CELEX: 62018CJ0456
Apeliacinis skundas
Valstybės pagalba
Įtariama pagalba
Sprendimas pradėti SESV 108 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą
Įsakymas sustabdyti nagrinėjamas priemones
Įsakymo teisėtumo sąlygos

Apeliaciniu skundu Vengrija prašo panaikinti 2018 m. balandžio 25 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Vengrija / Komisija (
T‑554/15 ir T‑555/15
,
EU:T:2018:220
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jis atmetė jos ieškinį, pirma, dėl 2015 m. liepos 15 d. Komisijos sprendimo C(2015) 4805
final
dėl valstybės pagalbos SA.41187 (2015/NN) – Vengrija – Tabako pramonės įmonių mokamas sveikatos priežiūros mokestis (
OL C 277, 2015, p. 24
) ir, antra, dėl 2015 m. liepos 15 d. Komisijos sprendimo C(2015) 4808
final
dėl valstybės pagalbos SA.40018 (2015/C) (ex 2014/NN) – Vengrijos maisto grandinės patikros mokesčio 2014 m. pakeitimas (
OL C 277, 2015, p. 12
) (toliau – ginčijami sprendimai) panaikinimo tiek, kiek juose nurodoma sustabdyti progresinio apmokestinimo tarifo taikymą atitinkamai tabako pramonės įmonių mokamam sveikatos priežiūros mokesčiui ir maisto grandinės patikros mokesčiui, nustatytiems 2014 m. Įstatyme Nr. XCIV dėl tabako pramonės įmonių mokamo sveikatos priežiūros mokesčio ir 2008 m. Įstatymo Nr. XLVI dėl maisto grandinės ir jos oficialios priežiūros 2014 m. pakeitime.
Teisinis pagrindas
1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [SESV 108 straipsnio] taikymo taisykles (
OL L 83, 1999, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), iš dalies pakeisto 2013 m. liepos 22 d. Tarybos reglamentu (ES) Nr. 734/2013 (
OL L 204, 2013, p. 15
; toliau – Reglamentas Nr. 659/1999), 12 konstatuojamoje dalyje nustatyta:
„kadangi teikiant neteisėtą pagalbą Komisija turėtų būti įgaliota gauti visą informaciją, kurios reikia sprendimui priimti ir prireikus esant sąžiningai konkurencijai iš karto atkurti; kadangi dėl to Komisijai reikėtų suteikti galimybę priimti laikinąsias priemones, skirtas suinteresuotajai valstybei narei; kadangi laikinosios priemonės gali būti tokios formos, kaip teismo įsakymas teikti informaciją, sustabdyti pagalbos teikimą ir išieškoti suteiktą pagalbą; kadangi nevykdant teismo įsakymo teikti informaciją Komisijai, remiantis turima informacija, reikėtų suteikti teisę priimti sprendimą, o nevykdant įsakymo sustabdyti pagalbos teikimą ir neišieškant suteiktą pagalbą – perduoti klausimą spręsti tiesiogiai Teisingumo Teismui, pagal [SESV 108 straipsnio 2 dalies antrąją pastraipą].“
Šio reglamento 3 straipsnyje „Sustabdymo sąlyga“ nustatyta:
„Pagalba, apie kurią reikia pranešti pagal 2 straipsnio 1 dalį, neskiriama tol, kol Komisija nepriima tokią pagalbą patvirtinančio sprendimo, arba kol nelaikoma, kad Komisija tokį sprendimą priėmė.“
Šio reglamento 4 straipsnyje „Pirminis pranešimo patikrinimas ir Komisijos sprendimai“ nustatyta:
„1.   Komisija iš karto patikrina gautą pranešimą. Nepažeisdama 8 straipsnio, Komisija priima sprendimą pagal 2, 3 arba 4 dalis.
2.   Jeigu po pirminio patikrinimo Komisija nustato, kad pranešime nurodyta priemonė nėra pagalba, ji savo išvadą pateikia priimtame sprendime.
3.   Jeigu po pirminio patikrinimo Komisijai nekyla jokių abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su [vidaus] rinka, tiek kiek minėtoji priemonė priskiriama [SESV 107 straipsnio 1 dalies] taikymo sričiai, Komisija nusprendžia, kad minėtoji priemonė atitinka [vidaus] rinką (toliau – „sprendimas nepateikti prieštaravimų“). Šiame sprendime nurodoma išimtis, kuri buvo taikyta pagal Sutartį.
4.   Jeigu po pirminio patikrinimo Komisijai kyla abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka, ji nusprendžia pradėti bylos procesą pagal [SESV 108 straipsnio 2 dalį] (toliau – „sprendimas pradėti formalaus tyrimo procesą“).
<…>“
Reglamento Nr. 659/1999 III skyriuje „Neteisėtai pagalbai taikoma tvarka“ yra jo 10–14 straipsniai. Šio reglamento 10 straipsnyje numatyta:
„1.   Nedarant poveikio 20 straipsniui, Komisija gali savo iniciatyva patikrinti iš bet kokio šaltinio gautą informaciją apie įtariamą neteisėtą pagalbą.
<…>
2.   Prireikus Komisija prašo informacijos iš atitinkamos valstybės narės. <…>“
Šio reglamento 11 straipsnyje „Įsakymas sustabdyti arba laikinai išieškoti pagalbą“ nustatyta:
„1.   Komisija, suteikusi suinteresuotajai valstybei narei galimybę pateikti savo pastabas, gali priimti sprendimą, įpareigojantį, kad minėtoji valstybė narė nutrauktų bet kurią neteisėtą pagalbą, kol Komisija priims sprendimą dėl tokios pagalbos atitikimo [vidaus] rinkai (toliau – „įsakymas sustabdyti pagalbą“).
2.   Komisija, suteikusi suinteresuotajai valstybei narei galimybę pateikti savo pastabas, gali priimti sprendimą, įpareigojantį, kad minėtoji valstybė narė laikinai išieškotų bet kurią neteisėtą pagalbą, kol Komisija priims sprendimą dėl tokios pagalbos atitikimo [vidaus] rinkai (toliau – „įsakymas išieškoti pagalbą“), jeigu įvykdomi toliau išvardyti kriterijai:
–
pagal nusistovėjusią tvarką nėra jokių abejonių dėl pasiūlytos priemonės pobūdžio ir
–
reikia imtis skubių priemonių ir
–
yra didelė rimtos ir nepataisomos žalos konkurentui rizika.
Pagalbos išieškojimas atliekamas 14 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatyta tvarka. Veiksmingai išieškojus pagalbą, Komisija priima sprendimą per laiką, nustatytą pranešime nurodytai pagalbai suteikti.
Komisija minėtąją valstybę narę gali įgalioti suderinti pagalbos išieškojimą su skubios pagalbos išmokėjimu suinteresuotajai firmai.
Šios straipsnio dalies nuostatos taikomos tik neteisėtai pagalbai, įgyvendintai po šio reglamento įsigaliojimo.“
To paties reglamento 12 straipsnyje „Sprendimo dėl įsakymo sustabdyti arba išieškoti pagalbą nevykdymas“ nustatyta:
„Jeigu valstybė narė nevykdo įsakymo sustabdyti arba išieškoti pagalbą, Komisija turi teisę pagal turimą informaciją tikrindama pranešimą jį tiesiogiai perduoti Europos Bendrijų Teisingumo Teismui ir prašyti minėtojo įsakymo nevykdymą paskelbti Sutarties pažeidimu.“
Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Galimos neteisėtos pagalbos patikrinimas užbaigiamas priimant sprendimą pagal 4 straipsnio 2, 3 arba 4 dalis. Jeigu priimami sprendimai pradėti formalaus tyrimo procesą, bylos svarstymas užbaigiamas priimant sprendimą pagal 7 straipsnį. Jeigu valstybė narė nevykdo įsakymo pateikti informaciją, minėtasis sprendimas priimamas remiantis turima informacija.“
Ginčo aplinkybės
2014 m. Įstatymu Nr. XCIV dėl tabako pramonės įmonių mokamo sveikatos priežiūros mokesčio Vengrijos parlamentas nustatė naują progresinio tarifo mokestį, taikomą įmonių, kurių mažiausiai 50 % apyvartos gaunama iš tabako produktų gamybos ar prekybos, metinei apyvartai. 2008 m. Įstatymo Nr. XLVI dėl maisto grandinės ir jos oficialios priežiūros 2014 m. pakeitimu jis taip pat nustatė progresinį maisto grandinės patikros mokestį, taikomą parduotuvių, prekiaujančių greito vartojimo prekėmis, apyvartai.
Atitinkamai 2015 m. kovo 17 d. ir balandžio 13 d. raštais Komisija informavo Vengrijos valdžios institucijas mananti, kad, pirma, maisto grandinės patikros mokesčio progresinis tarifas ir, antra, sveikatos priežiūros mokesčio progresinis tarifas bei sveikatos priežiūros mokesčio sumažinimas investicijų atvejais lemia nevienodą panašioje padėtyje esančių įmonių vertinimą ir gali būti laikomi su vidaus rinka nesuderinama valstybės pagalba. Abiejuose šiuose raštuose Komisija užsiminė apie galimybę skirti Vengrijai įsakymą dėl sustabdymo pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį ir paprašė pateikti savo pastabas dėl tokio įsakymo galimo taikymo. 2015 m. balandžio 16 d. ir gegužės 12 d. raštais Vengrijos valdžios institucijos atsakė, kad aptariamos priemonės, kaip jos mano, nėra valstybės pagalba.
Ginčijamais sprendimais Komisija kiekvienoje byloje, pirma, pradėjo formalią tyrimo procedūrą pagal SESV 108 straipsnio 2 dalį ir, antra, remdamasi Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalimi, įpareigojo Vengriją sustabdyti nagrinėjamų mokestinių priemonių įgyvendinimą.
2016 m. liepos 4 d. Komisija priėmė du sprendimus, jais buvo užbaigtos formalios tyrimo procedūros ir nuspręsta, kad ginčijamos priemonės yra neteisėtos ir nesuderinamos su vidaus rinka.
Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
2015 m. rugsėjo 25 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje gautais pareiškimais Vengrija pareiškė ieškinius dėl kiekvieno iš ginčijamų sprendimų tiek, kiek jais nurodoma sustabdyti progresinio apmokestinimo tarifo taikymą atitinkamai sveikatos priežiūros mokesčiui bei maisto grandinės patikros mokesčiui ir nurodoma sustabdyti sveikatos priežiūros mokesčio sumažinimo investicijų atveju taikymą.
Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė šį ieškinį.
Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
Apeliaciniu skundu Vengrija prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą sprendimą, patenkinti jos reikalavimus, pateiktus pirmojoje instancijoje, ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
2018 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu Lenkijos Respublikai leista įstoti į bylą palaikyti Vengrijos reikalavimų.
Komisija prašo atmesti apeliacinį skundą, priteisti iš Vengrijos bylinėjimosi išlaidas, o iš Lenkijos Respublikos – su įstojimu į bylą susijusias bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Dėl apeliacinio skundo priimtinumo
Komisija teigia, kad Vengrijos vyriausybės reikalavimai yra nepriimtini, nes ji aiškiai ir vienareikšmiškai nenurodo pagrindų, kuriais remiasi, nepatikslina visų skundžiamo sprendimo aspektų, kuriuos ginčija, iš esmės tik kartoja pagrindus ir argumentus, jau pateiktus pirmojoje instancijoje ir atmestus Bendrojo Teismo, taip pat visų pirma veikiau ginčija Komisijos ginčijamų sprendimų motyvavimą, o ne skundžiamojo sprendimo motyvus ir iš esmės siekia, kad būtų iš naujo išnagrinėtas Bendrojo Teismo atmestas ieškinys. Be to, apeliacinis skundas neatitinka kartu taikomų reikalavimų, įtvirtintų SESV 256 straipsnyje, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmoje pastraipoje ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 169 straipsnio 2 dalyje.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad Komisija dėl šių teiginių nepateikia patikslinimų, būtinų įvertinti jų pagrįstumui. Be to, priešingai, nei teigia Komisija, Vengrija savo apeliaciniame skunde pateikia, be kita ko, argumentus, grindžiamus Bendrojo Teismo padarytomis teisės klaidomis, susijusius su, pirma, diskrecija, kurią turi Komisija, kai priima įsakymus dėl sustabdymo, ir, antra, šios institucijos pareiga nurodyti jų motyvus.
Taigi reikia atmesti Komisijos pateiktą apeliacinio skundo nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą.
Dėl įstojimo į bylą pagrindų priimtinumo
Šalių argumentai
Komisija teigia, kad Lenkijos Respublikos antrasis pagrindas, kuris susijęs su Vengrijos apeliacinio skundo antruoju pagrindu, bet juo ginčijami kiti skundžiamo sprendimo punktai, taip pat jos trečiasis pagrindas, kuriame nepakartojama jokių apeliacinio skundo pagrindų, pakeičia ginčo dalyką, todėl yra nepriimtini.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtą pastraipą prašyme įstoti į bylą nurodomi paaiškinimai gali būti pateikiami tik vienos iš šalių reikalavimams paremti. Procedūros reglamento 132 straipsnyje, taikomame apeliaciniam procesui Teisingumo Teisme pagal to paties reglamento 190 straipsnį, įtvirtinta, kad įstojimo į bylą paaiškinimas apima pagrindus ir argumentus, kuriais remiasi įstojusi į bylą šalis.
Taigi pagal šias nuostatas nedraudžiama įstojusiai į bylą šaliai pateikti kitus nei ją palaikančios šalies argumentus, nepaisant to, ar ji siekia palaikyti tik jos reikalavimus, ar atmesti priešingos šalies reikalavimus (1961 m. vasario 23 d. Sprendimo De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg / Vyriausioji valdyba,
30/59
,
EU:C:1961:2
,
ir
punktai ir 1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Jungtinė Karalystė / Taryba,
C‑150/94
,
EU:C:1998:547
,
punktas).
Taigi neturėtų būti laikomi nepriimtinais Lenkijos Respublikos motyvai, pateikti pagrindžiant Vengrijos reikalavimus, motyvuojant tuo, kad jais papildomas apeliacinio skundo antrasis pagrindas ginčijant kitus skundžiamo sprendimo punktus ir pateikiami argumentai, kurių nėra apeliaciniame skunde.
Vadinasi, reikia atmesti Komisijos pateiktą nepriimtinumu iš dalies grindžiamą prieštaravimą dėl Lenkijos Respublikos įstojimo į bylą.
Dėl esmės
Grįsdama savo apeliacinį skundą Vengrija pateikia tris pagrindus, grindžiamus, pirma, Bendrojo Teismo pateiktu klaidingu įsakymo dėl sustabdymo priėmimo pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį sąlygų aiškinimu, antra, Bendrojo Teismo klaidingu kai kurių jos argumentų aiškinimu ir, trečia, Bendrojo Teismo pareigos motyvuoti pažeidimu ir klaidingu SESV 296 straipsnio bei Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 1 dalies aiškinimu.
Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo ketvirtos dalies
–
Šalių argumentai
Vengrijos vyriausybės teigimu, Bendrasis Teismas nepaisė to, kad įsakymas dėl sustabdymo turi atitikti SESV ir bendruosius Sąjungos teisės principus. Tiesa, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 86 punkte nurodė, kad „Sąjungos teismo kontrolė neapsiriboja tik Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje numatytomis sąlygomis ir gali apimti įsakymo sustabdyti priemonės įgyvendinimą atitiktį SESV ir bendriesiems teisės principams“. Vis dėlto to sprendimo 70 ir 71 punktuose Bendrasis Teismas įsakymo dėl sustabdymo priėmimui taikė tik dvi sąlygas, numatytas Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje. Be to, minėto sprendimo 87 punkte savo nagrinėjimą apribojo tik šiuo straipsniu. Bendrasis Teismas padarė tą pačią teisės klaidą skundžiamo sprendimo 95 ir 134 punktuose, kai nusprendė, kad kai Komisija nurodo sustabdyti priemonę, taikydama Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį, ji neprivalo įsitikinti, kad įsakymas yra būtinas ir proporcingas.
Komisija savo ruožtu mano, kad nėra nenuoseklumo, pirma, tarp skundžiamo sprendimo 71 ir 95 punktų ir, antra, tarp to sprendimo 86 ir 98 punktų. Iš tiesų 86 ir 98 punktai turi būti aiškinami atsižvelgiant į minėto sprendimo 130 ir 134 punktus, pagal kuriuos tikimybę priimti įsakymą dėl sustabdymo iš tikrųjų pakankamai pagrindžia SESV 108 straipsnio 3 dalies pažeidimo buvimas, todėl nereikia jo labiau motyvuoti. Iš tiesų SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatytas draudimas taikomas net iki Komisijai priimant sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą. Jei valstybė narė įgyvendina pagalbos priemonę apie ją nepranešusi Komisijai, padaromas SESV 108 straipsnio 3 dalies pažeidimas. Nagrinėjamos nacionalinės priemonės kvalifikavimas kaip neteisėtos valstybės pagalbos yra esminė sąlyga, skelbiama Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje. Būtent dėl to Komisija mano, kad yra nenuoseklumas, kai Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 135–137 punktuose nusprendė, kad ji sprendime dėl įsakymo dėl sustabdymo turėjo nurodyti motyvus, dėl kurių mano, kad yra mažai tikėtina, jog valstybė narės laikysis šio draudimo.
Atsižvelgdama į minėtą prieštaravimą Komisija Teisingumo Teismo prašo pakeisti skundžiamo sprendimo 135–137 punktuose esančius motyvus taip, kad jie atitiktų išdėstytuosius to sprendimo 70, 71, 130 ir 134 punktuose.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį valstybės narės įpareigojamos pranešti Komisijai apie visus ketinimus suteikti ar pakeisti valstybės pagalbą. Pagal SESV 109 straipsnį Europos Sąjungos Taryba įgaliojama nustatyti, be kita ko, SESV 108 straipsnio 3 dalies taikymo sąlygas. Tuo remdamasi Taryba priėmė Reglamentą Nr. 659/1999.
Jei atitinkama valstybė narė nesustabdo priemonės įgyvendinimo tam, kad įvykdytų iš SESV 108 straipsnio 3 dalies paskutinio sakinio ir Reglamento Nr. 659/1999 3 straipsnio išplaukiančią pareigą neteikti naujos pagalbos arba neatlikti esamos pagalbos pakeitimų prieš Komisijai arba prireikus Tarybai išduodant leidimą, Komisija pagal šio reglamento 11 straipsnio 1 dalį turi galimybę po to, kai suteikia valstybei narei galimybę pateikti savo pastabas, priimti sprendimą, įpareigojantį valstybę narę sustabdyti tokį įgyvendinimą iki galutinio sprendimo dėl pagalbos suderinamumo priėmimo (2001 m. spalio 9 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
,
punktas).
Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad jeigu po pirminio patikrinimo Komisijai kyla abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su vidaus rinka, ji pradeda formalaus tyrimo procedūrą. Jeigu Komisija turi informacijos apie nepraneštą priemonę, kuri, jos nuomone, gali būti nauja pagalba arba esamos pagalbos pakeitimas, ji, remdamasi šio reglamento 10 straipsnio 2 dalimi, taip pat gali paprašyti susijusios valstybės narės jai pateikti informacijos ir prireikus, remdamasi jo 13 straipsnio 1 dalies antruoju sakiniu, nuspręsti pradėti formalią tyrimo procedūrą.
Visais atvejais formalios tyrimo procedūros pradėjimas dėl priemonės, kuri, Komisijos įtarimu, yra nauja pagalba, įpareigoja susijusią valstybę narę sustabdyti jos įgyvendinimą (šiuo klausimu žr. 1992 m. birželio 30 d. Sprendimo Ispanija / Komisija,
C‑312/90
,
EU:C:1992:282
,
punktą; 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
,
punktą; 2005 m. gegužės 10 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2005:275
,
punktą ir 2011 m. birželio 9 d. Sprendimo Diputación Foral de Vizcaya ir kt. / Komisija,
C‑465/09 P–C‑470/09 P
, nepaskelbtas Rink,
EU:C:2011:372
,
punktą).
Vis dėlto formalios tyrimo procedūros pradėjimas dėl nepraneštos priemonės nelemia tų pačių pasekmių atitinkamai valstybei narei, kaip ir įsakymas dėl sustabdymo taikant Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį. Žinoma, ji abiem atvejais privalo sustabdyti nagrinėjamos priemonės įgyvendinimą. Vis dėlto tik įsakymo dėl sustabdymo nevykdymas leidžia Komisijai remiantis Reglamento Nr. 659/1999 12 straipsniu Teisingumo Teisme tiesiogiai pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo (šiuo klausimu žr. 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
,
punktą).
Teisingumo Teismas nusprendė, kad įsakymas dėl sustabdymo gali būti priimtas tuo pačiu metu kaip ir sprendimas pradėti formalią tyrimo procedūrą arba po jo (2001 m. spalio 9 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
,
punktas). Sprendimas priimti įsakymą dėl sustabdymo, be kita ko, gali būti priimtas pradėjus formalią tyrimo procedūrą, jei atitinkama valstybė narė nesustabdo nagrinėjamos priemonės įgyvendinimo pradėjus šią procedūrą.
Dviejose bylose, kurias išnagrinėjus buvo priimtas skundžiamas sprendimas, Vengrija Bendrajame Teisme pareiškė ieškinį dėl įsakymų dėl sustabdymo, priimtų tuo pačiu metu ir tuo pačiu sprendimu kaip ir formali tyrimo procedūra, pradėta dėl skundžiamų mokestinių priemonių.
Pateikdama savo ieškinio Bendrajame Teisme pirmąjį pagrindą Vengrija tvirtino, be kita ko, kad priimant įsakymą dėl sustabdymo, be dviejų sąlygų, numatytų Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje, t. y. kad Komisija nagrinėjamą nacionalinę priemonę preliminariai kvalifikuotų kaip neteisėtą valstybės pagalbą ir paprašytų atitinkamos valstybės narės pateikti pastabas dėl numatomo priimti įsakymo, dar būtų laikomasi proporcingumo principo. Atsižvelgiant į kartu taikomos formalios tyrimo procedūros pradėjimo sustabdomąjį poveikį, įsakymas dėl sustabdymo, šios valstybės narės nuomone, galėtų būti pateisinamas tik tuomet, jei Komisija galėtų pagrįstai manyti, kad ji nesilaikys šių pareigų, bet jokia aplinkybė neleidžia to tvirtinti.
Pateikdama apeliacinio skundo pirmojo pagrindo ketvirtą dalį Vengrija tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamame sprendime atsakė į ankstesniame punkte primintą argumentą. Pakartotinai skundžiamo sprendimo 70, 71, 95 ir 134 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad įsakymo dėl sustabdymo priėmimas siejamas tik su dviem sąlygomis, nustatytomis Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje, praleisdamas Komisijos pareigą patikrinti, ar įsakymas dėl sustabdymo yra proporcingas.
Visų pirma reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį „Komisija, suteikusi suinteresuotajai valstybei narei galimybę pateikti savo pastabas, gali priimti sprendimą, įpareigojantį, kad minėtoji valstybė narė nutrauktų bet kurią neteisėtą pagalbą, kol Komisija priims sprendimą dėl tokios pagalbos atitik[ties] [vidaus] rinkai (toliau – „įsakymas sustabdyti pagalbą“).
Iš paties šios nuostatos teksto matyti, kad Komisija turi teisę, bet ne pareigą, priimti sprendimą taikyti įsakymą dėl sustabdymo (šiuo klausimu žr. 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
,
punktą). Todėl, kadangi tai nėra susijusios kompetencijos situacija, ji turi diskreciją nuspręsti dėl tokios priemonės priėmimo. Kadangi Komisija turi diskreciją, ji turi ja naudotis, laikydamasi bendrųjų Sąjungos teisės principų (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Schindler Holding ir kt. / Komisija,
C‑501/11 P
,
EU:C:2013:522
,
punktą).
Remiantis suformuota jurisprudencija pagal proporcingumo principą, kuris yra vienas iš bendrųjų Sąjungos teisės principų, reikalaujama, kad Sąjungos institucijų veiksmai neviršytų to, kas tinkama ir būtina nagrinėjamų teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti, todėl, kai galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai suvaržančią, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi siekiamiems tikslams (1984 m. gegužės 17 d. Sprendimo Denkavit Nederland,
15/83
,
EU:C:1984:183
,
punktas ir 2019 m. balandžio 30 d. Sprendimo Italija / Taryba(Viduržemio jūros durklažuvių žvejybos kvota),
C‑611/17
,
EU:C:2019:332
,
punktas). Šis principas primintas ESS 5 straipsnio 4 dalyje ir prie ES bei ESV sutarčių pridėto Protokolo (Nr. 2) dėl subsidiarumo ir proporcingumo principų taikymo 1 straipsnyje.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį priimant įsakymą dėl sustabdymo turi būti laikomasi proporcingumo principo, t. y. negalima viršyti to, kas yra tinkama ir būtina įgyvendinant šia nuostata siekiamą tikslą. Kaip priminta šio sprendimo 33 punkte, Komisijai suteiktų įgaliojimų valstybėms narėms skirti tokius įsakymus tikslas yra užtikrinti, kad būtų laikomasi draudimo vykdyti pagalbos projektus, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl jų suderinamumo. Jį papildo Komisijos teisė per sutrumpintą terminą tiesiogiai kreiptis į Teisingumo Teismą, kad šis konstatuotų įsipareigojimų neįvykdymą, pasireiškiantį tuo, kad valstybė narė įgyvendino priemonę, kuri įtariama esanti neteisėta pagalba.
Atsižvelgiant į šį tikslą įsakymo dėl sustabdymo priėmimas yra pateisinamas, jei po to, kai pradėta formali tyrimo procedūra, atitinkama valstybė narė nesustabdo nagrinėjamos priemonės įgyvendinimo, kaip nurodyta šio sprendimo 35 punkte. Vis dėlto gali būti taip pat tinkama priimti įsakymą dėl sustabdymo tuo pačiu metu, kaip ir sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą, jei pakankami įrodymai leidžia Komisijai daryti prielaidą, kad atitinkama valstybė narė neketina sustabdyti nagrinėjamos priemonės įgyvendinimo, kaip tai ją įpareigoja daryti formalios tyrimo procedūros pradėjimas, ir užkirsti kelią tam, kad Teisingumo Teismas turėtų nagrinėti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo konstatavimo.
Atsakydamas į ieškinio, kuriuo pradėta byla, pirmąjį pagrindą, primintą šio sprendimo 37 punkte, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 70 ir 71 punktuose nurodė tokias įsakymo dėl sustabdymo teisėtumo sąlygas:
„70 Tokio Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje nustatyto įsakymo priėmimui taikoma viena esminė sąlyga, t. y. šiame procedūros etape atitinkamą nacionalinę priemonę Komisija turi kvalifikuoti kaip neteisėtą valstybės pagalbą, ir viena procedūrinė sąlyga, t. y. atitinkamai valstybei narei turi būti suteikta galimybė pateikti savo pastabas.
71 Nereikalinga jokia kita sąlyga, kad Komisija galėtų priimti įsakymą pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį. Taip pat reikia pažymėti, kad ši situacija susidarė dėl teisės aktų leidėjo valios, o ne dėl jo užmaršumo, kaip teigia Vengrija. Iš tikrųjų minėto straipsnio tekstas, kuris atspindi teisinės valstybės principus, išplaukiančius iš šio sprendimo 30 punkte nurodytos suformuotos jurisprudencijos, nebuvo pakeistas pildant Reglamentą Nr. 659/1999 ir buvo paliktas nepakeistas naujame Reglamente Nr. 2015/1589.“
Tiesa tai, kad tie punktai, paimti atskirai, galėtų būti aiškinami kaip įpareigojantys Komisiją, kai ji priima įsakymą dėl sustabdymo, tik laikytis aiškiai Reglamente Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje nustatytų sąlygų, todėl atleidžia Komisiją nuo pareigos vertinti šio įsakymo dėl sustabdymo būtinumą.
Vis dėlto juos vertinant reikia atsižvelgti į visą Bendrojo Teismo argumentavimą. Skundžiamo sprendimo 86 punkte jis priminė kad „Sąjungos teismo kontrolė neapsiriboja tik Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje numatytomis sąlygomis ir gali apimti įsakymo sustabdyti priemonės įgyvendinimą atitiktį SESV ir bendriesiems teisės principams“. Be to, to sprendimo 94 ir paskesniuose punktuose Bendrasis Teismas nagrinėjo, ar priimdama ginčijamus įsakymus dėl sustabdymo Komisija laikėsi proporcingumo principo. Konkrečiai kalbant, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 98 ir 99 punktuose analizavo, ar šie įsakymai yra tinkami ir būtini įgyvendinti teisėtiems tikslams, siekiamiems SESV 107 ir 108 straipsniais, įskaitant įvertintus trūkumus, kuriuos jie sukelia atsižvelgiant į šiomis nuostatomis siekiamus tikslus. Galiausiai skundžiamo sprendimo 102 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad priėmusi ginčijamus įsakymus Komisija nepažeidė proporcingumo principo.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Komisija nepažeidė institucijų pareigos visuose savo aktuose laikytis proporcingumo principo. Todėl turi būti atmesta pirmojo pagrindo ketvirta dalis.
Dėl apeliacinio skundo trečiojo pagrindo pirmos dalies
–
Šalių argumentai
Pateikdama apeliacinio skundo trečiąjį pagrindą Vengrijos vyriausybė kaltina Bendrąjį Teismą atlikus klaidingą reikalavimų motyvuoti įsakymus dėl sustabdymo teisinį vertinimą.
Pateikdama šio pagrindo pirmą dalį Vengrijos vyriausybė iš esmės tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė faktinių aplinkybių teisinio kvalifikavimo klaidą, kai nusprendė, kad įsakymas dėl sustabdymo yra pakankamai motyvuotas.
Tiesa, jog Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 135 punkte pagrįstai nurodė, kad kai įsakymas dėl sustabdymo įterpiamas į sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą, įsakymo motyvai turi leisti suprasti, kodėl atitinkama valstybė narė nevykdo pareigos sustabdyti nagrinėjamos priemonės įgyvendinimą. Vis dėlto Bendrasis Teismas suklydo, manydamas, kad ginčijamuose sprendimuose pateiktos nuorodos leidžia suprasti, kad, pasak Komisijos, Vengrija ketino nestabdyti nagrinėjamų priemonių per tyrimo procedūrą.
Pirma, nuorodą šiuose sprendimuose į tai, kad Vengrijos valdžios institucijos ginčijo preliminarų valstybės pagalbos kvalifikavimą, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 136 punkte aiškino klaidingai – kaip tokio ketinimo požymį. Jei taip būtų, valstybė narė negalėtų ginčyti Komisijos analizės ir nebūti įtariama ketinanti įgyvendinti nacionalines priemones, nepaisydama formalios tyrimo procedūros dėl jų pradėjimo.
Antra, priešingai, nei nusprendė Bendrasis Teismas, nuoroda ginčijamuose sprendimuose į tai, kad nacionalinės valdžios institucijos nereagavo į Komisijos pasiūlymą pateikti pastabas dėl galimų įsakymų dėl sustabdymo priėmimo, negali būti laikoma motyvavimo elementu. Tai yra piktnaudžiaujamasis veiksmų nesiėmimo aiškinimas, kurio, beje, pati Komisija taip neaiškino.
Trečia, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 137 punkte klaidingai rėmėsi Vengrijos valdžios institucijų pozicija per kitą tyrimo procedūrą kaip ginčijamų sprendimų motyvavimo elementu, nors ši pozicija nebuvo nurodyta šiuose sprendimuose, ir niekas nerodo, kad į jį atsižvelgė Komisija. Bendrasis Teismas suklydo, kai nusprendė, kad šis elementas yra motyvavimo dalis.
Ketvirta, ginčijami sprendimai tikrai neleidžia tokio aiškinimo, kokį pateikė Bendrasis Teismas, kad jie nekėlė jokio pavojaus dėl nacionalinių valdžios institucijų vykdomo nagrinėjamų priemonių įgyvendinimo per tyrimo procedūrą.
Be to, penkta, Bendrojo Teismo atliktą ginčijamų sprendimų motyvavimą paneigė pati Komisija, kuri nuosekliai per visą procedūrą ir ypač per posėdį tvirtino, kad privalo laikytis tik esminių sąlygų ir procedūros, nurodytų Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje.
Komisija mano, kad, atsižvelgiant į visas aplinkybes, kurioms esant įsakymai dėl sustabdymo buvo priimti, Bendrasis Teismas pagrįstai konstatavo, kad Vengrijos valdžios institucijos galėjo suprasti, kodėl Komisija nusprendė juos priimti.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 296 straipsnyje reikalaujamas Sąjungos institucijų teisės aktų motyvavimas turi atitikti ginčijamo teisės akto pobūdį ir aiškiai bei nedviprasmiškai atskleisti institucijos, kuri priėmė šį teisės aktą, argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti priimtą priemonę pagrindžiančius motyvus, o kompetentingas teismas – įvertinti jos teisėtumą. Reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į bylos aplinkybes, ypač į akto turinį, nurodytų motyvų pobūdį ir asmenų, kuriems skirtas aktas, ar kitų asmenų, kurie konkrečiai ir tiesiogiai su juo susiję, suinteresuotumą gauti paaiškinimus. Nereikalaujama, kad motyvuojant būtų nurodytos visos svarbios faktinės ir teisinės aplinkybės, nes nustatant, ar akto motyvavimas atitinka SESV 296 straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jo tekstą, bet ir priėmimo aplinkybes bei visas atitinkamą sritį reglamentuojančias teisės normas (2016 m. kovo 10 d. Sprendimo HeidelbergCement / Komisija,
C‑247/14 P
,
EU:C:2016:149
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kaip nurodyta šio sprendimo 40 punkte, įsakymo dėl sustabdymo priėmimas yra tik Komisijos teisė, net jei tenkinamos dvi Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje nustatytos sąlygos. Todėl būtina, kad konkretūs motyvai leistų institucijai priimti tokį sprendimą. Kaip priminta ankstesniame punkte, remiantis institucijų aktų motyvavimo pareiga, su kiekvieno sprendimo motyvais turi būti supažindintas asmuo, kuriam jis skirtas, tam, kad galėtų įvertinti jo pagrįstumą ir prireikus pasinaudoti teise apskųsti susipažinus su bylos aplinkybėmis. Motyvų pateikimas taip pat būtinas tam, kad Sąjungos teismas, atsižvelgdamas į proporcingumo principą, galėtų patikrinti įsakymo dėl sustabdymo, kaip ir visų kitų aktų, teisėtumą ir tai, ar Komisija tinkamai pasinaudojo jai Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį suteikta teise.
Tuo atveju, kaip yra nagrinėjamoje byloje, kai įsakymas dėl sustabdymo priimamas tuo pačiu metu kaip ir sprendimas pradėti formalią tyrimo procedūrą, motyvai, dėl kurių Komisija jį priima, neišvengiamai susiję su prielaida, kad atitinkama valstybė narė nesustabdys nagrinėjamos priemonės įgyvendinimo, nepaisant tyrimo procedūros pradėjimo. Iš tiesų, kaip nurodyta šio sprendimo 34 punkte, vienintelis papildomas įsakymo dėl sustabdymo poveikis, palyginti su formalios tyrimo procedūros pradėjimu, yra Komisijos teisė, jei atitinkama valstybė narė neįvykdo savo pareigos sustabdyti nagrinėjamos priemonės įgyvendinimą, kreiptis tiesiogiai į Teisingumo Teismą su ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal Reglamento Nr. 659/1999 12 straipsnį. Todėl, jei Komisija tuo atveju, kai įsakymas dėl sustabdymo priimamas tuo pačiu metu kaip ir sprendimas pradėti formalią tyrimo procedūrą, neprivalėtų nurodyti priežasčių, dėl kurių mano, kad valstybė narė nesilaikys pareigos sustabdyti nagrinėjamos priemonės įgyvendinimo, ir jau dabar ketina kreiptis į Teisingumo Teismą, ji būtų atleista nuo pareigos motyvuoti įsakymą dėl sustabdymo, taip pažeidžiant pareigą motyvuoti.
Taigi, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 135 punkte pagrįstai priminė, kad „tokiu atveju, kaip nagrinėjamas šioje byloje, kai įsakymas sustabdyti priemonės įgyvendinimą įterpiamas į sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą, atsižvelgiant į Komisijos diskreciją, kurią ji turi pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį, ir į konkretų įsakymo sustabdyti priemonės įgyvendinimo teisinį poveikį pagal šio reglamento 12 straipsnį, reikia konstatuoti, kad sprendimas, kuriuo priimamas toks įsakymas, turi leisti suprasti, kodėl, Komisijos nuomone, atitinkama valstybė narė nevykdo iš SESV 108 straipsnio 3 dalies išplaukiančios pareigos, ir sustabdyti nagrinėjamos priemonės įgyvendinimą pradėjus formalią tyrimo procedūrą“.
Pateikdama savo ieškinio Bendrajame Teisme trečiąjį pagrindą Vengrija tvirtina, kad ginčijami įsakymai dėl sustabdymo nėra pakankamai pagrįsti, nes Komisija nenurodė motyvų, pateisinančių jų priėmimą.
Bendrasis Teismas atmetė šį pagrindą, remdamasis trimis elementais.
Visų pirma jis skundžiamo sprendimo 136 punkte nurodė, kad iš ginčijamų sprendimų matyti, jog atsakydamos į 2015 m. kovo 17 d. ir balandžio 13 d. informacinius raštus Vengrijos valdžios institucijos teigė, kad nagrinėjamos nacionalinės priemonės nėra valstybės pagalba. Vis dėlto, kaip savo išvados 93 punkte pažymėjo generalinė advokatė, valstybė narė visiškai teisėtai gali gintis, teigdama, kad atitinkama priemonė nėra pagalba. Taigi, iš to neturėtų būti daroma išvada dėl padidėjusio pavojaus, kad valstybė narė nesilaikys SESV 108 straipsnio 3 dalies teisinio poveikio, ypač tuomet, kai, kaip šiuo atveju, nagrinėjamas teisės klausimas yra vertinamas prieštaringai.
Antra, Bendrasis Teismas tame pačiame skundžiamo sprendimo 136 punkte patvirtino ginčijamuose sprendimuose pateiktą nuorodą į tai, kad Vengrijos valdžios institucijos neatsakė į Komisijos raginimą pateikti pastabas dėl numatomų priimti įsakymų dėl sustabdymo. Bendrojo Teismo vertinimu, šios informacijos pakako suprasti, kad atsižvelgdama į aplinkybes Komisija manė, jog kyla pavojus, kad, nepaisant formalios tyrimo procedūros pradėjimo, nagrinėjamos nacionalinės priemonės bus įgyvendinamos.
Vis dėlto, nors Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad prieš nuspręsdama priimti įsakymą dėl sustabdymo Komisija turi leisti atitinkamai valstybei narei pateikti savo pastabas dėl šios priemonės, kaip savo išvados 94 punkte teisingai nurodė generalinė advokatė, ji visiškai neįpareigoja šios valstybės narės pateikti pastabas. Todėl to, kad Vengrija nepateikė pastabų dėl galimo įsakymo dėl sustabdymo priėmimo, nepakanka siekiant pateisinti Komisijos nuogąstavimus dėl to, kad ši valstybė narė gali įgyvendinti ginčijamas priemones.
Galiausiai, trečia, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 137 punkte paminėjo, kad, nepaisant to, jog likus keliems mėnesiams iki ginčijamų įsakymų priėmimo Komisija pradėjo formalią tyrimo procedūrą dėl Vengrijos mokestinių priemonių, pagrįstų ta pačia schema kaip ir pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės priemonės, šių priemonių įgyvendinimas nebuvo sustabdytas. Vis dėlto, kaip savo išvados 99 punkte nurodė generalinė advokatė, ši aplinkybė nėra ginčijamų įsakymų priėmimo konteksto dalis, priešingai, nei skundžiamo sprendimo 137 punkte tvirtino Bendrasis Teismas. Be to, nors šie ankstesni Vengrijos veiksmai yra lemiamas požymis Komisijai, ji tai turėjo nurodyti ginčijamuose sprendimuose, bet to nepadarė.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad Bendrasis Teismas padarė klaidą, kai skundžiamo sprendimo 138 punkte nusprendė, kad „Vengrijos valdžios institucijos galėjo suprasti, kodėl Komisija nusprendė į ginčijamus sprendimus įtraukti įsakymus sustabdyti priemonės įgyvendinimą“. Todėl reikia pritarti apeliacinio skundo trečiajam pagrindui.
Dėl Lenkijos Respublikos pateikto įstojimo į bylą paaiškinimo trečiojo pagrindo
–
Šalių argumentai
Pateikdama savo įstojimo į bylą paaiškinimo trečiąjį pagrindą Lenkijos Respublika tvirtina, kad Bendrasis Teismas pažeidė SESV 264 straipsnio 1 dalį, kai siekdamas atmesti Vengrijos argumentus pridėjo savo vertinimą prie ginčijamuose sprendimuose pateikto vertinimo. Taigi Bendrasis Teismas, siekdamas konstatuoti, kad sprendimų dėl įsakymų dėl sustabdymo priėmimas yra pateisinamas, skundžiamo sprendimo 135 ir 136 punktuose nurodė, jog Komisija turėjo atsižvelgti į riziką, susijusią su nepaisant formalios tyrimo procedūros pradėjimo Vengrijos vykdomu nacionalinių priemonių įgyvendinimu. Šį vertinimą lėmė paties Bendrojo Teismo samprotavimas, kuris neturi jokio pagrindo ginčijamų sprendimų motyvuose. Bendrasis Teismas jokiu būdu negali akto rengėjo motyvų pakeisti savaisiais.
Komisija pripažįsta, kad ginčijamuose sprendimuose nėra nurodyti motyvai, dėl kurių ji manė, kad Vengrija neketina sustabdyti nagrinėjamos pagalbos teikimo. Vis dėlto ji mano, kad pakankamai motyvavo savo sprendimus, kai nurodė, kad pagalbos priemonės įsigaliojo iki jų pranešimo.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Šiuo klausimu reikia priminti, kad vykdydami SESV 263 straipsnyje numatytą teisėtumo kontrolę Teisingumo Teismas ir Bendrasis Teismas kompetentingi nagrinėti ieškinius dėl kompetencijos trūkumo, esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo, Sutarties ar kurios nors su jos taikymu susijusios teisės normos pažeidimo arba piktnaudžiavimo įgaliojimais. SESV 264 straipsnyje nustatyta, kad jei ieškinys yra pagrįstas, ginčijamas aktas paskelbiamas negaliojančiu. Taigi bet kuriuo atveju Teisingumo Teismas ir Bendrasis Teismas negali ginčijamo akto rengėjo motyvų pakeisti savaisiais (2013 m. vasario 28 d. Sprendimo Portugalija / Komisija,
C‑246/11 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:118
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju, kaip priminta šio sprendimo 63 ir 64 punktuose, Bendrasis Teismas konstatavo, kad ginčijamais įsakymais dėl sustabdymo tenkinami institucijų aktų motyvavimo reikalavimai, remiantis tuo, kad iš ginčijamų sprendimų matyti, pirma, jog Vengrijos valdžios institucijos tvirtino, kad nagrinėjamos nacionalinės priemonės nėra valstybės pagalba, ir, antra, kad tos institucijos neatsakė į Komisijos raginimą jai pateikti pastabas dėl numatomų priimti įsakymų dėl sustabdymo. Bendrasis Teismas nurodė, kad šie motyvai leidžia suprasti, kad Komisija manė, jog yra ginčijamų priemonių įgyvendinimo pavojus. Be to, Bendrasis Teismas nurodė, kad, kaip į konteksto elementą, nors jis ginčijamuose sprendimuose nenurodytas, reikia atsižvelgti į tai, kad Vengrijos valdžios institucijos nesustabdė mokestinių priemonių, susijusių su ankstesne, prieš kelis mėnesius pradėta, formalia tyrimo procedūra.
Neatsižvelgiant į tai, kad šie elementai negali lemti pakankamo ginčijamų sprendimų motyvavimo, kaip nurodyta anksčiau, reikia konstatuoti, kad jų nėra šiuose sprendimuose, o tai, beje, pripažino pati Komisija. Iš tiesų savo atsiliepime į ieškinį ji iš esmės tvirtina priešingai, kad neprivalėjo nurodyti motyvų, dėl kurų manė, jog tikėtina, kad Vengrija nesilaikys sprendimų, ją įpareigojančių sustabdyti nagrinėjamų priemonių įgyvendinimą. Ji taip pat mano, kad skundžiamo sprendimo 135–137 punktuose pateikti motyvai prieštarauja pateiktiesiems jo 70, 71, 130 ir 134 punktuose. Savo pastabose, susijusiose su Lenkijos Respublikos įstojimo į bylą paaiškinimu, Komisija taip pat pripažino, kad ginčijamuose sprendimuose nepateikta konkrečių paaiškinimų dėl priežasčių, kuriomis remdamasi ji manė, kad Vengrija neketina sustabdyti nagrinėjamos pagalbos teikimo. Be to, šie argumentai atitinka diskreciją, kurią Komisija tvirtina turinti pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį, priimti sprendimą taikyti įsakymą dėl sustabdymo, kaip tai matyti iš jos rašytinių pastabų tiek Bendrajame Teisme, tiek Teisingumo Teisme.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Bendrasis Teismas pridėjo motyvų prie Komisijos nurodytųjų ir taip viršijo savo įgaliojimus.
Taigi reikia pritarti ir Lenkijos Respublikos įstojimo į bylą paaiškinimo trečiajam pagrindui.
Iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad reikia panaikinti skundžiamą sprendimą.
Dėl ieškinio Bendrajame Teisme
Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą tuo atveju, kai Bendrojo Teismo sprendimas yra panaikinamas, Teisingumo Teismas gali arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad šis priimtų sprendimą, arba pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti.
Šiuo atveju Teisingumo Teismas turi paskelbti galutinį sprendimą, nes šioje bylos stadijoje tai galima daryti.
Kaip priminta šio sprendimo 69 punkte, Komisija pati pripažino, kad ginčijamuose sprendimuose nėra motyvų, dėl kurių Komisija manė, kad Vengrija nesustabdys nagrinėjamos pagalbos teikimo, nepaisant formalios tyrimo procedūros pradėjimo. Vis dėlto įsakymai dėl sustabdymo turėjo būti motyvuoti, kaip nurodyta šio sprendimo 58 punkte ir Bendrasis Teismas tai nusprendė skundžiamo sprendimo 135 punkte. Todėl ginčijami įsakymai dėl sustabdymo yra nepakankamai motyvuoti ir jais pažeidžiamas SESV 296 straipsnis. Atsižvelgiant į tai, taip pat reikia pritarti Vengrijos ieškinio pirmojoje instancijoje trečiajam pagrindui.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ginčijamais sprendimais priimti įsakymai dėl sustabdymo turi būti panaikinti ir nereikia nagrinėti kitų šio ieškinio pagrindų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Vengrija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Komisijos ir ši bylą pralaimėjo, ji turi padengti savo ir Vengrijos nurodytas bylinėjimosi išlaidas, susijusias tiek su procesu pirmojoje instancijoje, tiek su apeliaciniu procesu.
Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalyje, taip pat taikomoje apeliaciniam procesui pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, numatyta, kad į bylą įstojusios valstybės narės ir institucijos padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Lenkijos Respublika, įstojusi į apeliacinį procesą šalis, padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1.
Panaikinti 2018 m. balandžio 25 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Vengrija / Komisija (
T‑554/15 ir T‑555/15
,
EU:T:2018:220
).

2.
Panaikinti 2015 m. liepos 15 d. Komisijos sprendimą C(2015) 4805
final
dėl valstybės pagalbos SA.41187 (2015/NN) – Vengrija – Tabako pramonės įmonių mokamas sveikatos priežiūros mokestis ir 2015 m. liepos 15 d. Komisijos sprendimą C(2015) 4808
final
dėl valstybės pagalbos SA.40018 (2015/C) (ex 2014/NN) – Vengrijos maisto grandinės patikros mokesčio 2014 m. pakeitimas tiek, kiek jais įpareigojama sustabdyti progresinio apmokestinimo tarifo taikymą atitinkamai sveikatos priežiūros mokesčiui ir maisto grandinės patikros mokesčiui, nustatytiems 2014 m. Įstatyme Nr. XCIV dėl tabako pramonės įmonių mokamo sveikatos priežiūros mokesčio ir 2008 m. Įstatymo Nr. XLVI dėl maisto grandinės ir jos oficialios priežiūros 2014 m. pakeitime.

3.
Europos Komisija padengia savo ir Vengrijos nurodytas bylinėjimosi išlaidas, susijusias tiek su procesu pirmojoje instancijoje, tiek su apeliaciniu procesu.

4.
Lenkijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vengrų.