmedzenie pohybu kapitálu v zmysle článku 63 ods. 1 ZFEÚ, takéto obmedzenie, ak by sa aj preukázalo, by bolo odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu. Voľný pohyb kapitálu totiž môže byť obmedzený vnútroštátnou právnou úpravou pod podmienkou, že táto právna úprava bude odôvodnená na základe objektívnych úvah nezávislých od pôvodu dotknutého kapitálu, naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu a že bude rešpektovať zásadu proporcionality, čo vyžaduje, aby bola spôsobilá zaručiť legitímne dosiahnutie sledovaného cieľa a nešla nad rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné (pozri rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
a
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci je to tak v prípade napadnutých opatrení a vylúčenia účasti Eurosystému na reštrukturalizácii gréckeho dlhu verejných financií. Ako bolo uvedené v bode 131 vyššie, okolnosti, ktoré boli základom pre zákon č. 4050/2012, boli skutočne výnimočné, pretože bez reštrukturalizácie predstavovala prinajmenšom selektívna a krátkodobá platobná neschopnosť Grécka ako štátu reálnu perspektívu. Okrem toho, ako je uvedené v bodoch 102 a 134 vyššie, cieľom napadnutých opatrení a uvedeného vylúčenia bolo zabezpečiť stabilitu bankového systému eurozóny ako celku, čo predstavuje naliehavý dôvod všeobecného záujmu (pozri rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Okrem toho žalobcovia nepreukázali, že by napadnuté opatrenia a toto vylúčenie boli neproporcionálne. Tieto opatrenia umožnili obnoviť stabilitu bankového systému eurozóny ako celku, pričom sa nepreukázalo, že by išli nad rámec toho, čo bolo nevyhnutné na obnovenie tejto stability. Konkrétne účasť súkromných veriteľov na výmene gréckych dlhových nástrojov na výhradne dobrovoľnom základe, teda riešenie, ktoré zastávajú žalobcovia, by neumožnilo zaručiť úspech tejto výmeny dlhových nástrojov, ale naopak by vytvorilo kontraproduktívny podnet nezúčastniť sa na tejto výmene. V takom prípade by totiž nebolo zaručené, že by dostatočný počet uvedených veriteľov akceptoval takúto dobrovoľnú výmenu vzhľadom na morálny hazard, ktorý zahŕňala (pozri bod 131 vyššie). Úspech výmeny dlhových nástrojov bol podmienkou reštrukturalizácie gréckeho dlhu verejných financií, ktorá bola nevyhnutná na účely stabilizácie bankového systému eurozóny (pozri rozsudok z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Žalobcovia sa preto neoprávnene odvolávajú na to, že inštitúcie Únie alebo ECB porušili voľný pohyb kapitálu v zmysle článku 63 ZFEÚ.
Štvrtý žalobný dôvod nezákonnosti sa musí preto zamietnuť ako nedôvodný.
O piatom žalobnom dôvode nezákonnosti založenom na dostatočne závažnom porušení práva na rovnosť zaobchádzania stanoveného v článku 20 Charty
[
omissis
]
Posúdenie Všeobecným súdom
–
Pripomenutie judikatúry
Zásada rovnosti zaobchádzania ako všeobecná zásada práva Únie vyžaduje, aby sa porovnateľné situácie neposudzovali rozdielne a rozdielne situácie neposudzovali rovnako, ak takéto posudzovanie nie je objektívne odôvodnené. Okrem toho predpokladom porušenia zásady rovnosti zaobchádzania z dôvodu rozdielneho zaobchádzania je, že uvedené situácie sú porovnateľné vzhľadom na všetky okolnosti, ktoré ich charakterizujú (pozri rozsudok zo 16. decembra 2020, Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, body
a
a citovanú judikatúru).
Prvú a druhú časť tohto žalobného dôvodu treba preskúmať s ohľadom na tieto zásady vyplývajúce z judikatúry.
–
O prvej časti založenej na rovnakom zaobchádzaní napriek neexistencii porovnateľnosti medzi súkromnými investormi a inštitucionálnymi alebo profesionálnymi investormi
Pokiaľ ide o prvú časť, žalobcovia nesprávne tvrdia, že súkromní investori, najmä sporitelia, ktorí investovali do gréckych dlhových nástrojov, sa na účely PSI nenachádzali v porovnateľnej situácii ako investori alebo inštitucionálni alebo profesionálni držitelia, ktorí však, podľa slov žalobcov, nepatria do kategórie verejných veriteľov.
Po prvé žalobcovia nespochybňujú, že rovnako ako niektorí inštitucionálni alebo profesionálni investori, fyzické alebo právnické osoby s významnou finančnou spôsobilosťou, ako v prejednávanej veci spoločnosť QJ, ktorá má v držbe grécke dlhové nástroje v celkovej nominálnej hodnote 22650000 eur, môžu nadobudnúť značné množstvá štátnych dlhových nástrojov (pozri v tomto zmysle rozsudok ESĽP z 21. júla 2016, Mamatas a i. v. Grécko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, body 137 a 138). To samo osebe preukazuje, že finančná schopnosť alebo objem nadobudnutých cenných papierov nie sú v každom prípade relevantnými rozlišovacími kritériami na odlíšenie súkromných investorov od inštitucionálnych alebo profesionálnych investorov. To isté platí pre kritérium expertízy a poznatkov vo finančnej oblasti, ktoré sa môžu líšiť v každej z dvoch skupín investorov, na ktoré poukazujú žalobcovia, keďže všetky tieto skupiny môžu využiť poradenstvo odborníkov v danej oblasti. Okrem toho sa nepreukázalo tvrdenie, podľa ktorého rozhodnutia väčšiny súkromných investorov investovať do štátnych dlhových nástrojov sú na rozdiel od rozhodnutí inštitucionálnych alebo profesionálnych investorov vedené hlavne vôľou investovať do úspor, keďže veľký počet jednotlivcov, podobne ako žalobcovia, bol počas gréckej finančnej krízy vedený k tomu, aby investoval značné sumy do gréckych dlhových nástrojov bez ohľadu na vysoké riziko spojené s touto investíciou (pozri najmä skutkové okolnosti, ktoré viedli k vydaniu rozsudkov zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, a z 23. mája 2019, Steinhoff a i./ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, potvrdený uznesením z 12. marca 2020, EMB Consulting a i./ECB,
C‑571/19 P
, neuverejnené,
EU:C:2020:208
).
Po druhé, ako už bolo uvedené v bode 130 vyššie, toto posúdenie je v prejednávanej veci potvrdené vzhľadom na dátumy emisií a nákupu väčšiny sporných gréckych dlhových nástrojov, ktoré boli podľa vlastných slov žalobcov v období od januára 2009 do marca 2010, teda v obdobiach, počas ktorých sa Grécko ako štát už nachádzal v situácii extrémneho deficitu alebo bol vystavený silným turbulenciám finančného trhu, čo bolo ešte zvýraznené značným znížením ratingu jeho dlhových nástrojov. Treba teda konštatovať, že prinajmenšom, pokiaľ ide o nákup cenných papierov emitovaných od roku 2010, žalobcovia uskutočnili investície s vysokým rizikom, pri ktorých nebolo možné vylúčiť, že boli vedené špekulatívnym, a nie sporiacim cieľom v nádeji dosiahnuť vysoký výnos. V tomto rozsahu boli rozhodnutia žalobcov investovať do gréckych dlhových nástrojov porovnateľné s rozhodnutiami iných inštitucionálnych alebo profesionálnych investorov sledujúcich rovnaké ciele (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. januára 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:21
, body
a
).
Po tretie, vyššie uvedené hlavné odôvodnenie, ktoré je základom dotknutých investičných rozhodnutí, bolo kritériom rozlišovania alebo porovnania tak relevantným, ako aj dostatočným na účely uplatnenia zásady rovnosti zaobchádzania voči súkromným veriteľom, na ktorých sa vzťahuje PSI, vrátane žalobcov, a konkrétne na účely porovnania situácií uvedených investorov, popritom, že všetci z nich boli držiteľmi gréckych dlhových nástrojov. Naopak, nie je to tak v prípade prípadných vedľajších alebo doplňujúcich dôvodov, pokiaľ ide o toto hlavné odôvodnenie, ktoré mohli tiež ovplyvniť rozhodnutie uvedených investorov nadobudnúť grécke dlhové nástroje. Tak teoreticky, ako aj v praxi totiž nie je možné jasne odlíšiť investorov, ktorí konali ako sporitelia výlučne súkromne, od investorov, ktorí konali v rámci inštitucionálnej alebo profesionálnej činnosti, či dokonca špekulatívne, ani dostatočne rozlišovať medzi fyzickými alebo právnickými osobami, ktoré môžu patriť do jednej z týchto dvoch skupín investorov. Takéto rozlišovanie by bolo nielen umelé, ale vyžadovalo by tiež detailne overiť skutočné, nevyhnutne subjektívne dôvody, ktorými sa riadili predmetné investičné rozhodnutia, čo by mohlo spôsobiť, že zaradenie investora do jednej alebo druhej kategórie by bolo veľmi náhodné (pozri v tomto zmysle rozsudok ESĽP z 21. júla 2016, Mamatas a i. v. Grécko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, bod 137).
Bolo by totiž veľmi ťažké a časovo náročné urobiť na účely PSI jasný rozdiel medzi súkromnými investormi, ktorí mohli byť fyzickými alebo právnickými osobami na jednej strane, a inštitucionálnymi alebo profesionálnymi investormi na druhej strane, či dokonca identifikovať v rámci prvej kategórie investorov len „sporiteľov“. Okrem toho na účely určenia presného rozdelenia gréckeho dlhu verejných financií medzi týchto investorov by bolo potrebné zakázať alebo „zmraziť“ obchod s cennými papiermi od určitého okamihu pred prijatím zákona č. 4050/2012 na účely vytvorenia základu nediskriminačného oslobodenia od PSI v prípade určitých investorov zodpovedajúcich určitým objektívnym kritériám, ktoré však ťažko stanoviť. Samotné oznámenie takéhoto postupu pred týmto dátumom by však mohlo viesť k hromadnému prevodu cenných papierov do kategórií držiteľov vyňatých cenných papierov, čo by ohrozilo samotný úspech plánovanej reštrukturalizácie gréckeho dlhu verejných financií s PSI (pozri v tomto zmysle rozsudok ESĽP z 21. júla 2016, Mamatas a i. v. Grécko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, body 137 a 138).
Toto posúdenie nie je v rozpore s informačným oznámením GLK z 24. februára 2012, ktoré identifikovalo grécke dlhové nástroje nadobudnuté fyzickými osobami na primárnom a sekundárnom trhu s cennými papiermi s celkovou hodnotou 1,3 miliardy eur a 962 miliónov eur bez toho, aby vysvetlilo relevantné právne a skutkové kritériá, ktoré viedli k týmto konštatovaniam. Nespochybňuje ho ani vágne a nejednoznačné tvrdenie žalobcov, pravdepodobne vychádzajúce z konštatovania ESĽP, ktoré má zhrnúť tvrdenia žalobcov v tejto inej veci (rozsudok ESĽP z 21. júla 2016, Mamatas a i. v. Grécko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, bod 76), podľa ktorého fyzické osoby mali len 1,09 % gréckeho dlhu verejných financií.
Po štvrté, aj za predpokladu, že by niektorí inštitucionálni alebo profesionálni investori, ktorí sú zvyčajne právnickými osobami, boli z dôvodu významu ich postavenia veriteľov a väčšej finančnej kapacity vo všeobecnosti spôsobilejšími ako súkromní investori alebo sporitelia vyjednávať so štátom, ktorý je emitentom dlhových nástrojov, a mohli by ovplyvniť jeho rozhodnutia v oblasti správy jeho dlhu verejných financií, je nemožné stanoviť jasnú a praktickú hranicu medzi týmito inštitucionálnymi alebo profesionálnymi investormi na jednej strane, a tými, ktorí majú menšiu veľkosť a hospodársku kapacitu, alebo fyzickými osobami vykonávajúcimi podnikateľskú alebo profesijnú činnosť na druhej strane. Okrem toho bez toho, aby bolo dotknuté ich postavenie právnickej alebo fyzickej osoby, nie je preukázané, že „malí“ investori alebo sporitelia nemali možnosť zorganizovať sa a ovplyvniť rozhodovací proces, ktorý viedol k prijatiu zákona č. 4050/2012, alebo aspoň výsledok postupu ponuky na výmenu cenných papierov tým, že by sa pokúsili dosiahnuť blokujúcu menšinu s cieľom zabrániť aktivácii CAC, napríklad prostredníctvom združení ochrany spotrebiteľov, malých investorov alebo sporiteľov.
Preto rozlišovacie prvky uvádzané žalobcami na preukázanie toho, že súkromní investori a inštitucionálni a profesionálni investori sa ako držitelia gréckych dlhových nástrojov nenachádzajú v porovnateľných situáciách, nie sú ani podložené, ani relevantné z hľadiska cieľa napadnutých opatrení, ktorým je zabezpečiť reštrukturalizáciu gréckeho dlhu verejných financií s cieľom zabezpečiť jeho životaschopnosť. V tomto kontexte prípadný dôvod sporenia alebo iný druhotný ekonomický dôvod, ktorý viedol súkromného veriteľa podliehajúceho PSI k investovaniu do gréckych dlhových nástrojov, nepredstavuje relevantný rozlišujúci prvok z hľadiska tohto cieľa (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. decembra 2020, Rada a i./K. Chrysostomides & Co. a i.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
, a rozsudok ESĽP z 21. júla 2016, Mamatas a i. v. Grécko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, body 134 a 137). Naopak, z hľadiska uvedeného cieľa sa tieto osoby
a priori
nachádzali v rovnakých alebo porovnateľných situáciách, keďže nadobudli grécke dlhové nástroje len v ich súkromnom majetkovom záujme, či dokonca s cieľom dosiahnuť zisk, alebo išlo o špekuláciu, a prijali s tým spojené riziko straty, pričom si boli vedomí finančnej krízy, v ktorej sa Helénska republika nachádzala v tom čase.
Okrem toho aj za predpokladu, že by rozlišovanie uvádzané žalobcami bolo relevantné z hľadiska zásady rovnosti zaobchádzania, nebolo by možné rozlišovať medzi údajnými „malými sporiteľmi“ a „veľkými investormi“ najmä stanovením investičnej hranice 100000 eur, pod ktorú mohli byť dlhové nástroje oslobodené od PSI. Ako totiž bolo uvedené v bode 160 vyššie a ako rozhodol ESĽP (rozsudok ESĽP z 21. júla 2016, Mamatas a i. v. Grécko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, body 137 a 138), samotné oznámenie zavedenia takejto výnimky by malo za následok masívny prevod takýchto cenných papierov do kategórií držiteľov vyňatých cenných papierov, čo by mohlo ohroziť úspech PSI ako celku. Okrem toho žalobcovia nepreukázali, že po prijatí zákona č. 4050/2012 bolo možné zaviesť takéto rozlišovanie zákonne, keďže tento zákon už jasne stanovil kritériá upravujúce PSI a aktiváciu CAC pre všetky akceptovateľné grécke dlhové nástroje bez toho, aby stanovoval možné výnimky.
Rozlišovanie vykonané žalobcami medzi súkromnými investormi a inštitucionálnymi alebo profesionálnymi investormi nie je podporené ani ustanoveniami smernice 2004/39. Hoci cieľom uvedenej smernice bola ochrana „drobných klientov“ ako investorov do „prevoditeľných cenných papieroch“, ako sú dlhopisy alebo obchodovateľné dlhové cenné papiere, táto ochrana bola len preventívna a vzťahovala sa len na spôsob, akým „investičné podniky“, vrátane obchodných bánk, ponúkali, predávali a spravovali tieto cenné papiere (pozri najmä odôvodnenie 44 a článok 19 týkajúci sa požiadaviek transparentnosti transakcií a pravidiel správania sa pri poskytovaní investičných služieb klientom). Rovnako v rozsahu, v akom táto smernica stanovovala špecifické informačné povinnosti investičných spoločností vo vzťahu k ich klientom, pokiaľ ide najmä o kvalitu poskytovaných služieb a ponúkaných finančných nástrojov, vrátane príslušných informácií „v súvislosti s rizikami spojenými s investíciami v týchto nástrojoch alebo vzhľadom na konkrétne investičné stratégie“ (článok 19 ods. 3 druhá zarážka), tieto záväzky sa netýkali dôsledkov realizácie takýchto rizík, a už vôbec nie otázky, či sa s „drobnými klientmi“ malo zaobchádzať rovnako ako s „profesionálnymi klientmi“, medzi ktorých v rámci reštrukturalizácie štátneho dlhu patria úverové inštitúcie.
Keďže žalobcovia z právneho hľadiska dostatočne nepreukázali, že sa nachádzali v odlišnej situácii ako ostatní súkromní držitelia gréckych dlhových nástrojov, vrátane inštitucionálnych alebo profesionálnych investorov, treba zamietnuť prvú časť založenú na dostatočne závažnom porušení zásady rovnosti zaobchádzania bez toho, aby bolo potrebné vyjadriť sa k existencii prípadného objektívneho odôvodnenia dotknutého rozdielneho zaobchádzania.
–
O druhej časti založenej na nerovnosti zaobchádzania z dôvodu vylúčenia účasti verejných veriteľov, najmä Eurosystému, na reštrukturalizácii gréckeho dlhu verejných financií
Pokiaľ ide o druhú časť založenú konkrétne na údajnom nerovnom zaobchádzaní so situáciou súkromných investorov, medzi ktorých patria žalobcovia na jednej strane, a so situáciou verejných veriteľov, najmä centrálnych bánk Eurosystému na druhej strane, treba pripomenúť ustálenú judikatúru Všeobecného súdu, ktorá zamietla analogické výhrady (rozsudky zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, body
až
, a z 24. januára 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:21
, body
až
), a ktorú sa žalobcovia márne pokúšajú spochybniť.
V prvom rade žalobcovia vychádzajú z nesprávneho predpokladu, keď tvrdia, že všetci jednotlivci, ktorí nakúpili grécke dlhové nástroje ako sporitelia alebo „súkromní“ veritelia Helénskej republiky na jednej strane a ECB a národné centrálne banky Eurosystému na druhej strane, sa nachádzajú vzhľadom na zásady a ciele relevantných pravidiel, na ktorých bolo inkriminované konanie založené, v porovnateľnej, ba dokonca zhodnej situácii na účely uplatnenia všeobecnej zásady rovnosti zaobchádzania. Táto argumentácia opomína najmä to, že ECB a uvedené národné centrálne banky tým, že pristúpili k nákupu gréckych dlhových nástrojov, najmä na základe rozhodnutia 2010/281, konali v rámci výkonu ich základných úloh podľa článku 127 ods. 1 a 2 ZFEÚ, a najmä článku 18 ods. 1 prvej zarážky štatútu ESCB s cieľom zachovať stabilitu cien a riadny výkon menovej politiky, a bolo to v hraniciach vymedzených ustanoveniami uvedeného rozhodnutia (pozri odôvodnenie 5 uvedeného rozhodnutia) (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
, a z 24. januára 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:21
, bod
).
Teda systém odkúpenia dlhových nástrojov štátu vrátane tých gréckych, ktorý bol zavedený rozhodnutím 2010/281, sa výslovne zakladal na článku 127 ods. 2 prvej zarážke ZFEÚ, a najmä na článku 18 ods. 1 štatútu ESCB a patril v rámci finančnej krízy, ktorej bolo vystavené Grécko ako štát, do kontextu „súčasn[ých] výnimočn[ých] okolnost[í] na finančných trhoch, ktoré sa vyznačujú výrazným napätím v niektorých trhových segmentoch, ktoré narúša fungovanie transmisného mechanizmu menovej politiky a tým aj účinný výkon menovej politiky zameranej na strednodobú cenovú stabilitu“. Podľa tohto rozhodnutia mal byť teda tento program „súčasťou jednotnej menovej politiky Eurosystému“, aby „odstráni[l] poruchy vo fungovaní trhov s cennými papiermi a obnovi[l] náležité pôsobenie transmisného mechanizmu menovej politiky“ (odôvodnenia 2 až 4 uvedeného rozhodnutia). Tieto dôvody nie sú spochybňované ako také žalobcami, ktorí zakladajú porovnateľnosť predmetných situácií iba na tom, že tak súkromní investori, ako aj centrálne banky Eurosystému, ktoré kúpili grécke dlhové nástroje, sú veriteľmi Grécka ako štátu, ktorí majú rovnaké práva (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
, a z 24. januára 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:21
, bod
).
Program nákupu dlhopisov, a teda nákup štátnych dlhopisov centrálnymi bankami Eurosystému, vrátane gréckych, patria medzi základné úlohy ESCB v zmysle článku 127 ods. 1 a 2 ZFEÚ v spojení s článkom 282 ods. 1 ZFEÚ. Konkrétnejšie, tieto opatrenia sa zakladali na oprávnení uvedenom v článku 18 ods. 1 prvej zarážke štatútu ESCB, podľa ktorého „na dosiahnutie cieľov a úloh ESCB môžu ECB a národné centrálne banky“ najmä „obchodovať na finančných trhoch… s pohľadávkami, obchodovateľnými cennými papiermi… v rámci priamych voľných alebo termínovaných nákupov…, a to v eurách alebo v iných menách“. Okrem toho z tohto posledného uvedeného ustanovenia vyplýva, že cieľom nákupu štátnych dlhových nástrojov uvedenými centrálnymi bankami na sekundárnom trhu bolo len dosiahnuť ciele ESCB a splniť svoje úlohy, čo vylučuje akýkoľvek iný vonkajší dôvod stojaci mimo tohto cieľa, najmä úmysel dosiahnuť investovaním, či dokonca špekulatívnymi transakciami vysoký výnos (rozsudok z 24. januára 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:21
, bod
; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
).
V dôsledku toho treba konštatovať, že žalobcovia ako súkromní investori alebo sporitelia, ktorí konali na svoj vlastný účet a len vo svojom súkromnom záujme získať maximálny výnos zo svojej investície, sú v odlišnej situácii od situácie centrálnych bánk Eurosystému. Hoci podľa uplatniteľného súkromného práva uvedené centrálne banky získali v rámci štátnych dlhových nástrojov, podobne ako súkromní investori, postavenie veriteľa štátu – emitenta a dlžníka, tento jediný spoločný aspekt nemôže odôvodniť to, aby platilo, že sa nachádzajú v podobnej, ba priam zhodnej situácii so situáciou uvedených investorov. Takýto prístup prijatý len z hľadiska samotného súkromného práva by totiž nebral do úvahy ani právny rámec operácie nákupu uvedených dlhopisov centrálnymi bankami, ani ciele verejného záujmu, ktoré centrálne banky majú sledovať v tomto kontexte podľa uplatniteľných pravidiel primárneho práva, ktorého zásady a ciele sa musia zohľadniť pri posudzovaní porovnateľnosti predmetných situácií vzhľadom na všeobecnú zásadu rovnosti zaobchádzania (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
, a z 24. januára 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, neuverejnený,
EU:T:2017:21
, bod
).
Treba teda dospieť k záveru, že žalobcovia ako súkromní investori, ktorí nakúpili grécke dlhové nástroje iba vo svojom súkromnom záujme bez ohľadu na to, aký bol presne dôvod ich investičných rozhodnutí, sa nachádzali v situácii, ktorá bola odlišná od situácie centrálnych bánk Eurosystému, ktorých investičné rozhodnutie bolo výlučne motivované cieľmi verejného záujmu, ktoré sú uvedené v článku 127 ods. 1 a 2 ZFEÚ v spojení s článkom 282 ods. 1 ZFEÚ, ako aj v článku 18 ods. 1 prvej zarážke štatútu ESCB. Vzhľadom na neexistenciu porovnateľnosti predmetných situácií teda uzatvorenie a realizácia dohody o výmene z 15. februára 2012 nemôže predstavovať porušenie zásady rovnosti zaobchádzania (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
).
V druhom rade v prejednávanej veci žalobcovia neuvádzajú žiadne ďalšie alebo nové tvrdenie, ktoré by mohlo viesť Všeobecný súd k zmene tejto judikatúry. Konkrétne na rozdiel od toho, čo tvrdia, z predchádzajúcich úvah jasne vyplýva, že vykonávanie tak programu nákupu cenných papierov, ako aj dohody o výmene z 15. februára 2012 predstavovalo opatrenia menovej politiky v zmysle článku 127 ods. 1 a 2 ZFEÚ, článku 282 ods. 1 ZFEÚ, ako aj článku 18 ods. 1 prvej a druhej zarážky štatútu ESCB.
Toto posúdenie je potvrdené judikatúrou Súdneho dvora, podľa ktorej sa pri určení, či opatrenie patrí do menovej politiky, treba v zásade zamerať na ciele tohto opatrenia, ale aj na prostriedky, ktoré toto opatrenie používa na dosiahnutie týchto cieľov. Teda, ak je špecifický program nákupu cenných papierov na jednej strane určený na dosiahnutie cieľa udržania jednotnosti menovej politiky, prispieva k dosiahnutiu cieľov tejto politiky, keďže v súlade s článkom 119 ods. 2 ZFEÚ musí byť „jednotná“. Okrem toho, keďže takýto program sleduje zachovanie riadneho uplatňovania menovej politiky, tento cieľ môže súčasne viesť k udržaniu jednotnosti uvedenej politiky a prispieť k dosiahnutiu jej hlavného cieľa, ktorým je udržanie cenovej stability. Schopnosť Eurosystému ovplyvniť vývoj cien prostredníctvom svojich rozhodnutí menovej politiky totiž vo veľkej miere závisí od prenosu impulzov, ktoré vydáva na menovom trhu, do rôznych odvetví hospodárstva, takže zhoršené fungovanie mechanizmu uplatňovania menovej politiky môže spôsobiť neúčinnosť rozhodnutí Eurosystému v časti eurozóny, a teda spochybniť jednotnosť menovej politiky. Okrem iného vzhľadom na to, že zhoršené fungovanie mechanizmu uplatňovania ovplyvňuje účinnosť opatrení prijatých Eurosystémom, nevyhnutne je tým dotknutá jeho schopnosť zabezpečiť cenovú stabilitu. V dôsledku toho opatrenia smerujúce k udržaniu tohto mechanizmu uplatňovania môžu byť spojené s hlavným cieľom vymedzeným v článku 127 ods. 1 ZFEÚ. Skutočnosť, že takýto program nákupu cenných papierov môže prípadne prispieť aj k stabilite eurozóny, ktorá patrí do hospodárskej politiky, nemôže spochybniť túto analýzu, keďže opatrenie menovej politiky nemožno považovať za opatrenie hospodárskej politiky len preto, že môže mať nepriame účinky na stabilitu eurozóny (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. júna 2015, Gauweiler a i.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
až
a citovanú judikatúru, a z 11. decembra 2018, Weiss a i.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, body
a
).
Pokiaľ ide o prostriedky plánované na dosiahnutie cieľov Eurosystému a plnenie jeho úloh, ako aj ciele sledované takýmto programom nákupu, Súdny dvor v podstate spresnil, že realizácia uvedeného programu zahŕňala menové operácie týkajúce sa cenných papierov na sekundárnych trhoch štátnych dlhopisov v zmysle článku 18 ods. 1 štatútu ESCB (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. júna 2015, Gauweiler a i.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
a
, a z 11. decembra 2018, Weiss a i.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, bod
). Na základe toho dospel Súdny dvor najmä k záveru, že vzhľadom na ciele takéhoto programu nákupu cenných papierov a prostriedky stanovené na jeho dosiahnutie uvedený program patrí do oblasti menovej politiky a zamietol tvrdenie založené na skutočnosti, že realizácia takéhoto programu nákupu cenných papierov je podmienená úplným dodržiavaním programov makroekonomickej konsolidácie ENFS alebo EMS a že prípadne môže posilniť incidenčne dodržiavanie týchto programov, ktorých vykonávanie sleduje ciele hospodárskej politiky. Podľa Súdneho dvora takéto nepriame dopady však v každom prípade nemôžu znamenať, že takýto program sa musí považovať za opatrenie hospodárskej politiky, keďže z článku 119 ods. 2 ZFEÚ, článku 127 ods. 1 ZFEÚ a článku 282 ods. 2 ZFEÚ vyplýva, že bez toho, aby bol dotknutý cieľ cenovej stability, Eurosystém podporuje všeobecné hospodárske politiky v Únii (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júna 2015, Gauweiler a i.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
až
).
Súdny dvor z toho vyvodil, že okolnosť, že nadobúdanie štátnych dlhopisov na sekundárnych trhoch pod podmienkou dodržania programu makroekonomickej konsolidácie bolo možné považovať za patriace do hospodárskej politiky, keď ho vykonával EMS, neznamená, že by to tak malo byť aj vtedy, ak tento nástroj používa Eurosystém v rámci programu nákupu cenných papierov. V tejto súvislosti je totiž rozhodujúci rozdiel medzi cieľmi sledovanými EMS a Eurosystémom. Zatiaľ čo sa taký program môže uplatňovať iba v rozsahu nevyhnutnom na udržanie cenovej stability, cieľom zásahu EMS je udržanie stability eurozóny, pričom tento posledný uvedený cieľ nepatrí do oblasti menovej politiky (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júna 2015, Gauweiler a i.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
a
a citovanú judikatúru).
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že aj keby reštrukturalizácia gréckeho dlhu verejných financií patrila hlavne do hospodárskej politiky, a teda do právomoci členských štátov, čo zodpovedá v prejednávanej veci prijatiu zákona č. 4050/2012 gréckym zákonodarcom, nič to nemení na tom, že všetky sprievodné opatrenia prijaté Eurosystémom na základe článku 127 ods. 1 a 2 ZFEÚ, článku 282 ods. 1 ZFEÚ a článku 18 ods. 1 prvej a druhej zarážky štatútu ESCB sú súčasťou menovej politiky. Platí to o to viac, že takáto reštrukturalizácia môže mať vážne dôsledky na dosiahnutie hlavného cieľa menovej politiky, ktorým je udržanie cenovej stability, ako aj pre riadne fungovanie platobných systémov. Naproti tomu samotná skutočnosť, že tieto sprievodné opatrenia mali podporiť opatrenia hospodárskej politiky v užšom slova zmysle, teda nápravu finančnej situácie Helénskej republiky, neznamená, že by mohli byť stotožňované s týmito opatreniami. Týka sa to nielen nákupu gréckych dlhových nástrojov centrálnymi bankami Eurosystému na sekundárnom trhu dlhopisov na základe programu nákupu dlhopisov v zmysle článku 18 ods. 1 prvej zarážky štatútu ESCB (pozri rozhodnutie 2010/281 uvedené v bode 7 vyššie), ale aj akékoľvek iné opatrenie súvisiace so správou takýchto dlhopisov, vrátane predaja alebo výmenného obchodu ako
actus contrarius
, najmä v rámci dohody o výmene z 15. februára 2012.
Tak uzavretie, ako aj vykonávanie dohody o výmene, ktoré mali centrálnym bankám Eurosystému umožniť vyhnúť sa PSI a uplatňovaniu CAC, patrili totiž do rámca výkonu základných právomocí a úloh Eurosystému, keďže ich cieľom bolo zachovať rozhodovací priestor uvedených centrálnych bánk a zabezpečiť kontinuitu riadneho fungovania Eurosystému. Tento posledný uvedený cieľ najmä vyžadoval, aby tieto centrálne banky mohli naďalej prijímať grécke dlhové nástroje ako vhodné zábezpeky na účely úverových operácií Eurosystému v zmysle článku 18 ods. 1 druhej zarážky štatútu ESCB (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
), čo by však nebolo možné v prípade nízkeho ratingu uvedených cenných papierov a ešte menej v prípade odpisu, a teda čiastočnej platobnej neschopnosti [pozri usmernenie ECB 2011/817/EÚ z 20. septembra 2011 o nástrojoch a postupoch menovej politiky Eurosystému (ECB/2011/14) (
Ú. v. EÚ L 331, 2011, s. 1
) a jeho prílohu I, nazvanú „Všeobecná dokumentácia o nástrojoch a postupoch menovej politiky Eurosystému“, pričom body 6.3.1 a 6.3.2 stanovujú kritériá upravujúce tak minimálne požiadavky v oblasti hodnotenia kreditného rizika alebo minimálneho limitu kreditnej kvality, ako aj vysoké štandardy na hodnotenie kreditného rizika pre obchodovateľné aktíva]. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ECB svojím rozhodnutím 2010/268/EÚ zo 6. mája 2010 o dočasných opatreniach týkajúcich sa akceptovateľnosti obchodovateľných dlhových nástrojov vydaných alebo garantovaných gréckou vládou (ECB/2010/3) (
Ú. v. EÚ L 117, 2010, s. 102
) bola vzhľadom na finančnú krízu Helénskej republiky dokonca nútená dočasne pozastaviť účinnosť „minimálnych požiadaviek Eurosystému na limit pre úverovú bonitu, ktorý je uvedený v rámcových pravidlách Eurosystému pre hodnotenie úverovej bonity obchodovateľných aktív [v bode] 6.3.2 všeobecnej dokumentácie“ (článok 1 ods. 1 uvedeného rozhodnutia), aby Eurosystém mohol naďalej prijímať grécke dlhové nástroje ako „akceptovateľnú zábezpeku na účely operácií menovej politiky Eurosystému bez ohľadu na externý rating ich úverovej bonity“ (článok 2 tohto rozhodnutia) (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. októbra 2015, Accorinti a i./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, body
a
).
V dôsledku toho treba tvrdenia žalobcov týkajúce sa kvalifikácie vylúčenia Eurosystému z reštrukturalizácie gréckeho dlhu verejných financií ako opatrenia hospodárskej politiky zamietnuť ako nedôvodné. To isté platí, pokiaľ ide o tvrdenia založené na pripomienkach, ktoré ECB uviedla pred Bundesverfassungsgericht (Spolkový ústavný súd), ako aj na porušení článku 123 ods. 1 ZFEÚ, ktoré už boli zamietnuté v rámci preskúmania druhého žalobného dôvodu nezákonnosti (pozri body 109 a 110 vyššie).
V treťom rade v rozsahu, v akom žalobcovia poukazujú na nerovnosť zaobchádzania s EIB a Komisiou, či dokonca Úniou, treba uviesť, že je pravda, že grécke dlhopisy držané týmito inštitucionálnymi veriteľmi boli takisto vylúčené z PSI a z uplatnenia CAC (pozri bod 29 vyššie) bez toho, aby boli predmetom dohody o výmene dlhopisov z 15. februára 2015.
Pokiaľ však ide o postavenie EIB ako držiteľa štátnych dlhových nástrojov, z úlohy vo verejnom záujme, ktorou je táto organizácia poverená na základe článku 309 ZFEÚ v spojení s článkom 18 ods. 1, článkom 21 ods. 1 až 3 a článkom 26 ods. 2 protokolu č. 5 o štatúte EIB, vyplýva, že táto inštitúcia sa tiež nachádzala v situácii odlišnej od situácie súkromných držiteľov gréckych dlhových nástrojov.
Článok 309 ZFEÚ totiž stanovuje, že úlohou EIB „je prispievať k vyváženému a vyrovnanému rozvoju vnútorného trhu v záujme Únie, na čo banka využíva prostriedky kapitálového trhu a vlastné prostriedky“ a že „na tento účel poskytuje pôžičky a záruky na neziskovom základe, a tým uľahčuje financovanie nasledujúcich projektov vo všetkých hospodárskych oblastiach“. Rovnako článok 21 ods. 1 až 3 protokolu č. 5 oprávňuje EIB najmä investovať na menových trhoch, kupovať alebo predávať cenné papiere a vykonať akúkoľvek inú finančnú operáciu súvisiacu s jej pôsobnosťou (odsek 1), pričom ju zaväzuje konať „v zhode s príslušnými orgánmi členských štátov alebo s ich národnými centrálnymi bankami“. Napokon článok 26 ods. 2 uvedeného protokolu stanovuje, že „majetok [EIB] nepodlieha žiadnej forme zabavenia alebo vyvlastnenia“. Povinná účasť EIB na reštrukturalizácii gréckeho dlhu verejných financií, ktorá by sa rovnala zásahu do vlastníckeho práva (pozri body 121 až 126 vyššie), a teda určitej forme „vyvlastnenia“, by teda mohla porušiť zákaz stanovený v článku 26 ods. 2 protokolu č. 5, ktorého cieľom je chrániť úlohy verejného záujmu EIB podľa článku 309 ZFEÚ.
Preto vzhľadom na skutočnosť, že EIB sa nachádzala v skutkovej a právnej situácii odlišnej od situácie súkromných investorov, jej vylúčenie z reštrukturalizácie gréckeho dlhu verejných financií nemôže zakladať dostatočne závažné porušenie práva žalobcov na rovnosť zaobchádzania.
Pokiaľ ide o postavenie Únie ako veriteľa, treba uviesť, že Únia je zastúpená najmä Komisiou ako rozpočtovým orgánom v zmysle článku 317 ZFEÚ, a konkrétnejšie v rámci vykonávania „finančných operácií“ v zmysle článku 321 druhého odseku ZFEÚ, ako aj rozpočtových pravidiel v zmysle článku 322 ods. 1 písm. a) ZFEÚ v spojení s nariadením Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 z 25. júna 2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (
Ú. v. ES L 248, 2002, s. 1
; Mim. vyd. 01/004, s. 74), zrušeným nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 966/2012 z 25. októbra 2012 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie (
Ú. v. EÚ L 298, 2012, s. 1
), ktoré stanovujú najmä zaznamenanie, do rozpočtu Spoločenstva alebo Únie, záruk pre pôžičkové a úverové operácie vykonávané Spoločenstvami alebo Úniou (článok 4 ods. 3 rozpočtového nariadenia č. 1605/2002, článok 7 ods. 2 rozpočtového nariadenia č. 966/2012). Okrem toho, ako uviedla Komisia na pojednávaní, podľa článku 1 tretej vety protokolu č. 7 o výsadách a imunitách Únie „majetok a aktíva Únie nemôžu byť predmetom akéhokoľvek správneho alebo súdneho výkonu rozhodnutia bez povolenia Súdneho dvora“.
Treba teda konštatovať, že grécke dlhové nástroje, ktoré má Únia, nielenže patria do jej rozpočtu a sčasti ich spravovala Komisia ako rozpočtový orgán a čiastočne EIB vo verejnom záujme Únie, ale aj požívali takisto osobitnú ochranu proti aktom vyvlastnenia zo strany členských štátov. Práve v tomto záujme mala Komisia na jednej strane prvé portfólio cenných papierov v nominálnej hodnote 46 miliónov eur v mene Európskeho spoločenstva uhlia a ocele (ESUO) v likvidácii, ako aj druhé portfólio cenných papierov v nominálnej hodnote 5 miliónov eur patriacich do spoločného systému zdravotného poistenia inštitúcií Európskych spoločenstiev (SSZP). Na druhej strane EIB spravovala tri portfóliá gréckych dlhových nástrojov v celkovej nominálnej hodnote 55,7 milióna eur, z toho 40,7 milióna eur mal v držbe Garančný fond pre vonkajšie opatrenia, zriadený nariadením Rady (ES, Euratom) č. 480/2009 z 25. mája 2009 (
Ú. v. EÚ L 145, 2009, s. 10
), 10 miliónov eur mal v držbe Finančný nástroj na rozdelenie rizika
(Risk Sharing Finance Facity, RSFF)
a 5 miliónov eur Nástroj na poskytovanie záruk za úvery na dopravné projekty v rámci transeurópskej dopravnej siete (TEN)
(Loan Guarantee Instrument for Trans‑European Transport Network Projects, LGTT)
.
Z toho vyplýva, že žalobcovia nemôžu dôvodne tvrdiť, že súkromní držitelia, ktorí investovali do gréckych dlhových nástrojov len vo svojom súkromnom záujme, sa nachádzali v porovnateľnej situácii ako Únia, v postavení držiteľky gréckych dlhových nástrojov výlučne na účely správy a zachovania svojho rozpočtu a vykonávania svojich politík a úloh vo verejnom záujme.
Výhradu nerovnosti zaobchádzania so súkromnými investormi v porovnaní s Úniou treba preto tiež zamietnuť.
Vo štvrtom rade, pokiaľ ide o údajne diskriminačnú povahu odpisu a jednotných alebo rovnakých kritérií upravujúcich nové dlhové nástroje, ktoré ponúklo Grécko ako štát, bez zohľadnenia rozdielnych vlastností nástrojov vymenených podľa PSI, pokiaľ ide najmä o zostatkovú splatnosť, kupón a súčasnú trhovú hodnotu, stačí pripomenúť, že ESĽP vo svojom rozsudku z 21. júla 2016, Mamatas a i. v. Grécko (CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, body 133, 135 a 138), zamietol analogickú výhradu a potvrdil v tomto ohľade zákonnosť rozsudku Symvoulio tis Epikrateias (Štátna rada, Grécko) č. 1116/2014 z 21. marca 2014. Ako je totiž uvedené v bode 133 vyššie, výpočet odpisu v závislosti od trhovej hodnoty každého z cenných papierov k určitému dátumu, ktorý už bol výrazne ovplyvnený znížením solventnosti Grécka ako štátu, a ich splatnosti, by bol neuskutočniteľný. Navyše v rámci reštrukturalizácie dlhu verejných financií podľa mechanizmu CAC sa nezdá byť logické harmonizovať podmienky emisie nových cenných papierov vrátane ich kupónov a termínov splatnosti, ktorých financovanie musí byť zaručené s podporou tretieho medzivládneho orgánu, ktorými boli v prejednávanej veci ENFS a EMS. Žalobcovia teda nepreukázali, že by reštrukturalizácia „na základe jednotlivých cenných papierov“ bola technicky uskutočniteľná a dostatočná na dosiahnutie sledovaných cieľov verejného záujmu. Naopak, keďže tieto ciele bolo možné účinne dosiahnuť len na základe nominálnej hodnoty akceptovateľných gréckych dlhových nástrojov, bolo toto kritérium tak relevantné, ako aj vhodné na účely porovnania predmetných situácií vzhľadom na sledované ciele, na účely uplatnenia zásady rovnosti zaobchádzania.
Za týchto podmienok treba zamietnuť túto výhradu bez toho, aby bolo potrebné preskúmať tvrdenie žalobcov, podľa ktorého by im porovnanie „na základe jednotlivých cenných papierov“ poskytlo výhodu alebo odôvodňovalo ich odlíšiť od iných súkromných držiteľov cenných papierov vzhľadom na kvalitu ich gréckych dlhových nástrojov.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že dôvod nezákonnosti založený na dostatočne závažnom porušení zásady rovnosti zaobchádzania musí byť zamietnutý v celom rozsahu.
V dôsledku toho vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy v prípade neexistencie dostatočne závažného porušenia právnej normy chrániacej žalobcov, ktoré by mohlo viesť ku vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie alebo ECB, musí byť žaloba zamietnutá bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o príčinnej súvislosti alebo o údajnej škode.
[
omissis
]

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (tretia komora)
rozhodol takto:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
QI a ďalší žalobcovia, ktorých mená sú uvedené v prílohe, znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinní nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Európska komisia a Európska centrálna banka (ECB).

3.
Európska rada a Rada Európskej únie znášajú svoje vlastné trovy konania.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Półtorak
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 9. februára 2022.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.
(
)	Zoznam ostatných žalobcov je pripojený iba k zneniu oznámenému účastníkom konania.
(
)	Uvádzajú sa iba tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.