CELEX: 62015CJ0562
Eelotsusetaotlus
Võrdlev reklaam
Direktiiv 2006/114/EÜ
Artikkel 4
Direktiiv 2005/29/EÜ
Artikkel 7
Objektiivne hinnavõrdlus
Eksitav tegevusetus
Eri suurusega või eri tüüpi kauplustes müüdavate toodete hindu võrdlev reklaam
Lubatavus
Oluline teave
Teabe ulatus ja ‑kandja

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/114/EÜ eksitava ja võrdleva reklaami kohta (
ELT 2006, L 376, lk 21
) artikli 4 punkte a ja c ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv) (
ELT 2005, L 149, lk 22
), artiklit 7.
Taotlus esitati ITM Alimentaire International SASU (edaspidi „ITM“) ja Carrefour Hypermarchés SAS (edaspidi „Carrefour“) vahelises kohtuvaidluses viimase lansseeritud telereklaamikampaania üle, milles võrreldi tuntud kaubamärke kandvate toodete hindu Carrefouri kaubaketi kauplustes ja konkureerivate kaubakettide kauplustes.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 2006/114 artikli 2 punkti b kohaselt on „eksitav reklaam“ selle direktiivi mõttes „iga reklaam, mis ükskõik millisel viisil, kaasa arvatud esitlusviis, petab või tõenäoliselt petab isikuid, kellele see suunatud on või kelleni see jõuab, ja mis võib oma petliku iseloomu tõttu mõjutada nende majanduskäitumist või nimetatud põhjustel kahjustab või võib kahjustada konkurenti“.
Direktiivi artikkel 4 sätestab:
„Võrdlev reklaam on lubatud, kui võrdlemisel täidetakse järgmisi tingimusi:
a)
see ei ole eksitav käesoleva direktiivi artikli 2 punkti b, artikli 3 ja artikli 8 lõike 1 või […] direktiivi 2005/29 […] artiklite 6 ja 7 tähenduses;
b)
võrreldakse kaupu või teenuseid, mis rahuldavad samu vajadusi või on mõeldud samaks otstarbeks;
c)
võrreldakse objektiivselt kõnealuste kaupade või teenuste ühte või mitut peamist, asjakohast, kontrollitavat ja tüüpilist omadust, milleks võib olla ka hind;
d)
reklaam ei halvusta ega solva konkurendi kaubamärke, ärinimesid, muid eristatavaid tunnuseid, kaupu, teenuseid, tegevust ega tingimusi;
e)
päritolunimetusega toodete puhul seostub reklaam alati toodetega, millel on sama päritolunimetus;
f)
reklaamis ei kasutata ebaausalt ära konkurendi kaubamärgi, ärinime või teiste eraldusmärkide mainet või konkureerivate toodete päritolunimetust;
g)
reklaamis ei esitata kaupa või teenuseid, mis imiteerivad või kopeerivad kaitstud kaubamärgi või ärinimega kaupa või teenuseid;
h)
reklaam ei tekita ettevõtjate hulgas segadust reklaami avalikustaja ja konkurendi vahel või reklaami avalikustaja ja konkurendi kaubamärkide, ärinimede, muude eristatavate tunnuste, kauba või teenuste vahel.“
Direktiivi 2005/29 artiklis 6 „Eksitav tegevus“ on sätestatud:
„1.   Kaubandustava loetakse eksitavaks, kui see sisaldab valeandmeid ja on seetõttu ebaõige või muul moel, sealhulgas oma üldise esitusviisi tõttu, petab või tõenäoliselt petab keskmist tarbijat ühe või mitme alltoodud punkti osas, isegi kui teave on faktiliselt õige, ning kui see mõlemal juhul paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud:
[…]
d)
hind või hinna arvutamise viis või konkreetse hinnaeelise olemasolu;
[…]“.
Direktiivi 2005/29 artiklis 7 „Eksitav tegevusetus“ on sätestatud:
„1.   Kaubandustava loetakse eksitavaks, kui see konkreetses olukorras, võttes arvesse kõiki selle iseärasusi ja asjaolusid ning kommunikatsioonivahendiga seotud piiranguid, jätab välja olulise teabe, mida keskmine tarbija antud olukorras vajab teadliku tehinguotsuse tegemiseks ja seega paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei teeks.
2.   Eksitavaks tegevusetuseks loetakse samuti seda, kui ettevõtja, võttes arvesse lõikes 1 kirjeldatud asjaolusid, varjab selles lõikes nimetatud olulist teavet või esitab seda ebaselgelt, arusaamatult, mitmetähenduslikult või ebaõigel ajal või ei määratle kaubandustava kaubanduslikku eesmärki, kui see ei ilmne juba kontekstist, ja juhul, kui see paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei oleks teinud.
3.   Kui kaubandustava järgimisel kasutatav kommunikatsioonivahend seab ruumilisi või ajalisi piiranguid, siis võetakse teabe väljajätmise üle otsustamisel arvesse nimetatud piiranguid ning meetmeid, mida ettevõtja on võtnud, et kõnealune teave tarbijale muul viisil kättesaadavaks teha.
[…]“.
Prantsuse õigus
Tarbijaseadustiku (
code de la consommation
) põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal kehtinud redaktsiooni artikkel L. 121‑8 sätestab:
„Igasugune reklaam, mis võrdleb kaupu või teenuseid, identifitseerides sõnaselgelt või kaudselt konkurendi või konkurendi pakutavad kaubad või teenused, on lubatud üksnes juhul kui:
1°
see ei ole eksitav ega või olla eksitav;
2°
võrreldakse kaupu või teenuseid, mis rahuldavad samu vajadusi või on mõeldud samaks otstarbeks;
3°
võrreldakse kõnealuste kaupade või teenuste ühte või mitut peamist, asjakohast, kontrollitavat ja tüüpilist omadust, sealhulgas võib olla ka hind.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Carrefour käivitas 2012. aasta detsembris ulatusliku telereklaamikampaania „Carrefouri garanteeritud madalaim hind“, milles võrreldi 500 tuntud kaubamärki kandva toote hinda Carrefouri kaubaketi kauplustes ja konkureerivate kaubakettide kauplustes, sh Intermarché kauplustes, ning pakuti tarbijale hinnavahe kahekordselt hüvitamist, kui tarbija leiab mujalt odavama toote.
Levitatud reklaamilõikudes näidati hinnavahede kaudu, et Carrefouri kaupluste hinnad olid soodsamad ja konkreetselt näidati seal Intermarché kaubaketi kauplustes müüdavaid tooteid süstemaatiliselt Carrefouri omadest kallimana. Alates teisest telereklaamilõigust olid kõik võrdluseks valitud Intermarché kauplused supermarketid, samas kui Carrefouri kauplused olid kõik hüpermarketid. See teave oli esitatud üksnes Carrefouri veebisaidi avalehel ja selles oli väikeses kirjas märgitud, et garantii „kehtib vaid kauplustes Carrefour ja Carrefour Planet“ ning seega „ei kehti see kauplustes Carrefour Market, Carrefour Contact, Carrefour City“. Telereklaamilõikudes on näha, et Intermarché nime all on väiksemas kirjas märge „Super“.
Pärast seda, kui ITM oli nõudnud, et Carrefour lõpetaks selle reklaami levitamise, esitas ITM – äriühing, mis vastutab „kontserni Mousquetaires“ toidumüügi kaubakettide, muu hulgas Intermarché Hyper’i ja Intermarché Super’i strateegia ja kaubanduspoliitika eest – 2. oktoobril 2013 Carrefouri vastu Tribunal de commerce de Paris’le (Pariisi kaubanduskohus, Prantsusmaa) hagi, nõudes: et Carrefourilt mõistetaks ITMi kasuks välja kahjuhüvitis summas kolm miljonit eurot ning et Carrefouril keelataks levitada asjaomast reklaami ja igasugust võrdlevat reklaami, mis põhineb samalaadsetel võrdlusviisidel; et Carrefouri kohustataks karistusmakse ähvardusel lõpetama internetis kaheksa reklaamlõigu levitamine; et Carrefouri kohustataks karistusmakse ähvardusel lõpetama igasugune niisuguse info levitamine, kus võrreldakse eri kaubakettide keskmiste hindade vahesid võrdlusmeetodi alusel, milles puudub objektiivsus; samuti nõudis ITM, et tehtav kohtuotsus avaldataks.
Tribunal de commerce de Paris (Pariisi kaubanduskohus) mõistis 31. detsembri 2014. aasta otsusega Carrefourilt välja kahjuhüvitiseks ITMile 800000 eurot, rahuldas reklaami levitamise keelu nõuded ja andis korralduse kohtuotsuse avaldamiseks.
Nimetatud kohus leidis muu hulgas, et kuna Carrefour kasutas eksitavat müügikohtade väljavalimise viisi, mis moonutas hinnavaatluste representatiivsust, siis ei täitnud Carrefour tarbijaseadustiku artiklist L. 121‑8 tulenevaid objektiivsuse nõudeid ning et niisugused võrdleva reklaamikampaania erapooletuse ja objektiivsuse nõuete rikkumised on kõlvatu konkurentsi teod. See kohus otsustas veel, et Carrefouri veebisaidil olev teave ei võimalda tarbijal selgelt teada saada, et võrreldi erineva suurusega kauplusi.
Carrefour kaebas selle kohtuotsuse edasi Cour d’appel de Paris’le (Pariisi apellatsioonikohus) ja palus kohtuasja lahendamist ettevalmistavas faasis, et Euroopa Kohtule esitataks eelotsusetaotlus.
Carrefour väitis selles kohtus, et direktiivi 2006/114, mille ülevõtmine tagati tarbijaseadustiku artikliga L.121-8, on vaja põhikohtuasja lahendamiseks tõlgendada, et selgitada välja, kas väljavalitud toodete hinnavõrdlus oli lubatav vaid siis, kui neid tooteid müüakse suuruselt või tüübilt identsetes kauplustes.
ITM vaidleb eelotsusetaotluse esitamisele vastu, väites, et kavandatav küsimus ei ole põhikohtuasja lahendamiseks vajalik, sest selles on kõne all mitte keeld võrrelda eri suurusega või eri tüüpi kauplustes müüdavate toodete hindu, vaid reklaami eksitavuse hindamine, kuivõrd tarbijat ei olnud selgelt ja objektiivselt teavitatud võrreldavate kaupluste tüübi või suuruse erinevustest.
Kohtuasja lahendamist ettevalmistav kohtunik märkis, et esimese astme kohtu otsuse aluseks oli just eri tüüpi kaupluste hindade võrdleva reklaami põhimõte ise ja asus seisukohale, et Cour d’appel de Paris (Pariisi apellatsioonikohus), kellel tuleb kohtuasi tervikuna lahendada, peab selles küsimuses otsuse tegema. Lisaks märkis see kohtunik, et ehkki eri tüüpi kaupluste hindade võrdleva reklaami põhimõtet peeti direktiiviga 2006/114 kooskõlas olevaks, peaks apellatsioonikohus lisaks käsitlema küsimust, kas tõsiasi, et kauplused, mille hindu võrreldi, olid eri suurusega või eri tüüpi, kujutas endast direktiivi 2005/29 tähenduses olulist teavet, mis tuleb tingimata tarbijale teatavaks teha, ja kui see on nii, siis millises ulatuses ja millisel teabekandjal tuleb see teave edastada.
Neil asjaoludel otsustas Cour d’appel de Paris (Pariisi apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas […] direktiivi 2006/114[] artikli 4 punkte a ja c, mille kohaselt „[v]õrdlev reklaam on lubatud, kui see ei ole eksitav […] [ja kui selles] võrreldakse objektiivselt kõnealuste kaupade või teenuste ühte või mitut peamist, asjakohast, kontrollitavat ja tüüpilist omadust“, tuleb tõlgendada nii, et jaemüügiettevõtete müüdavate toodete hinna võrdlus on lubatud vaid siis, kui tooteid müüakse kauplustes, mis on vormilt või suuruselt ühesugused?
2.
Kas asjaolu, et kauplused, mille hindu võrreldakse, on eri suurusega ja eri tüüpi, on direktiivi 2005/29[…] tähenduses oluline teave, mis tuleb tarbijale tingimata teada anda?
3.
Kui vastus on jaatav, siis mis ulatuses ja/või millisel kandjal tuleb see teave tarbijale teada anda?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Nende kolme küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2006/114 artikli 4 punkte a ja c tuleb tõlgendada nii, et selline reklaam, nagu käsitletakse põhikohtuasjas ja milles võrreldakse eri suurusega või eri tüüpi kauplustes müüdavate toodete hindu, on lubamatu. Lisaks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas tõsiasi, et kauplused, mille hindu võrreldakse, on eri suurusega või eri tüüpi, kujutab endast olulist teavet direktiivi 2005/29 artikli 7 lõigete 1 ja 2 mõttes – sätted, millele viitab direktiivi 2006/114 artikli 4 punkt a – ja kui see on nii, siis millises ulatuses ja millisel teabekandjal tuleb see teave edastada.
Olgu meenutatud, et direktiiv 2006/114 on välja kasvanud nõukogu 10. septembri 1984. aasta direktiivi 84/450/EMÜ, mis käsitleb eksitava reklaamiga seotud liikmesriikide õigus‑ ja haldusnormide ühtlustamist (
EÜT 1984, L 250, lk 17
; ELT eriväljaanne 15/01, lk 227) kodifitseerimisest; viimati nimetatud direktiiv tunnistati kehtetuks ja asendati pärast korduvaid muutmisi direktiiviga 2006/114, nii et Euroopa Kohtu praktika, mis käsitleb direktiivi 84/450 tõlgendamist, on täielikult kohaldatav direktiivi 2006/114 alla kuuluvate olukordade suhtes.
Sellest tulenevalt olgu meenutatud, et direktiiviga 2006/114 on liikmesriikides täielikult ühtlustatud võrdleva reklaami lubamise tingimused ning selline ühtlustamine eeldab selle olemusest tulenevalt, et võrdleva reklaami lubamist tuleb kogu liidus hinnata üksnes liidu seadusandja kehtestatud kriteeriumide alusel (kohtuotsused, 8.4.2003, Pippig Augenoptik,
C‑44/01
,
EU:C:2003:205
, punkt
, ja 18.11.2010, Lidl,
C‑159/09
,
EU:C:2010:696
, punkt
).
Lisaks tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et võrdleva reklaami korral, mis aitab sarnaste toodete eeliseid objektiivselt esile tuua ja panustab sellega kaupade ja teenuste pakkujate vahelise konkurentsi edendamisse tarbija huvides, tuleb tingimusi, millele niisugune reklaam peab vastama, tõlgendada selle suhtes võimalikult soodsalt, tagades samas, et võrdlevat reklaami ei kasutata konkurentsivastaselt ja ebaausalt või viisil, mis võib kahjustada tarbijate huve (vt selle kohta kohtuotsused, 25.10.2001, Toshiba Europe,
C‑112/99
,
EU:C:2001:566
, punktid
ja
; 19.9.2006, Lidl Belgium,
C‑356/04
,
EU:C:2006:585
, punkt
, ning 18.11.2010, Lidl,
C‑159/09
,
EU:C:2010:696
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Ühelt poolt ei ole direktiivi 2006/114 artiklis 4 küll ette nähtud, et nende kaupluste tüüp või suurus, kus hinnavõrdluse esemeks olevaid tooteid müüakse, peaks olema sarnane, ja teiselt poolt võib eri suurusega või eri tüüpi kauplustes müüdavate sarnaste toodete hinna võrdlus iseenesest aidata kaasa sellele, et saavutatakse võrdleva reklaami eesmärgid, mida on meelde tuletatud käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis, ja see ei riiva ei ausa konkurentsi nõuet ega tarbija huve.
Sellegipoolest võib eri suurusega või eri tüüpi kauplustes müüdavate toodete hindu võrdlevat reklaami pidada direktiivi 2006/114 artikli 4 tähenduses lubatavaks vaid siis, kui kõik selles artiklis sätestatud tingimused on täidetud.
Konkreetselt peab selline reklaam võrdlema hindu objektiivselt ega tohi olla eksitav.
Ühelt poolt tuleneb direktiivi 2006/114 artikli 4 punktist c, et hindu tuleb võrrelda objektiivselt (vt selle kohta kohtuotsus 19.9.2006, Lidl Belgium,
C‑356/04
,
EU:C:2006:585
, punkt
).
Teatavail juhtudel võib aga erinevus nende kaupluste suuruses või tüübis, milles käibivad hinnad reklaami tegija võrdluseks valis, võrdluse objektiivsust moonutada. Nii võib see olla juhul, kui reklaamija ja konkurendid, kelle juures käibivad hinnad võrdlusse võeti, kuuluvad kaubakettide hulka, mis koosnevad eri suurusega ja eri tüüpi kauplustest ja kui reklaamija võrdleb oma kaubaketi suuremates või suuremat tüüpi kauplustes käibivaid hindu konkureerivate kaubakettide väiksemates või väiksemat tüüpi kauplustes käibivate hindadega, ilma et seda oleks reklaamis ära märgitud.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 43 ja 57 märkis, võivad esmatarbekaupade hinnad erineda olenevalt kaupluse tüübist ja suurusest, nii et selline asümmeetriline võrdlemine võib seega tekitada või suurendada kunstlikult hinnavahet reklaamija ja konkurendi vahel, sõltuvalt võrdluse objektiks olevate kaupluste valikust.
Teisalt nõuab direktiivi 2006/114 artikli 4 punkt a, et võrdlev reklaam ei oleks eksitav selle direktiivi artikli 2 punkti b mõttes või direktiivi 2005/29 artiklite 6 ja 7 mõttes.
Neist sätetest tuleneb, et võrdlev reklaam on eksitav, kui see ükskõik millisel viisil, eksitava tegevuse või eksitava tegevusetusega, võib petta tarbijaid, kellele see on suunatud, ja kui see võib mõjutada nende majanduskäitumist või nimetatud põhjustel võib kahjustada konkurenti. Järelikult on muu hulgas vastavalt direktiivi 2006/114 artikli 4 punktile a koostoimes direktiivi 2005/29 artikli 7 lõigetega 1 ja 2 eksitav reklaam, mis jätab välja olulise teabe, mida keskmine tarbija antud olukorras vajab teadliku tehinguotsuse tegemiseks, või varjab niisugust olulist teavet või esitab seda ebaselgelt, arusaamatult, mitmetähenduslikult või ebaõigel ajal ja seega võib panna keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei teeks.
Kuigi direktiivis 2005/29 ei ole määratletud mõistet „oluline teave“, tuleneb selle direktiivi artikli 7 lõigetest 1 ja 2 siiski, et tegemist on teabega, mida keskmine tarbija antud olukorras vajab teadliku tehinguotsuse tegemiseks ja mille puudumine võib panna keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei teeks.
Siseriiklike kohtute kohustus on kontrollida, arvestades iga kohtuasja asjaolusid, kas reklaam, võttes arvesse tarbijaid, kellele see on suunatud, võib olla oma laadilt eksitav (vt selle kohta kohtuotsused, 18.11.2010, Lidl,
C‑159/09
,
EU:C:2010:696
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 12.5.2011, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
, punkt
). Sealjuures peavad nad esiteks võtma arvesse seda, kuidas keskmine tarbija, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas, tajub põhikohtuasjas vaidlusaluse reklaami esemeks olevaid kaupu või teenuseid, ning teiseks tuleb neil arvestada kõiki kohtuasjas tähtsust omavaid asjaolusid, võttes arvesse, nagu tuleneb direktiivi 2006/114 artiklist 3, reklaamis sisalduvat teavet ja üldisemalt kõiki selle tunnusjooni (vt selle kohta kohtuotsus, 18.11.2010, Lidl,
C‑159/09
,
EU:C:2010:696
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Kõnesoleval juhtumil võib reklaam, milles reklaamija on selleks, et võrrelda oma kauplustes müügil olevate toodete hinda konkurentide kauplustes müüdavate toodete hindadega, võtnud aluseks oma kaubaketi suuremates või suuremat tüüpi kauplustes käibivad hinnad ja konkurentide väiksemates või väiksemat tüüpi kauplustes käibivad hinnad, samas kui kõigil neil kaubakettidel on olemas eri suurusega ja eri tüüpi kauplused, petta keskmist tarbijat, jättes viimasele mulje, et võrdluses võeti arvesse kõiki nende kaubakettide kauplusi ning et hinnavahed kehtivad iga kaubaketi kõigi poodide suhtes, suurusest ja tüübist sõltumata, ehkki nagu nähtub eespool punktist 27, siis tingimata see nii ei ole.
Niisugune reklaam võib mõjutada tarbija majanduskäitumist, pannes ta otsust langetama lähtuvalt väärarusaamast, et ta saab kasu reklaamis näidatud soodsast hinnavahest, kui ta ostab asjassepuutuvaid tooteid kõigist reklaamija poodidest, mitte konkureerivate kaubakettide poodidest.
Sellest järeldub, et niisugune reklaam võib olla eksitav direktiivi 2006/114 artikli 4 punkti a mõttes.
See ei ole siiski nii, kui tarbijat on teavitatud, et kõnealuses reklaamis võrreldakse reklaamija kaubaketi suuremates või suuremat tüüpi kauplustes käibivaid hindu ja konkureerivate kaubakettide väiksemates või väiksemat tüüpi kauplustes käibivaid hindu, sest niisugusel juhul tarbija teab, et ta saab reklaamis näidatud soodsast hinnavahest kasu vaid siis, kui ta ostab asjassepuutuvaid tooteid reklaamija kaubaketi suurematest või suuremat tüüpi kauplustest. Niisuguse reklaami kontekstis, milles võrreldakse eri suurusega ja eri tüüpi poode omavate kaubakettide kauplustes käibivaid hindu, on eespool nimetatud teave järelikult tarbijale vajalik, et teha teadlik otsus osta asjassepuutuvaid tooteid pigem reklaamija kauplustest kui konkurendi omadest ja et teda ei pandaks tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei teeks. Järelikult on niisuguses kontekstis tegemist olulise teabega direktiivi 2005/29 artikli 7 lõigete 1 ja 2 mõttes.
Eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et selline reklaam, nagu käsitletakse põhikohtuasjas ning milles võrreldakse eri suurusega või eri tüüpi kauplustes müüdavate toodete hindu olukorras, kus kauplused kuuluvad kaubakettidesse, millele kõigile kuulub eri suurusega ja eri tüüpi kauplusi ning kus reklaamija võrdleb oma kaubaketi suuremates või suuremat tüüpi kauplustes käibivaid hindu ja konkureerivate kaubakettide väiksemates või väiksemat tüüpi kauplustes käibivaid hindu, ei pruugi vastata direktiivi 2006/114 artikli 4 punktist c tulenevale objektiivse võrdlemise nõudele ja võib olla selle direktiivi artikli 4 punkti a mõttes eksitav, välja arvatud juhul, kui tarbijat on teavitatud, et võrreldi reklaamija kaubaketi suuremates või suuremat tüüpi kauplustes käibivaid hindu ja konkureerivate kaubakettide väiksemates või väiksemat tüüpi kauplustes käibivaid hindu.
Mis puudutab küsimust, millises ulatuses ja millisel teabekandjal tuleb sellist olulist teavet edastada, siis olgu märgitud, et direktiivis 2005/29 ei ole selle kohta midagi täpselt ette nähtud. Siiski tuleneb ühelt poolt kõnealuse direktiivi artikli 7 lõikest 2, et olulist teavet ei või esitada ebaselgelt, arusaamatult, mitmetähenduslikult või ebaõigel ajal ning teiselt poolt tuleneb selle direktiivi artikli 7 lõigetest 1 ja 3, et selgitamaks välja, kas teavet on välja jäetud, tuleb arvestada kommunikatsioonivahendiga seotud piiranguid, ja kui kommunikatsioonivahend seab ruumilisi või ajalisi piiranguid, siis võetakse teabe väljajätmise üle otsustamisel arvesse nimetatud piiranguid ning meetmeid, mida ettevõtja on võtnud, et kõnealune teave tarbijale muul viisil kättesaadavaks teha.
Mis puudutab niisugust reklaami, nagu on kõne all põhikohtuasjas, siis tuleneb eelnevalt esitatud kaalutlustest, et teave, mille kohaselt võrreldi reklaamija kaubaketi suuremates või suuremat tüüpi kauplustes käibivaid hindu ja konkureerivate kaubakettide väiksemates või väiksemat tüüpi kauplustes käibivaid hindu, on asjaolu, mida sisaldamata reklaam väga tõenäoliselt ei vasta objektiivse võrdlemise nõudele ja on oma laadilt eksitav. Seega ei tule seda teavet mitte üksnes selgelt edastada, vaid nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 75–79 märkis, peab see sisalduma reklaamis endas.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kontrollima, kas põhikohtuasja asjaolusid arvesse võttes ei täida põhikohtuasjas vaidluse all olev reklaam objektiivse võrdlemise nõuet ja on oma laadilt eksitav, arvestades käesoleva kohtuotsuse punktis 31 meelde tuletatud üksikasju ja iseäranis reklaamis endas antud teavet selle kohta, mis puudutab reklaamija kaubaketi kauplusi ja konkureerivate kaubakettide kauplusi, mille hindu võrreldi, sest need üksikasjad puutuvad asjasse nii võrdluse objektiivsuse kui ka kõnesoleva reklaami eksitava laadi hindamisel.
Eespool esitatud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata järgmiselt:
—
Direktiivi 2006/114 artikli 4 punkte a ja c koostoimes direktiivi 2005/29 artikli 7 lõigetega 1–3 tuleb tõlgendada nii, et neist sätetest esimese mõttes lubamatuks võib osutuda selline reklaam, nagu käsitletakse põhikohtuasjas ning mis võrdleb eri suurusega või eri tüüpi kauplustes müüdavate toodete hindu olukorras, kus kauplused kuuluvad kaubakettidesse, millele kõigile kuulub eri suurusega ja eri tüüpi kauplusi ning kus reklaamija võrdleb oma kaubaketi suuremates või suuremat tüüpi kauplustes käibivaid hindu ja konkureerivate kaubakettide väiksemates või väiksemat tüüpi kauplustes käibivaid hindu, välja arvatud juhul, kui tarbijaid on reklaamis endas selgelt teavitatud, et võrreldi reklaamija kaubaketi suuremates või suuremat tüüpi kauplustes käibivaid hindu ja konkureerivate kaubakettide väiksemates või väiksemat tüüpi kauplustes käibivaid hindu.
—
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab niisuguse reklaami lubatavuse väljaselgitamiseks kontrollima, kas põhikohtuasja asjaolusid arvesse võttes ei täida põhikohtuasjas vaidluse all olev reklaam objektiivse võrdlemise nõuet ja/või on oma laadilt eksitav, arvestades esiteks seda, kuidas keskmine tarbija, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas, tajub asjassepuutuvaid tooteid, ja arvestades teiseks selles reklaamis sisalduvat teavet, iseäranis teavet, mis puudutab reklaamija kaubaketi kauplusi ja konkureerivate kaubakettide kauplusi, mille hindu võrreldi, ja üldisemalt kõiki selle reklaami tunnusjooni.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/114/EÜ eksitava ja võrdleva reklaami kohta artikli 4 punkte a ja c koostoimes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv), artikli 7 lõigetega 1–3 tuleb tõlgendada nii, et neist sätetest esimese mõttes lubamatuks võib osutuda selline reklaam, nagu käsitletakse põhikohtuasjas ning mis võrdleb eri suurusega või eri tüüpi kauplustes müüdavate toodete hindu olukorras, kus kauplused kuuluvad kaubakettidesse, millele kõigile kuulub eri suurusega ja eri tüüpi kauplusi ning kus reklaamija võrdleb oma kaubaketi suuremates või suuremat tüüpi kauplustes käibivaid hindu ja konkureerivate kaubakettide väiksemates või väiksemat tüüpi kauplustes käibivaid hindu, välja arvatud juhul, kui tarbijaid on reklaamis endas selgelt teavitatud, et võrreldi reklaamija kaubaketi suuremates või suuremat tüüpi kauplustes käibivaid hindu ja konkureerivate kaubakettide väiksemates või väiksemat tüüpi kauplustes käibivaid hindu.

Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab niisuguse reklaami lubatavuse väljaselgitamiseks kontrollima, kas põhikohtuasja asjaolusid arvesse võttes ei täida põhikohtuasjas vaidluse all olev reklaam objektiivse võrdlemise nõuet ja/või on oma laadilt eksitav, arvestades esiteks seda, kuidas keskmine tarbija, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas, tajub asjassepuutuvaid tooteid, ja arvestades teiseks selles reklaamis sisalduvat teavet, iseäranis teavet, mis puudutab reklaamija kaubaketi kauplusi ja konkureerivate kaubakettide kauplusi, mille hindu võrreldi, ja üldisemalt kõiki selle reklaami tunnusjooni.

Allkirjad
(
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.