CELEX: 62014TJ0066
Zajednička vanjska i sigurnosna politika
Mjere ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s obzirom na stanje u Zimbabveu
Zamrzavanje financijskih sredstava
Izvanugovorna odgovornost

)
Okolnosti spora
Vijeće Europske unije je u Zajedničkom stajalištu 2002/145/ZVSP od 18. veljače 2002. o mjerama ograničavanja protiv Zimbabvea [neslužbeni prijevod] (
SL 2002., L 50, str. 1
.), usvojenom na temelju članka 15. UEU‑a, izrazilo ozbiljnu zabrinutost u pogledu stanja u Zimbabveu, osobito u pogledu teških povreda ljudskih prava te, konkretno, slobode mišljenja, slobode udruživanja i mirnog okupljanja, koje je počinila vlada Republike Zimbabve. Stoga je Vijeće nametnulo mjere ograničavanja na razdoblje od 12 mjeseci, s mogućnošću produljenja, koje bi se neprestano nadzirale.
Zajedničkim stajalištem Vijeća 2004/161/ZVSP od 19. veljače 2004. o produljenju mjera ograničavanja protiv Zimbabvea [neslužbeni prijevod] (
SL 2004., L 50, str. 66
.) bilo je predviđeno produljenje mjera ograničavanja uvedenih Zajedničkim stajalištem 2002/145. U članku 4. stavku 1. Zajedničkog stajališta 2004/161, kako je izmijenjen člankom 1. stavkom 1. Zajedničkog stajališta Vijeća 2008/632/ZVSP od 31. srpnja 2008. o izmjeni Zajedničkog stajališta 2004/161 (
SL 2008., L 205, str. 53
.), bilo je navedeno da „države članice poduzimaju mjere potrebne da članovima vlade [Republike] Zimbabvea i s njima povezanim fizičkim osobama te drugim osobama čije djelovanje ozbiljno ugrožava demokraciju, poštovanje ljudskih prava i vladavinu prava u Zimbabveu spriječe ulaz na svoje državno područje i prolaz preko njega” te da je „popis osoba na koje upućuje [taj] stavak naveden u Prilogu”. U članku 5. stavku 1. Zajedničkog stajališta 2004/161, kako je izmijenjen člankom 1. stavkom 5. Zajedničkog stajališta 2008/632, bilo je predviđeno da se „zamrzavaju sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju pojedinim članovima vlade [Republike] Zimbabvea ili kojoj drugoj fizičkoj ili pravnoj osobi, subjektima ili tijelima koja su s njima povezana ili koja pripadaju bilo kojoj drugoj fizičkoj ili pravnoj osobi čije djelovanje ozbiljno ugrožava demokraciju, poštovanje ljudskih prava i vladavinu prava u Zimbabveu” te da je „popis osoba i subjekata na koje upućuje [taj] stavak naveden u Prilogu” [neslužbeni prijevod]. Zajedničko stajalište 2004/161, kako je izmijenjeno, kasnije je produljeno do 20. veljače 2010. Zajedničkim stajalištem Vijeća 2009/68/ZVSP od 26. siječnja 2009. o produljenju mjera ograničavanja protiv Zimbabvea [neslužbeni prijevod] (
SL 2009., L 23, str. 43
.), a potom do 20. veljače 2011. Odlukom Vijeća 2010/92/ZVSP od 15. veljače 2010. o produljenju mjera ograničavanja protiv Zimbabvea [neslužbeni prijevod] (
SL 2010., L 41, str. 6
.). U članku 4. stavku 1. i članku 5. stavku 1. Odluke Vijeća 2011/101/ZVSP od 15. veljače 2011. o mjerama ograničavanja protiv Zimbabvea (
SL 2011., L 42, str. 6
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 2., str. 277.), kojom je stavljeno izvan snage Zajedničko stajalište 2004/161 te koja se primjenjivala do 20. veljače 2012., predviđale su se mjere jednake onima iz članka 4. stavka 1. i članka 5. stavka 1. Zajedničkog stajališta 2004/161.
Uredba Vijeća (EZ) br. 314/2004 od 19. veljače 2004. o određenim mjerama ograničavanja u odnosu na Zimbabve (
SL 2004., L 55, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 8., str. 43.) usvojena je, kako je navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 5., da bi se provele mjere ograničavanja predviđene Zajedničkim stajalištem 2004/161 s obzirom na to da spadaju u područje primjene Ugovora o EZ‑u. Među ostalim je predviđala, u članku 6. stavku 1., da se zamrzavaju sva financijska sredstva i gospodarski izvori koji pripadaju pojedinačnim članovima vlade Republike Zimbabvea i svim fizičkim ili pravnim osobama, subjektima ili tijelima povezanima s njima kako je navedeno u Prilogu III. toj uredbi. U članku 11. točki (b) te uredbe navedeno je da Komisija Europskih zajednica ima ovlasti izmijeniti njezin Prilog III. na temelju odluka donesenih u odnosu na Prilog Zajedničkom stajalištu 2004/161.
Ime prvog tužitelja, Johna Arnolda Bredenkampa, člankom 2. i dijelom I. Priloga Zajedničkog stajališta 2009/68 uvršteno je na popis osoba na koje se upućuje u člancima 4. i 5. Zajedničkog stajališta 2004/161. Navedeni su sljedeći razlozi zbog kojih je njegovo ime uvršteno pod stavkom 7. tog priloga:
„Poduzetnik čvrsto povezan s vladom [Republike] Zimbabvea. Pružao je, pa i posredstvom svojih trgovačkih društava, financijsku i ostalu potporu režimu (vidjeti i stavke [1. do 9.], 12., 14., 20., 24., 25., 28., 29., 31. i 32. II. dijela).”
Ime prvog tužitelja člankom 1. i Prilogom Uredbe Komisije (EZ) br. 77/2009 od 26. siječnja 2009. o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 314/2004 (
SL 2009., L 23, str. 5
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 180.) uvršteno je na popis fizičkih ili pravnih osoba, subjekata ili tijela na koja se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. Navedeni su sljedeći razlozi zbog kojih je njegovo ime uvršteno pod stavkom 7. dijela I. tog priloga:
„[Poduzetnik] čvrsto povezan s vladom Zimbabvea. Pružao je, pa i posredstvom svojih [trgovačkih društava], financijsku i ostalu potporu režimu (vidjeti i stavke [1. do 9.], 12., 14., 20., 24., 25., 28., 29., 31. i 32. II. dijela).”
Imena drugog i trećeg tužitelja, društva Echo Delta (Holdings) PCC Ltd i društva Scottlee Holdings (Private) Ltd, također su člankom 2. i Prilogom Zajedničkog stajališta 2009/68 uvrštena na popis osoba na koje se upućuje u člancima 4. i 5. Zajedničkog stajališta 2004/161. Ta su imena člankom 1. i Prilogom Uredbe 77/2009 također uvrštena na popis fizičkih ili pravnih osoba, subjekata i tijela na koja se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. Navedeni su sljedeći razlozi zbog kojih su uvrštena na te popise: „u vlasništvu Johna Arnolda Bredenkampa” (Zajedničko stajalište 2004/161) i „u vlasništvu Johna Arnolda Bredenkampa” (Uredba br. 77/2009). Osim toga, ime „Breco International” člankom 2. i Prilogom Zajedničkog stajališta 2009/68 uvršteno je pod stavkom 7. dijela II. popisa osoba na koje se upućuje u člancima 4. i 5. Zajedničkog stajališta 2004/161 te člankom 1. i Prilogom Uredbe br. 77/2009 pod stavkom 7. dijela II. Priloga III. Uredbi br. 314/2004. Razlozi koji su navedeni za uvrštenje tog imena na te popise jednaki su onima koji su navedeni za uvrštenje imena drugog i trećeg tužitelja na te popise.
J. A. Bredenkamp i 18 pravnih osoba, uključujući drugog i trećeg tužitelja u ovom slučaju, 6. travnja 2009. podnijeli su tajništvu Općeg suda tužbu za poništenje Uredbe br. 77/2009 (predmet T‑145/09, Bredenkamp i dr./Komisija).
Imena prvih triju tužitelja i društva Breco International zadržana su na predmetnim popisima na temelju Odluke 2010/92, Uredbe Komisije (EU) br. 173/2010 od 25. veljače 2010. o izmjeni Uredbe br. 314/2004 (
SL 2010., L 51, str. 13
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 7., str. 145.), Odluke 2011/101 i Uredbe Komisije (EU) br. 174/2011 od 23. veljače 2011. o izmjeni Uredbe br. 314/2004 (
SL 2011., L 49, str. 23
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 12., str. 126.).
Imena prvih triju tužitelja i društva Breco International uklonjena su s predmetnih popisa Odlukom Vijeća 2012/97/ZVSP od 17. veljače 2012. o izmjeni Odluke 2011/101 (
SL 2012., L 47, str. 50
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 291.) i Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 151/2012 od 21. veljače 2012. o izmjeni Uredbe br. 314/2004 (
SL 2012., L 49, str. 2
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 2., str. 334.).
Nakon usvajanja Odluke 2012/97 i Provedbene uredbe br. 151/2012, Opći sud je u rješenju od 6. rujna 2012. u predmetu Bredenkamp i dr./Komisija (
T‑145/09
, nije objavljeno,
EU:T:2012:407
) zaključio da nije potrebno donijeti odluku o tužbi podnesenoj 6. travnja 2009.
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 24. siječnja 2014. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak.
Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
—
naloži Vijeću i Komisiji da naknade štetu i plate kamate navedene u tužbi;
—
naloži Vijeću i Komisiji da od dana donošenja konačne presude plate kamatu po stopi Euribor + 2 % na dugovani iznos;
—
naloži Vijeću i Komisiji snošenje troškova postupka.
Vijeće i Komisija od Općeg suda zahtijevaju da:
—
odbije tužbu;
—
naloži tužiteljima snošenje troškova postupka.
Stranke su u predmetu Bredenkamp i dr./Komisija, T‑145/09, podnijele nekoliko pisanih očitovanja. Budući da nema valjanih razloga zbog kojih se ta očitovanja ne bi trebala prihvatiti u ovom predmetu, ona su svakako dio spisa predmeta. Osim toga, nijedna od stranaka ne prigovara na iznošenje tih očitovanja ijedne stranke.
Pravo
U prilog svojoj tužbi tužitelji tvrde da su u pet pogleda pretrpjeli štetu, imovinsku i neimovinsku, koju je uzrokovao niz nezakonitosti počinjenih prvotnom odlukom i zadržavanjem njihovih imena na popisima osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. Te nezakonitosti izložene su u četiri tužbena razloga.
Vijeće, uvodno, smatra da se tužba mora odbaciti kao očito nedopuštena ili odbiti kao očito neosnovana jer su dokazi izneseni u poglavlju o vrstama štete koju tužitelji tvrde da su pretrpjeli očito nedostatni.
U tom pogledu treba istaknuti da nekoliko uvjeta mora biti ispunjeno da bi Europska unija, na temelju članka 340. stavka 2. UFEU‑a, bila izvanugovorno odgovorna za nezakonito postupanje svojih institucija: postupanje institucija mora biti nezakonito; mora nastati stvarna šteta; i mora postojati uzročno‑posljedična veza između navodnog postupanja i istaknute štete. Ti uvjeti za postojanje izvanugovorne odgovornosti su kumulativni, što znači da se cijela tužba za naknadu štete mora odbiti ako jedan od njih nije ispunjen pa u tom slučaju nije potrebno razmatrati druge uvjete (vidjeti presudu od 23. studenoga 2011., Sison/Vijeće,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, t.
28.
i
29.
i navedenu sudsku praksu).
U pogledu zahtjeva prvog tužitelja za naknadu neimovinske štete koju tvrdi da je pretrpio, najprije je potrebno razmotriti problematiku povezanu s pitanjem jesu li postupci Vijeća i Komisije bili zakoniti. Argumenti Vijeća u pogledu pitanja je li tužba nedopuštena ili očito neosnovana s obzirom na dokaze koji su joj priloženi moraju se odbiti, barem kada je riječ o neimovinskoj šteti za koju prvi tužitelj tvrdi da ju je pretrpio, jer su izneseni dostatni dokazi o okolnostima koje mogu opravdati takvu tvrdnju. U tom kontekstu, ako se dokaže da te institucije nisu postupile nezakonito u odnosu na prvog tužitelja, tužba će se morati u cijelosti odbiti s obzirom na sve tužitelje jer su sva predmetna uvrštenja na popise provedena na temelju uvrštenja prvog tužitelja na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004.
Komisija pak uvodno navodi da se na četvrtog tužitelja nikad nisu primjenjivale mjere ograničavanja te se stoga tužba u pogledu tog tužitelja mora odbaciti kao nedopuštena.
Kako je navedeno u gornjoj točki 6., četvrti tužitelj tvrdi da je pravni sljednik društva Breco International (Private), koje je pod imenom „Breco International” člankom 1. i Prilogom Uredbe br. 77/2009 uvršteno na popis pravnih osoba, subjekata ili tijela na koja se upućuje u članku 6. Priloga III. Uredbi br. 314/2004. U tom pogledu treba istaknuti da se u stavci 7. dijela II. tog priloga navodi da je društvo Breco International pravna osoba sa sjedištem u St Helieru (Jersey). U skladu s objašnjenjima koja je Vijeće dalo na raspravi, postojanje takvog subjekta sa sjedištem u Jerseyju proizlazi iz izvješća agencije za lociranje trgovačkih društava koje je priloženo odgovoru Vijeća na repliku. Sukladno potvrdi o promjeni tvrtke koju je 29. rujna 2010. izdao zimbabveanski registar trgovačkih društava, a koju su tužitelji iznijeli u okviru dopune tužbe, četvrti tužitelj je zimbabveansko društvo Breco International (Private) Ltd, koje je postalo Fodya (Private) Ltd. S obzirom na navedeno, jasno je, kao prvo, da se uvrštenje društva Breco International na predmetne popise nije temeljilo na dokazima o pravnom postojanju tog subjekta koje je izdao zimbabveanski registar trgovačkih društava. Kao drugo, nema dokaza na temelju kojih bi se moglo zaključiti da su institucije uvrštenjem društva Breco International na te popise zapravo htjele na njih uvrstiti ime četvrtog tužitelja, koji ima sjedište u Harareu (Zimbabve) te čiji se identifikacijski podaci stoga znatno razlikuju od onih društva Breco International. Stoga tužitelji nisu u pravu kada tvrde da je ime četvrtog tužitelja uvršteno na predmetne popise.
Međutim, nasuprot Komisijinim tvrdnjama, činjenica da četvrti tužitelj nije dokazao da je njegovo ime uvršteno na predmetne popise ne utječe na dopuštenost predmetnog zahtjeva za naknadu štete, u dijelu u kojem ga iznosi taj tužitelj. Naime, pitanje je li uvrštenje imena društva Breco International ili imena prvih triju tužitelja na predmetne popise uzrokovalo štetu četvrtom tužitelju, koja se mora nadoknaditi u skladu s pravilima navedenima u gornjoj točki 17., ne utječe na dopuštenost tužbe, ali je povezano s pitanjem je li tužitelj pretrpio stvarnu štetu te postoji li uzročno‑posljedična veza između navodne nezakonitosti uvrštenja prvih triju tužitelja na predmetne popise i te štete.
Posljedično, iako je točno da argument tužitelja nije točan u dijelu u kojem tvrde da je ime četvrtog tužitelja bilo uvršteno na predmetne popise, svejedno ostaje činjenica da je tužba dopuštena u pogledu četvrtog tužitelja.
Što se tiče tvrdnje da su Vijeće i Komisija nezakonito postupali, najprije treba istaknuti da se tužitelji, iako se u uvodu tužbe pozivaju i na zajednička stajališta i odluke usvojene na temelju odredbi UEU‑u o zajedničkoj vanjskoj i sigurnosnoj politici (ZVSP) kojima su im nametnute mjere ograničavanja, i na uredbe usvojene na temelju odredbi UEZ‑a i UFEU‑a, u svojim prigovorima kojima navode nezakonito postupanje pozivaju samo na te uredbe. U skladu s tim, mora se zaključiti da se izvanugovorna odgovornost Unije tužbama želi utvrditi samo na temelju predmetnih uredbi, a ne na temelju zajedničkih stajališta i odluka usvojenih u okviru ZVSP‑a.
Da bi bio ispunjen uvjet u pogledu izvanugovorne odgovornosti Europske unije za nezakonitost postupanja institucija na koju se prigovara, potrebno je dokazati dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila kojim se pojedincima dodjeljuju neka prava. To je, po definiciji, slučaj kada se radi o temeljnom pravu vlasništva (presuda od 23. studenoga 2011., Sison/Vijeće,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, t.
33.
i
75.
).
U predmetnom slučaju, tužitelji tvrde da uredbe br. 77/2009, 173/2010 i 174/2011, u dijelu u kojem se na njih odnose, (i) nemaju odgovarajuću pravnu osnovu, (ii) sadržavaju pogreške koje se tiču prava i činjenica, (iii) sadržavaju bitne povrede postupka i (iv), s obzirom na gore navedeno nezakonito postupanje, predstavljaju povredu prava vlasništva.
U pogledu zahtjeva da se pravnim pravilom čija se povreda navodi moraju dodjeljivati prava pojedincima, uvodno treba istaknuti da je svrha mjera ograničavanja ograničiti vršenje određenih prava od strane određenih ciljanih osoba, prije svega njihova prava vlasništva. Međutim, s obzirom na ciljeve koji se sustavom mjera ograničavanja poput predmetnog nastoje postići, ograničenje prava vlasništva zadovoljava kriterije iz članka 52. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) (presuda od 27. veljače 2014., Ezz i dr./Vijeće,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, t.
195.
do
205.
). Osim toga, tužitelji ne tvrde da taj sustav povređuje njihovo pravo vlasništva kao takvo. Međutim, treba podsjetiti da se pravo ograničavanja prava vlasništva mora ostvarivati u skladu s postupovnim i materijalnim pravilima koja su za to predviđena. Ako se ta pravila nisu poštovala, sud će zaključiti da se u odnosnom slučaju radilo o neopravdanom ograničenju prava vlasništva (u tom pogledu, vidjeti presudu od 3. rujna 2008., Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija,
C‑402/05 P i C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, t.
352.
,
353.
i
368.
do
370.
). Posljedično, tužbeni razlozi, u dijelu u kojem se njima navodi da su u uredbama kojima su zamrznuta financijska sredstva prvih triju tužitelja nezakonito primijenjena postupovna i materijalna pravila kojima je uređeno pravo ograničavanja njihova prava vlasništva, temelje se na pravilima kojima se dodjeljuju prava pojedincima.
Najprije je potrebno razmotriti prigovor da pobijani akti nemaju pravnu osnovu, potom prigovor kojim se navodi bitna povreda postupka i, naposljetku, druga dva prigovora koji se odnose na materijalnu zakonitost tih akata.
Tvrdnja da pobijani akti nemaju pravnu osnovu
Tužitelji ističu da se članci 60. i 301. UEZ‑a, na kojima se temelji Uredba br. 314/2004, uglavnom odnose na treće zemlje i njihove vođe, kao i na pojedince i subjekte koji su s tim vođama povezani ili su pod njihovim nadzorom. Međutim, nijedan od tužitelja ne spada u neku od tih kategorija, čak i ako bi se prihvatilo da je prvi tužitelj čvrsto povezan s vladom Zimbabvea, što tužitelji osporavaju. Nijedan oblik povezanosti, neovisno o osobnom ponašanju, ne može sam za sebe opravdati uvrštenje imena zimbabveanskog poduzetnika na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. te uredbe. Tužitelji smatraju da pravo na djelotvornu sudsku zaštitu znači da mogu tražiti naknadu štete koju su pretrpjeli zbog činjenice da pobijani akti nisu imali pravnu osnovu te da su stoga bili nezakoniti. U svakom slučaju, ističu da predmetne institucije, čak i ako bi se smatralo da je prvi tužitelj povezan s vladom Zimbabvea, na temelju toga ne bi mogle automatski uvrstiti imena drugog i trećeg tužitelja te društva Breco International na predmetne popise.
Tužitelji tim argumentima u biti tvrde da se članak 6. Uredbe br. 314/2004, tumačen s obzirom na članke 60. i 301. UEZ‑a koji čine njezinu pravnu osnovu, odnosi na treće zemlje i njihove vođe te, što se tiče fizičkih ili pravnih osoba, samo na one koje su izravno povezane s tim vođama ili su pod njihovim nadzorom, a ne na poduzetnike i društva kao što su tužitelji.
U članku 60. stavku 1. UEZ‑a navedeno je da, ako se djelovanje Zajednice smatra potrebnim u slučajevima predviđenima člankom 301. UEZ‑a, Vijeće u pogledu dotičnih trećih zemalja može poduzeti potrebne hitne mjere koje se odnose na kretanje kapitala i platni promet. U skladu s člankom 301. UEZ‑a, kada se zajedničkim stajalištem ili mjerom usvojenom u skladu s odredbama Ugovora o Europskoj uniji u području ZVSP‑a predvidi djelovanje Zajednice radi prekida ili djelomičnog ili potpunog smanjenja gospodarskih odnosa s jednom ili više trećih zemalja, Vijeće poduzima potrebne hitne mjere.
Iz teksta članaka 60. i 301. UEZ‑a, a osobito iz izraza „u pogledu dotičnih trećih zemalja” i „s jednom ili više trećih zemalja” koji se u njima koriste, proizlazi da se te odredbe tiču usvajanja mjera u odnosu na treće zemlje jer taj pojam može obuhvaćati vođe takve zemlje, a ujedno i pojedince i subjekte koji su s tim vođama povezani ili su pod njihovim izravnim ili neizravnim nadzorom. Ne može se isključiti mogućnost da mjerama ograničavanja koje su usvojene na temelju članaka 60. i 61. UEZ‑a mogu biti podvrgnuta i određena poduzeća, pod uvjetom da se dokaže da su povezana s vođama ciljane treće zemlje (u tom pogledu, vidjeti presudu od 13. ožujka 2012., Tay Za/Vijeće,
C‑376/10 P
,
EU:C:2012:138
, t.
53.
i
55.
).
Uredba br. 314/2004 i pobijane uredbe kojima je izmijenjena, navedene u gornjoj točki 25., odnose se na usvajanje mjera ograničavanja protiv Republike Zimbabve.
U skladu s uvodnom izjavom 2. Uredbe br. 314/2004, s obzirom na ozbiljna kršenja ljudskih prava koja je počinila vlada te države, bilo je potrebno zadržati mjere ograničavanja koje se primjenjuju od veljače 2002.
Predmetne mjere sastojale su se u zamrzavanju svih financijskih sredstava i gospodarskih izvora koji pripadaju osobama iz kategorija opisanih u članku 6. Uredbe br. 314/2004. Te su osobe članovi vlade Zimbabvea i fizičke ili pravne osobe, subjekti i tijela povezana s tim članovima.
U ovom slučaju, iz Priloga Uredbi br. 77/2009 proizlazi da je ime prvog tužitelja na popis fizičkih i pravnih osoba, subjekata i tijela na koja se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004 uvršteno jer je „čvrsto povezan s vladom Zimbabvea i jer „[p]ruža, pa i posredstvom svojih [trgovačkih društava], financijsku i ostalu potporu režimu” (vidjeti gornju točku 5.). Komisija je to ime uvrstila na temelju ovlasti koju joj je dodjeljivao članak 11. točka (b) navedene uredbe te nakon usvajanja Zajedničkog stajališta 2009/68.
Kako su Vijeće i Komisija istaknuli, razlozi za uvrštenje tog imena potpuno su u skladu s pojmom osobe „povezane s” vođama zemlje na koju se odnose mjere ograničavanja. Naime, s obzirom na ciljeve mjera ograničavanja, odnosno da se spriječi pružanje pomoći ciljanoj vladi, pojam osobe „povezane s” mora uključivati i osobe koje vrše aktivnosti poput onih iz prethodne točke. Posljedično, uvrštenje Uredbom br. 77/2009 imena prvog tužitelja na popis fizičkih i pravnih osoba, subjekata i tijela na koja se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004 valjano se temelji na člancima 60. i 301. UEZ‑a, na kojima se pak temelji sama Uredba br. 77/2009.
Taj se zaključak može primijeniti i u pogledu pravnih osoba čija su imena uvrštena na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004, a koje su u vlasništvu prvog tužitelja. Vijeće tvrdi da učinkovitost mjera ograničavanja ovisi o mogućnosti njihova usvajanja u odnosu na svaku pravnu osobu koja je u vlasništvu fizičke osobe povezane s vođama dotične zemlje. Iz toga slijedi da se uvrštenje imena drugog i trećeg tužitelja na predmetne popise valjano temelji na člancima 60. i 301. UEZ‑a jer su bili u vlasništvu prvog tužitelja. Isto vrijedi i u pogledu uvrštenja društva Breco International, koje se temelji na potpuno istom razlogu, što znači da se Uredba br. 314/2004, kada je riječ o uvrštenju tog društva, valjano temeljila na tim člancima.
Stoga Opći sud zaključuje da pravna osnova uvrštenja prvih triju tužitelja i društva Breco International na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004 nije bila nezakonita.
Nadalje, budući da se argument tužitelja da ih se na temelju njihova ponašanja ne može smatrati povezanima s vladom Zimbabvea može tumačiti kao tvrdnju da nisu povezani s tom vladom u smislu članka 6. Uredbe br. 314/2004, kako je protumačen u gornjoj točki 34., taj je argument u biti jednak tužbenom razlogu kojim se navode pogreške u ocjeni činjenica, koji se razmatra u točkama 65. do 94. u nastavku.
Navodna bitna povreda postupka
Tužitelji tvrde da mjere kojima su imena prvih triju tužitelja i društva Breco International uvrštena na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004 ne sadržavaju konkretne, posebne razloge na temelju kojih bi mogli utvrditi je li uvrštenje tih imena osnovano s obzirom na relevantne pravne zahtjeve ili, posljedično, pobijati mjere zbog njihove nezakonitosti. Tužitelji tvrde da im se u vrijeme usvajanja predmetnih mjera moralo pružiti njihovo obrazloženje te da se taj propust ne može ispraviti nakon što je postupak započeo. U svakom slučaju, dokazi u prilog tim razlozima trebali su biti izneseni, a tužiteljima se morala dati prilika da budu saslušani prije donošenja prve odluke o produljenju uvrštenja. Takva prilika i dokazi nisu im bili pruženi jer je dopisivanje s Vijećem bilo ograničeno na postupovna pitanja.
Tužitelji tim argumentima ističu dva prigovora. Prvim navode da nije pruženo odgovarajuće obrazloženje, a drugim da je došlo do povrede prava na obranu time što (i) nije predočen nijedan dokaz na kojima su se mjere protiv njih temeljile i što (ii) nisu mogli svoje argumente iznijeti Vijeću i Komisiji. Navodna povreda njihova prava na saslušanje također je ugrozila njihovo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.
[…]
Navodna povreda prava na saslušanje
S obzirom na učinak iznenađenja koji je potreban da bi mjera zamrzavanja financijskih sredstava bila učinkovita (vidjeti gornju točku 45.), pravo na saslušanje, koje se mora poštovati kada se radi o mjerama ograničavanja, ne zahtijeva, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, da tijela Unije prije inicijalnog uvrštenja osobe ili drugog subjekta na popis radi provedbe mjera ograničavanja obavijeste zainteresiranu osobu ili drugog subjekta o razlozima tog uvrštenja (vidjeti presudu od 4. veljače 2014., Syrian Lebanese Commercial Bank/Vijeće,
T‑174/12 i T‑80/13
,
EU:T:2014:52
, t.
137.
i navedenu sudsku praksu) niti zahtijeva da Vijeće po službenoj dužnosti sasluša tu osobu ili subjekta (presuda od 14. listopada 2009., Bank Melli Iran/Vijeće,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, t.
93.
i
98.
).
S druge strane, ako je Vijeće inicijalno zamrznulo financijska sredstva na određeno vrijeme, ono načelno mora zainteresiranoj osobi pružiti priliku da bude saslušana prije nego što produlji primjenu takve mjere. Akti kojima se produljuje primjena takve mjere ne moraju nužno imati učinak iznenađenja da bi bili učinkoviti (u tom pogledu, vidjeti presudu od 12. ožujka 2014., Al Assad/Vijeće,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, t.
70.
).
Iako je točno da načelo poštovanja prava na obranu, kada su, kao u ovom slučaju (vidjeti gornje točke 43. do 46.), priopćene informacije koje su dovoljno precizne i omogućuju zainteresiranom subjektu da učinkovito izloži svoje stajalište o dokazima koje mu na teret stavljaju dotične institucije, ne podrazumijeva obvezu tih institucija da samoinicijativno omoguće pristup dokumentima iz svojeg spisa, one su svejedno obvezne na zahtjev zainteresirane strane omogućiti pristup svim službenim dokumentima koji nisu povjerljivi, a koji se odnose na dotičnu mjeru (u tom pogledu, vidjeti presudu od 14. listopada 2009., Bank Melli Iran/Vijeće,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, t.
97.
).
Nadalje, pravo na saslušanje prije donošenja akta koji zadržava na snazi mjere ograničavanja prema već obuhvaćenim osobama podrazumijeva da je Vijeće prihvatilo nove dokaze protiv tih osoba (u tom pogledu, vidjeti presudu od 12. ožujka 2014., Al Assad/Vijeće,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, t.
71.
).
U predmetnom slučaju, iz dokumenata kojima Opći sud raspolaže jasno proizlazi da je odvjetnik 5. veljače 2009. podnio Komisiji zahtjev za pristup dokumentima na kojima se temeljilo inicijalno uvrštenje prvog tužitelja, na osnovi Uredbe br. 77/2009, na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2014. Zahtjev je podnesen na temelju Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001 o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (
SL 2001., L 145, str. 43
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.). Komisija je dopisom od 5. ožujka 2009. potvrdila da posjeduje dva dokumenta na koje se zahtjev odnosio. Konkretno, potvrdila je da posjeduje dva dokumenta iz sustava „European correspondence” (COREU) koji su sadržavali, među ostalim, informacije o uvrštenju prvog tužitelja i društava u njegovu vlasništvu na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. Međutim, Komisija je odbila omogućiti pristup tim dokumentima na temelju članka 4. stavka 1. točke (a) treće alineje Uredbe br. 1049/2001, koja se odnosi na javni interes u području međunarodnih odnosa.
Dana 9. ožujka 2009. podnesen je „ponovni zahtjev”, ovaj put u ime prvog tužitelja i 16 društava, uključujući drugog i trećeg tužitelja te društvo Breco International. Komisija je dopisom od 3. srpnja 2009. odbila pristup dotičnim dokumentima iz istog razloga kao i prvi put.
Osim toga, prvi tužitelj je dopisom od 6. lipnja 2012. podnio Vijeću zahtjev za pristup informacijama o uvrštenju svojeg imena i imena nekoliko svojih društava, uključujući drugog i trećeg tužitelja te društvo Breco International, na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. Taj je zahtjev podnesen na temelju Uredbe (EZ) br. 45/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2000. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u institucijama i tijelima Zajednice i o slobodnom kretanju takvih podataka (
SL 2000., L 8, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 34., str. 6.). Vijeće je dopisom od 18. rujna 2012. odgovorilo na taj dopis pruživši preslike četiriju dokumenata koje je Glavno tajništvo Vijeća poslalo delegacijama država članica. Ti su dokumenti u biti sadržavali informacije o identitetu prvih triju tužitelja i društva Breco International. Jedan od dokumenata, naslova „Coreu CFSP/0053/09”, odnosi se na mjere ograničavanja koje su prvom tužitelju nametnula savezna tijela Sjedinjenih Američkih Država zato što je pružao financijsku potporu vladi Zimbabvea posredstvom svojih društava. U tom se dokumentu također navodilo da je prvi tužitelj suradnik jednog od ministara u toj vladi i predsjednika Zimbabvea, Roberta Mugabea.
Iz gore navedenog jasno proizlazi da su prva tri tužitelja i društvo Breco International zatražili od Komisije, najkasnije 9. ožujka 2009., pristup dokazima na kojima se temeljilo uvrštenje prvih triju tužitelja i društva Breco International na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. Međutim, Komisija, koja je usvojila i Uredbu br. 77/2009, u kojoj su tužitelji prvi put uvršteni na predmetne popise, i uredbe br. 173/2010 i 174/2011 nije udovoljila tom zahtjevu.
Čak i ako bi se smatralo da je Komisijino odbijanje zahtjeva možda spriječilo prva tri tužitelja da učinkovito izlože svoje stajalište o mjeri koju je Komisija u odnosu na njih usvojila, svejedno se mora utvrditi predstavlja li to, s obzirom na okolnosti slučaja, nepravilnost bez štetnih posljedica jer tužitelji ne bi mogli bolje osigurati svoju obranu ni da nepravilnosti nije bilo (presuda od 4. veljače 2014., Syrian Lebanese Commercial Bank/Vijeće,
T‑174/12 i T‑80/13
,
EU:T:2014:52
, t.
146.
).
U tom pogledu, treba istaknuti da tužitelji navode da su 19. veljače 2009., na temelju Freedom of Information Acta 2000 (zakon iz 2000. o slobodnom pristupu informacijama), podnijeli Foreign & Commonwealth Officeu (FCO, ured Ujedinjene Kraljevine za vanjske poslove i poslove Commonwealtha) zahtjev za pristup dokumentima koji su se odnosili na uvrštenje prvih triju tužitelja i društva Breco International na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. FCO je 2. lipnja 2009. u odgovoru na taj zahtjev pružio popis 17 dokumenata i preslike druga dva dokumenta, koji su svi bili dostupni javnosti. Ti su dokumenti uključivali izvješće skupine stručnjaka o nezakonitom iskorištavanju prirodnih resursa i drugih bogatstava Demokratske Republike Kongo (u daljnjem tekstu: skupina stručnjaka) od 8. listopada 2002., koje je podržalo Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda (UN) (u daljnjem tekstu: izvješće od 8. listopada 2002.), niz novinskih članaka o prvom tužitelju i nekoliko internetskih poveznica na informacije o predmetnim društvima.
Nadalje, nakon usvajanja Odluke 2011/101 i Uredbe br. 174/2011 prvi tužitelj je 4. studenoga 2011. podnio FCO‑u još jedan zahtjev u pogledu dokumenata o svojem uvrštenju na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. FCO je na taj zahtjev odgovorio pruživši prvom tužitelju popis od 15 dokumenata, među kojima je bilo i izvješće od 8. listopada 2002. i nekoliko novinskih članaka.
Također treba navesti, kako je Vijeće istaknulo, da je Komisija dopisom od 27. siječnja 2009. prvog tužitelja obavijestila da je njegovo ime uvršteno na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004 te da ga je dopisom od 18. prosinca 2009. pozvala da Vijeću podnese svoje primjedbe i eventualni zahtjev za uklanjanje svojeg imena s popisa. Prvi tužitelj je također, dopisima od 26. listopada i 26. studenoga 2009. te 10. veljače 2010., pisao svim članovima Vijeća navodeći svoje primjedbe na uvrštenje svojeg imena i imena svojih društava na predmetne popise. Vijeće je dopisom od 16. veljače 2010. osporilo argumente prvog tužitelja pozivajući se, među ostalim, na dokaze iz drugog izvješća koje je skupina stručnjaka 15. listopada 2003. sastavila u okviru UN‑a (u daljnjem tekstu: izvješće od 15. listopada 2003.). Vijeće je prvog tužitelja obavijestilo da će se ta imena i u Odluci 2010/92 zadržati na predmetnim popisima. Prvi tužitelj je na taj dopis odgovorio dopisom od 19. travnja 2010., na koji je Vijeće odgovorilo dopisom od 7. lipnja 2010. Naposljetku, prvi tužitelj je dopisom od 13. svibnja 2011. podnio svoje primjedbe visokom predstavniku Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku te je 29. lipnja 2011. primio odgovor od Europske službe za vanjsko djelovanje. Osim toga, Vijeće je dopisom od 9. studenoga 2011., odgovarajući na dva dopisa prvog tužitelja od 11. listopada i 3. studenoga 2011., istaknulo da on može u svako vrijeme podnijeti zahtjev, uz prateću dokumentaciju, za preispitivanje mjera ograničavanja.
Kao prvo, iz navedenog jasno proizlazi da je prvim trima tužiteljima i društvu Breco International preko FCO‑a omogućen pristup podacima koji su činili glavne dokaze i informacije koji su bili temelj za njihovo uvrštenje na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004. S jedne strane, tužitelji opetovano tvrde, u točkama 52.3. i 55. tužbe, da su imena prvih triju tužitelja i društva Breco International na predmetne popise uvrštena na inicijativu Ujedinjene Kraljevine te da je malo vjerojatno da su Vijeće i Komisija imali u posjedu ikakve druge dokaze osim onih koje im je pružio FCO. S druge strane, Vijeće ističe da dokazi koje su tužitelji pribavili od FCO‑a čine glavninu dokaza koji su uzeti u obzir.
Kao drugo, jasno je da su prva tri tužitelja i društvo Breco International, nakon što im je omogućen pristup tim dokazima, uspostavili i održavali redovite kontakte s Vijećem u pogledu materijalnih pitanja koja su se ticala uvrštenja njihovih imena na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004.
S obzirom na gornja razmatranja, jasno je da činjenica da Komisija prvim trima tužiteljima nije dala uvid u dokaze na kojima se temeljilo uvrštenje njihovih imena na popis osoba na koje se upućuje u članku 6. Uredbe br. 314/2004 nije imala za posljedicu povredu njihovih prava na obranu. Naime, to ih nije spriječilo da oblikuju svoju argumentaciju nakon što su saznali za dokaze za koje sami smatraju da čine glavninu informacija na kojima su dotične institucije temeljile svoje obrazloženje mjera ograničavanja, koje se, osim toga, nije mijenjalo tijekom čitavog razdoblja njihova uvrštenja na predmetne popise. Nadalje, s obzirom na razmatranja iz gornje točke 20., iz kojih jasno proizlazi da četvrti tužitelj nije uvršten na predmetne popise, nije mogla postojati povreda prava tog tužitelja na obranu.
[…]

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (osmo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Johnu Arnoldu Bredenkampu, društvima Echo Delta (Holdings) PCC Ltd, Scottlee Holdings (Private) Ltd i Fodya (Private) Ltd nalaže se snošenje troškova Vijeća Europske unije i Europske komisije.

Gratsias
Kancheva
Wetter
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 21. srpnja 2016.
[Potpisi]
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
)	Ovdje su iznesene samo one točke predmetne presude koje Opći sud smatra prikladnima objaviti.