CELEX: 62021CJ0577
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel
Smernica 2009/103/ES
Článok 3 štvrtý odsek
Pojem ‚ujma na zdraví‘
Krytie povinným poistením
Dopravná nehoda
Smrť cestujúceho
Právo maloletých detí na náhradu škody
Nemajetková ujma
Utrpenie dieťaťa vyplývajúce z úmrtia jeho rodiča v dôsledku tejto nehody
Náhrada škody iba v prípade patologického poškodenia

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 1 druhej smernice Rady 84/5/EHS z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (
Ú. v. ES L 8, 1984, s. 17
; Mim. vyd. 06/007, s. 3), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2005/14/ES z 11. mája 2005 (
Ú. v. EÚ L 149, 2005, s. 14
) (ďalej len „druhá smernica“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi LM a NO na jednej strane a poisťovňou HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung AG (ďalej len „HUK‑COBURG“) na strane druhej vo veci náhrady nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli LM a NO v dôsledku úmrtia ich matky pri dopravnej nehode, z dôvodu povinnej zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel.
Právny rámec
Právo Únie
Druhá smernica
Článok 1 ods. 1 druhej smernice stanovoval:
„Poistenie uvedené v článku 3 ods. 1 smernice [Rady] 72/166/EHS [z 24. apríla 1972 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú motorovými vozidlami a kontroly plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti (
Ú. v. ES L 103, 1972, s. 1
; Mim. vyd. 06/001, s. 10)] povinne pokrýva škodu na majetku, ako aj ujmy na zdraví.“
Smernica 2009/103/ES
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2009/103/ES zo 16. septembra 2009 o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a o kontrole plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti (
Ú. v. EÚ L 263, 2009, s. 11
) kodifikovala už existujúce smernice v oblasti povinného poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, vrátane druhej smernice, a v dôsledku toho ich zrušila s účinnosťou od 27. októbra 2009. Podľa tabuľky zhody uvedenej v prílohe II k smernici 2009/103 článok 1 ods. 1 druhej smernice zodpovedá článku 3 štvrtému odseku smernice 2009/103.
Článok 1 smernice 2009/103 obsahuje tieto definície:
„Na účely tejto smernice:
…
2.
‚poškodený‘ znamená akúkoľvek osobu oprávnenú na náhradu, pokiaľ ide o akúkoľvek škodu spôsobenú motorovými vozidlami;
…“
Článok 3 tejto smernice, nazvaný „Povinnosť poistiť motorové vozidlo“, stanovuje:
„Každý členský štát prijme v súlade s článkom 5 všetky vhodné opatrenia, aby zabezpečil, že zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel obvykle sa nachádzajúcich na jeho území je pokrytá poistením.
Rozsah krytia zodpovednosti a podmienky tohto krytia sa určia na základe opatrení uvedených v prvom pododseku.
…
Poistenie uvedené v prvom pododseku povinne pokrýva škodu na majetku, ako aj ujmy na zdraví.“
Článok 5 uvedenej smernice s názvom „Odchýlky od povinnosti poistenia motorových vozidiel“ v odseku 1 prvom pododseku stanovuje:
„Každý členský štát môže konať odchylne od článku 3, pokiaľ ide o určité fyzické alebo právnické osoby, verejnoprávne alebo súkromnoprávne; zoznam takýchto osôb zostaví príslušný členský štát a oznámi ho ostatným členským štátom a Komisii.“
Nariadenie (ES) č. 593/2008
Článok 7 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (
Ú. v. EÚ L 177, 2008, s. 6
), nazvaný „Poistné zmluvy“, v odseku 2 druhom pododseku stanovuje:
„Pokiaľ si zmluvné strany nezvolili rozhodné právo, poistná zmluva sa spravuje právnym poriadkom krajiny obvyklého pobytu poistiteľa. Ak je zo všetkých okolností veci zrejmé, že zmluva má zjavne užšiu väzbu s inou krajinou, uplatní sa právny poriadok tejto inej krajiny.“
Nariadenie (ES) č. 864/2007
Podľa znenia článku 4 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 z 11. júla 2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (RÍM II) (
Ú. v. EÚ L 199, 2007, s. 40
):
„Pokiaľ nie je v tomto nariadení ustanovené inak, spravuje sa mimozmluvný záväzok vyplývajúci z civilného deliktu právnym poriadkom krajiny, na území ktorej vznikla škoda, bez ohľadu na to, na území ktorej krajiny došlo ku skutočnosti, ktorá spôsobila škodu, a bez ohľadu na to, na území ktorej krajiny alebo krajín nastali nepriame následky takejto skutočnosti.“
Nemecké právo
Pod názvom „Nemajetková ujma“ § 253 Bürgerliches Gesetzbuch (Občiansky zákonník) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „BGB“) znie takto:
„1.
Peňažnú náhradu nemajetkovej ujmy možno požadovať len v prípadoch stanovených zákonom.
2.
Ak sa má zaplatiť náhrada škody z dôvodu telesného poškodenia, poškodenia zdravia, obmedzenia slobody alebo sexuálneho sebarozhodovania, možno požadovať aj spravodlivú náhradu nemajetkovej ujmy v peniazoch.“
Ustanovenie § 823 BGB s názvom „Povinnosť nahradiť škodu“ v odseku 1 stanovuje:
„Každý, kto úmyselne alebo z nedbanlivosti nedovolene poškodí život, telo, zdravie, obmedzí slobodu, vlastníctvo alebo iné právo inej osoby, je povinný nahradiť tejto osobe škodu, ktorá tým vznikla.“
Pod názvom „Právo na priamu žalobu“ § 115 Gesetz über den Versicherungsvertrag (zákon o poistnej zmluve) z 23. novembra 2007 (BGBl. 2007 I, s. 2631) v znení uplatniteľnom na prejednávanú vec v odseku 1 stanovuje:
„Tretia osoba môže uplatniť svoje právo na náhradu škody aj proti poistiteľovi,
(1)
v prípade poistenia zodpovednosti za škodu, ktorého predmetom je splnenie povinnosti poistenia vyplývajúcej zo zákona o povinnom poistení…
…
Právo vyplýva z povinností poistiteľa, ktoré vyplývajú z poistného vzťahu a v prípade neexistencie povinnosti z článku 117 ods. 1 až 4. Poistiteľ musí vyplatiť náhradu škody v peniazoch. Poisťovateľ a poistník povinný nahradiť škodu sú zodpovední spoločne a nerozdielne.“
Ustanovenie § 7 Straßenverkehrsgesetz (zákon o cestnej premávke) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej, nazvaný „Zodpovednosť držiteľa, podvod“, v odseku 1 stanovuje:
„Ak je pri používaní motorového vozidla osoba usmrtená, utrpela telesné poškodenie alebo poškodenie jej zdravia, alebo ak je poškodená vec, je držiteľ povinný nahradiť poškodenej strane škodu, ktorá tým vznikla.“
Podľa § 11 StVG v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej s názvom „Rozsah povinnosti náhrady škody v prípade ujmy na zdraví“:
„V prípade telesného poškodenia alebo poškodenia zdravia musí náhrada pokrývať náklady, ktoré poškodený vynaložil v súvislosti s obnovením jeho zdravia a peňažnú ujmu, ktorú utrpel v dôsledku jeho zranení pre dočasnú alebo trvalú stratu alebo pre zníženie jeho pracovnej schopnosti, alebo tiež pre dočasné alebo trvalé zvýšenie jeho potrieb. Možno žiadať aj spravodlivú náhradu nemajetkovej ujmy v peniazoch.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
NO, narodená v roku 2006, a LM, narodená v roku 2010, sú dcéry AB, ich matky, a CD, ich otca, pričom všetci majú bulharskú štátnu príslušnosť.
V priebehu roka 2013 sa AB a CD usadili v Nemecku, aby tam pracovali, zatiaľ čo NO a LM ostali v Bulharsku.
Dňa 27. júla 2014 AB zomrela pri dopravnej nehode, ku ktorej došlo v meste Emsdetten (Nemecko). CD, ktorý bol poistencom spoločnosti HUK‑COBURG, poisťovne so sídlom v Nemecku z dôvodu povinnej zodpovednosti za škodu, spôsobil túto nehodu, keď viedol svoje vozidlo v stave opitosti, pričom AB bola usadená na mieste spolujazdca vpredu bez toho, aby mala zapnutý bezpečnostný pás.
V dôsledku nehody HUK‑COBURG zaplatila NO a LM sumu 5000 eur ako náhradu škody spojenej s úmrtím ich matky. Keďže NO a LM, zastúpené CD, považovali túto sumu za nedostatočnú, podali na Sofijski gradski săd (Mestský súd Sofia, Bulharsko), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, žalobu proti spoločnosti HUK‑COBURG, ktorou sa domáhali zaplatenia náhrady vo výške 300000 bulharských leva (BGN) (približne 153000 eur) pre každú z nich z dôvodu nemajetkovej ujmy vyplývajúcej z tejto smrti. Táto ujma vyplýva zo zásahu do ich psychického zdravia, keďže NO a LM trpia nespavosťou, nočnými morami, zmenami nálad, podráždenosťou, úzkosťou, uzatváraním sa do seba a záchvatmi úzkosti.
HUK‑COBURG, ktorá spochybňuje dôvodnosť tohto návrhu, v prvom rade pred vnútroštátnym súdom tvrdí, že rozhodným právom v prejednávanej veci je nemecké právo a že v znení uplatniteľnom v čase nehody toto právo neupravovalo náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli tretie osoby, pokiaľ sa táto ujma neprejavila patologickou poruchou. Až od 22. júla 2017 nemecké právo stanovuje náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli tretie osoby, ak tieto osoby majú obzvlášť úzke väzby s poškodeným. Ďalej poškodená prispela k svojej smrti tým, že cestovala vo vozidle, ktoré riadila osoba v stave opitosti, a nemala zapnutý bezpečnostný pás. Napokon výšku náhrady škody, ktorú požadujú NO a LM, považuje za neprimeranú.
Vnútroštátny súd sa domnieva, že na základe článku 7 ods. 2 druhého pododseku nariadenia č. 593/2008 a článku 4 ods. 1 nariadenia č. 864/2007 sa na spor, ktorý prejednáva, uplatňuje nemecké právo.
Tento súd uvádza, že podľa ustálenej judikatúry Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko) náhrada škody s príslušenstvom prislúchajúcej za bolesť a utrpenie vyplývajúce z úmrtia rodiča je pri uplatnení nemeckého práva, teda § 253 ods. 2 a § 823 ods. 1 BGB v spojení s § 115 ods. 1 prvým pododsekom bodom 1 zákona o poistnej zmluve v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej, vymáhateľná len v prípade, že táto bolesť a toto utrpenie viedli k patologickému poškodeniu zdravia.
Pri uplatnení tohto výkladu by teda tento súd mal zamietnuť žalobný návrh NO a LM z dôvodu, že bolesť a utrpenie spôsobené smrťou ich matky neviedli k patologickému poškodeniu zdravia.
Vnútroštátny súd sa však domnieva, že judikatúra Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) obmedzuje rozsah pojmu „ujma na zdraví“ v zmysle druhej smernice.
Tento súd sa preto pýta, či tento výklad Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor), ktorý by mal v praxi za následok obmedzenie okruhu príjemcov náhrady nemajetkovej ujmy vyplývajúcej zo smrti blízkej osoby v dôsledku dopravnej nehody, nie je nezlučiteľný s právom Únie, keďže sa zdá, že obmedzuje potrebný účinok druhej smernice.
Vzhľadom na to, že vnútroštátny súd je povinný vykladať vnútroštátne právo v súlade s právom Únie, sa tento súd okrem toho pýta, či v rámci prípadného uplatnenia tejto zásady na spor, o ktorom rozhoduje, môže vo svojom postavení bulharského súdu podať výklad práva iného členského štátu, a to nemeckého práva.
Za týchto okolností Sofijski gradski săd (Mestský súd Sofia) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Odporuje článku 1 ods. 1 [druhej smernice] výklad pojmu ‚ujma na zdraví‘ v tom zmysle, že o takúto ujmu ide v prípade duševnej bolesti a utrpenia dieťaťa z dôvodu úmrtia jeho rodiča v dôsledku dopravnej nehody len vtedy, keď táto bolesť a toto utrpenie viedli k patologickému poškodeniu zdravia dieťaťa?
2.
Uplatňuje sa zásada, podľa ktorej je vnútroštátny súd povinný vykladať vnútroštátne právo v súlade s právom Únie, keď vnútroštátny súd neuplatňuje svoje vlastné vnútroštátne právo, ale vnútroštátne právo iného členského štátu Európskej únie?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Na úvod treba uviesť, že vnútroštátny súd vo svojej prvej otázke odkazuje na článok 1 ods. 1 druhej smernice.
V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že v rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zavedeného článkom 267 ZFEÚ Súdnemu dvoru prináleží dať vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď, ktorá mu umožní rozhodnúť spor, ktorý prejednáva. Úlohou Súdneho dvora je pritom vykladať všetky ustanovenia práva Únie, ktoré vnútroštátne súdy potrebujú na rozhodovanie o žalobách, ktoré im boli predložené, aj keď tieto ustanovenia nie sú výslovne spomenuté v otázkach položených Súdnemu dvoru týmito súdmi [rozsudok z 21. decembra 2021, Skarb Państwa (Poistenie motorových vozidiel),
C‑428/20
,
EU:C:2021:1043
, bod
].
Keďže v prejednávanej veci smernica 2009/103 kodifikovala a zrušila s účinnosťou od 27. októbra 2009 skoršie smernice týkajúce sa aproximácie právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a kontroly plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti, medzi nimi druhú smernicu, a článok 1 ods. 1 tejto smernice v súlade s tabuľkou uvedenou v prílohe II smernice 2009/103 zodpovedá článku 3 štvrtému odseku tejto poslednej uvedenej smernice, vnútroštátnemu súdu je vzhľadom na dátum nehody, ktorá viedla k začatiu konania vo veci samej, potrebné poskytnúť výklad nie článku 1 ods. 1 druhej smernice, ale článku 3 štvrtého odseku smernice 2009/103. Okrem toho, keďže smernica 2009/103 nepriniesla podstatné zmeny týchto skorších smerníc, judikatúru týkajúcu sa týchto skorších smerníc možno prebrať na výklad rovnocenných ustanovení smernice 2009/103 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. júna 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, bod
).
V dôsledku toho treba konštatovať, že svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 štvrtý odsek smernice 2009/103 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podriaďuje odškodnenie za nemajetkovú ujmu, ktorú utrpeli blízki rodinní príslušníci obetí dopravných nehôd, zo strany poistiteľa zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel podmienke, že táto ujma viedla k patologickému poškodeniu zdravia týchto blízkych rodinných príslušníkov.
Podľa článku 3 prvého odseku smernice 2009/103 každý členský štát prijme v súlade s článkom 5 tejto smernice všetky vhodné opatrenia, aby zabezpečil, že zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel obvykle sa nachádzajúcich na jeho území je pokrytá poistením. Článok 3 druhý odsek uvedenej smernice stanovuje, že rozsah krytia zodpovednosti a podmienky tohto krytia sa určia na základe opatrení uvedených v prvom odseku tohto článku 3. článok 3 posledný odsek tej istej smernice spresňuje, že poistenie uvedené v prvom odseku povinne pokrýva škodu na majetku, ako aj ujmy na zdraví. Pokiaľ ide o článok 5 smernice 2009/103, ten v odseku 1 najmä stanovuje, že za podmienok uvedených v tomto ustanovení sa každý členský štát môže odchýliť od ustanovení uvedeného článku 3, pokiaľ ide o určité fyzické alebo právnické osoby.
V tejto súvislosti treba v prvom rade pripomenúť, že ako to Súdny dvor už konštatoval, článok 3 prvý odsek smernice 2009/103 je koncipovaný veľmi všeobecne v tom zmysle, že od každého členského štátu požaduje, aby vo svojom vnútroštátnom právnom poriadku prijal všeobecnú povinnosť poistenia vozidiel (rozsudok z 10. júna 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, bod
a citovaná judikatúra).
Z odôvodnení smernice 2009/103 vyplýva, že jej cieľom, ako aj cieľom smerníc týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu vyplývajúcu z prevádzky motorových vozidiel, ktoré jej predchádzali, je jednak zabezpečiť voľný pohyb tak motorových vozidiel obvykle sa nachádzajúcich na území Únie, ako aj osôb na ich palube a na druhej strane zabezpečiť porovnateľné zaobchádzanie s poškodenými účastníkmi nehôd spôsobených týmito motorovými vozidlami bez ohľadu na to, kde presne na území Únie došlo k nehode (rozsudok z 10. júna 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, bod
a citovaná judikatúra).
Smernica 2009/103 teda ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ktoré sa obvykle nachádzajú na ich území, bola krytá poistením, a spresňuje najmä druhy škôd a okruh poškodených, tretích osôb, na ktoré sa toto poistenie musí vzťahovať (rozsudok z 10. júna 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, bod
a citovaná judikatúra).
Povinnosť poistného krytia zodpovednosti za škodu spôsobenú tretím osobám motorovými vozidlami sa však odlišuje od rozsahu náhrady tejto škody z dôvodu zodpovednosti poistenej osoby za škodu. Zatiaľ čo tá prvá je definovaná a zabezpečená právnou úpravou Únie, tá druhá je v zásade upravená vnútroštátnym právom (rozsudok z 10. júna 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, bod
a citovaná judikatúra).
Z cieľa smernice 2009/103 a z jej znenia totiž vyplýva, že táto smernica podobne ako smernice, ktoré kodifikovala, nemá za cieľ harmonizáciu režimov zodpovednosti za škodu v členských štátoch a že podľa súčasného stavu práva Únie sú členské štáty stále oprávnené upraviť režim zodpovednosti za škodu, ktorý sa uplatňuje na nehody spôsobené prevádzkou motorových vozidiel (rozsudok z 10. júna 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, bod
a citovaná judikatúra).
V dôsledku toho a predovšetkým vzhľadom na článok 1 bod 2 smernice 2009/103 za súčasného stavu právneho poriadku Únie môžu členské štáty v zásade slobodne určiť, najmä ktoré škody spôsobené motorovými vozidlami musia byť povinne nahradené, rozsah práva na náhradu škody a osoby, ktoré naň majú mať nárok (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. júna 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, bod
a citovanú judikatúru). Preto táto smernica v zásade nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje záväzné kritériá na účely určenia nemajetkovej ujmy, ktorá môže byť predmetom odškodnenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. januára 2014, Petillo,
C‑371/12
,
EU:C:2014:26
, bod
).
Táto sloboda je však obmedzená uvedenou smernicou, pretože táto smernica po prvé stanovila povinné krytie niektorých škôd do výšky minimálnych súm určených smernicou. Medzi týmito škodami, ktorých krytie je povinné, sa ako to spresňuje článok 3 posledný odsek smernice 2009/103 nachádza najmä „ujma na zdraví“ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. januára 2014, Petillo,
C‑371/12
,
EU:C:2014:26
, bod
a citovaná judikatúra).
Pojem „ujma na zdraví“ sa však vzťahuje na akúkoľvek ujmu, ak jej náhradu na základe zodpovednosti poisteného za škodu upravuje vnútroštátne právo uplatniteľné v danom spore, ktorá bola spôsobená zásahom do osobnej integrity, čo zahŕňa tak telesnú, ako aj duševnú traumu (rozsudok z 23. januára 2014, Petillo,
C‑371/12
,
EU:C:2014:26
, bod
a citovaná judikatúra).
V dôsledku toho medzi škody, ktoré sa musia nahradiť v súlade so smernicou 2009/103, patrí nemajetková ujma, ktorej náhradu na základe zodpovednosti poisteného za škodu upravuje vnútroštátne právo uplatniteľné v danom spore (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. januára 2014,
C‑371/12
,
EU:C:2014:26
, bod
a citovanú judikatúru).
Po druhé, pokiaľ ide o osoby, ktoré sa môžu domáhať náhrady tejto nemajetkovej ujmy podľa smernice 2009/103, treba uviesť, že zo znenia článku 1 bodu 2 v spojení s článkom 3 prvým odsekom tejto smernice vyplýva, že ochrana, ktorá musí byť zaručená podľa tejto smernice, platí pre akúkoľvek osobu, ktorá je podľa vnútroštátneho práva zodpovednosti za škodu oprávnená na náhradu škody spôsobenej motorovými vozidlami. Na základe žiadneho ustanovenia uvedenej smernice nemožno dospieť k záveru, že normotvorca Únie si želal zúžiť ochranu zaručenú touto smernicou len na osoby, ktoré sa priamo zúčastnili na škodovej udalosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. októbra 2013, Drozdovs,
C‑277/12
,
EU:C:2013:685
, body
a
).
Členské štáty teda majú zaručiť, aby náhrada škody podľa ich vnútroštátneho práva zodpovednosti za škodu z dôvodu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli blízki rodinní príslušníci obetí dopravnej nehody, bola krytá povinným poistením do výšky minimálnych súm určených smernicou 2009/103 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. októbra 2013, Drozdovs,
C‑277/12
,
EU:C:2013:685
, bod
).
Z dôvodov uvedených v bodoch 39 až 43 tohto rozsudku vyplýva, že členské štáty musia vo vnútroštátnom právnom poriadku zabezpečiť, aby zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ktorá sa uplatňuje podľa ich vnútroštátneho práva, bola krytá poistením v súlade s ustanoveniami smernice 2009/103 pripomenutými v týchto bodoch, a musia pri výkone svojich právomocí v tejto oblasti dodržiavať právo Únie. Okrem toho ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré upravujú náhradu škody pri nehodách spôsobených prevádzkou vozidiel, nemôžu odňať tejto smernici jej potrebný účinok (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. júna 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, body
a
, ako aj citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti Súdny dvor viackrát rozhodol, že ustanovenia práva Únie týkajúce sa povinného poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnym právnym úpravám, ktoré narúšajú potrebný účinok týchto ustanovení tým, že z úradnej moci vylučujú alebo neprimerane obmedzujú právo poškodeného na získanie náhrady škody na základe povinného poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, keďže tým tiež ohrozujú dosiahnutie cieľa ochrany poškodených účastníkov dopravných nehôd, ktorý normotvorca Únie konštantne sleduje a posilňuje (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. júna 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci treba v prvom rade konštatovať, že nemecká právna úprava dotknutá vo veci samej, ako ju vykladá Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor), patrí do vnútroštátneho hmotného práva zodpovednosti za škodu, na ktoré odkazuje smernica 2009/103. Okrem toho zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že táto právna úprava, ako sa vykladá, upravuje aj náhradu nemajetkovej ujmy utrpenej tretími osobami, vrátane bolesti a utrpenia, ktoré dieťa utrpelo v dôsledku úmrtia rodiča v dôsledku dopravnej nehody, a definuje škodu, ktorá zakladá nárok na náhradu takejto ujmy na základe poistenia zodpovednosti za škodu bez ohľadu na okolnosti, za ktorých k nej došlo.
V druhom rade, ako zdôrazňuje nemecká vláda vo svojich pripomienkach, podľa nemeckého práva náhrada nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli osoby nepriamo poškodené dopravnou nehodou, v podstate podlieha trom podmienkam, a to podmienke, aby takýto poškodený utrpel poškodenie vlastného zdravia, aby bol blízkym rodinným príslušníkom priamej obete a aby existovala príčinná súvislosť medzi pochybením, ktorého sa dopustila osoba zodpovedná za nehodu, a týmto poškodením. Okrem toho, pokiaľ ide o prvú z týchto podmienok, nemecká vláda zdôrazňuje, že podľa nemeckého práva tak, ako ho vykladá Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor), možno zásahy psychickej povahy považovať za poškodenie zdravia, len ak majú povahu patologického stavu a idú nad rámec poškodení zdravia, ktorým sú dotknuté osoby spravidla vystavené v prípade úmrtia alebo vážneho zranenia blízkeho rodinného príslušníka.
Vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej tak stanovuje najmä objektívne kritérium umožňujúce identifikovať, prípadne pri preskúmaní vykonanom v každom jednotlivom prípade vnútroštátnym súdom, na ktorý bola podaná žaloba, nemajetkovú ujmu, ktorá môže byť predmetom odškodnenia blízkeho rodinného príslušníka priamej obete dopravnej nehody.
Z judikatúry Súdneho dvora pripomenutej v bodoch 36 a 37 tohto rozsudku totiž vyplýva, že smernica 2009/103 neukladá členským štátom povinnosť zvoliť si režim zodpovednosti za škodu, najmä na určenie rozsahu práva poškodeného na náhradu škody na základe zodpovednosti poisteného za škodu, takže táto smernica v zásade nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje záväzné kritériá na určenie nemajetkovej ujmy, ktorá môže byť nahradená.
Za týchto podmienok sa v prejednávanej veci nezdá, že by podmienky stanovené nemeckým zákonodarcom, tak ako ich vykladá Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor), pre vznik nároku na náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli blízki rodinní príslušníci obetí dopravných nehôd, mohli ohroziť dosiahnutie cieľa ochrany obetí dopravných nehôd uvedeného v smernici 2009/103.
Spis predložený Súdnemu dvoru totiž neobsahuje žiadnu skutočnosť, ktorá by preukazovala, že taký režim zodpovednosti za škodu, o aký ide vo veci samej, by z úradnej moci vylučoval alebo neprimerane obmedzoval právo blízkeho rodinného príslušníka priamej obete dopravnej nehody, získať náhradu nemajetkovej ujmy na základe povinného poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel.
Zo všetkých vyššie uvedených dôvodov vyplýva, že článok 3 štvrtý odsek smernice 2009/103 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podriaďuje odškodnenie za nemajetkovú ujmu, ktorú utrpeli blízki rodinní príslušníci obetí dopravných nehôd, zo strany poistiteľa zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel podmienke, že táto ujma viedla k patologickému poškodeniu zdravia týchto blízkych rodinných príslušníkov.
O druhej otázke
S prihliadnutím na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) rozhodol takto:

Článok 3 štvrtý odsek smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/103/ES zo 16. septembra 2009 o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a o kontrole plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podriaďuje odškodnenie za nemajetkovú ujmu, ktorú utrpeli blízki rodinní príslušníci obetí dopravných nehôd, zo strany poistiteľa zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel podmienke, že táto ujma viedla k patologickému poškodeniu zdravia týchto blízkych rodinných príslušníkov.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: bulharčina.