CELEX: 62017CJ0076
Řízení o předběžné otázce
Poplatek s účinkem rovnocenným clu
Článek 30 SFEU
Vnitrostátní zdanění
Článek 110 SFEU
Poplatek používaný na vyvážené ropné produkty
Nepřenesení daně na spotřebitele
Daňová povinnost nesená daňovým poplatníkem
Vrácení částek zaplacených poplatníkem

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 30 SFEU.
Tato žádost byla předložena v rámci sporu, v němž stojí společnosti SC Petrotel-Lukoil SA (dále jen „Lukoil“) a paní Marií Magdalenou Georgescu proti Ministerul Economiei (ministerstvo hospodářství, Rumunsko), Ministerul Energiei (ministerstvo energetiky, Rumunsko) a Ministerul Finanţelor Publice (ministerstvo veřejných financí, Rumunsko) ohledně odmítnutí ministerstva hospodářství vrátit paušální částky zaplacené společností Lukoil Zvláštnímu fondu pro ropné produkty, zřízenému k uspokojení pohledávek bývalé Compania Română de Petrol (rumunská ropná společnost, dále jen „CRP“).
Právní rámec
Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 249/2000 privind constituirea și utilizarea Fondului special pentru produse petroliere (naléhavé nařízení vlády č. 249/2000 o vytvoření a používání Zvláštního fondu pro ropné produkty, Monitorul Oficial al României, část I, č. 647, ze dne 12. prosince 2000), ve znění Legea nr. 142/2006 pentru aprobarea Ordonanţei Guvernului nr. 53/2005 privind reglementarea unor măsuri financiare în domeniul bugetar şi al contabilităţii publice (zákona č. 142/2006, kterým se schvaluje nařízení vlády č. 53/2005 o finančních opatřeních v oblasti rozpočtu a veřejných účtů) (dále jen „OUG č. 249/2000“), vytvořilo Zvláštní fond pro ropné produkty za účelem uhrazení všech peněžitých závazků bývalé CRP.
Článek 1 OUG č. 249/2000 zní následovně:
„Zřizuje se Zvláštní fond pro ropné produkty tak, že se do ceny ropných produktů distribuovaných na tuzemském i zahraničním trhu, benzínu a nafty získaných od producentů nebo zpracovatelských společností, zahrne paušální částka v [rumunských lei (RON)] odpovídající ekvivalentu částky [0,01 amerických dolarů (USD) za litr], při směnném kurzu platném posledního dne měsíce, který předchází dodání.“
Článek 2 OUG č. 249/2000 stanoví:
„Zvláštní fond pro ropné produkty zřízený podle článku 1 spravuje Ministerul Industriei şi Comerţului [Ministerstvo průmyslu a obchodu, Rumunsko] a použije se k uhrazení veškerých peněžitých závazků bývalé [CRP].“
Článek 5 OUG č. 249/2000 stanoví:
„Povinnost vypočítat a zaplatit částky vyplývající z použití článku 1 mají výrobci a rafinérie, které jsou právnickými osobami usazenými v Rumunsku, nezávisle na jejich organizační struktuře, povaze jejich kapitálu a určení jejich produktů, přičemž tato povinnost odpovídá kategorii užívání a typům uživatelům dotčeného produktu.“
Článek 7 OUG č. 249/2000 stanoví:
„Paušální částka zahrnutá do ceny ropných produktů uvedených v článku 1 tohoto nařízení představuje odpočitatelnou daňovou povinnost.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Společnost Lukoil žádala od ministerstva hospodářství vrácení částek, které zaplatila z důvodu vývozu ropných produktů mezi 1. lednem 2007 a 31. březnem 2010 na základě OUG č. 249/2000.
Dopisem ze dne 24. května 2010 ministerstvo hospodářství odmítlo vrácení částek, které požadovala Lukoil.
Společnost Lukoil tedy podala žalobu ke Curtea de Apel București (odvolací soud v Bukurešti, Rumunsko). Tato společnost v zásadě uvedla, že na uvedené částky neexistoval nárok od přistoupení Rumunska k Evropské unii dne 1. ledna 2007, neboť jejich zaplacení bylo v rozporu s článkem 30 SFEU, protože jsou poplatkem daňové povahy jednostranně uloženým členským státem a vybíraným za zboží, které překročilo hranici.
Curtea de Apel București (odvolací soud v Bukurešti) zamítl rozsudkem ze dne 12. října 2011 žalobu společnosti Lukoil. Tento soud zejména rozhodl, že částka 0,01 USD za litr zahrnutá do ceny ropných produktů byla vypočítána pro produkty dodávané jak v Rumunsku, tak mimo tento členský stát, takže jelikož tato částka nebyla splatná z důvodu překročení hranice zbožím, není předmětný poplatek ani vývozním clem ani poplatkem s rovnocenným účinkem, ale vnitrostátní daní. Doplnil, že i za předpokladu, že poplatek zavedený OUG č. 249/2000 představuje clo zakázané článkem 30 SFEU, je žádost společnosti Lukoil o vrácení tohoto poplatku neopodstatněná s ohledem na zákaz bezdůvodného obohacení, jak ho aplikoval Soudní dvůr v rozsudku ze dne 14. ledna 1997, Comateb a další (
C‑192/95 až C‑218/95
,
EU:C:1997:12
). Podle Curtea de Apel București (odvolací soud v Bukurešti) byla totiž předmětná částka podle článku 1 OUG č. 249/2000 zahrnuta do ceny benzínu a nafty dodávaných mimo Rumunsko, takže ji nenesla osoba dodávající ropné produkty, ale nabyvatel.
Společnost Lukoil podala proti tomuto rozsudku ze dne 12. října 2011 kasační opravný prostředek k Înalta Curte de Casație și Justiție (Nejvyšší kasační a soudní dvůr, Rumunsko). Tento soud zrušil uvedený rozsudek a vrátil věc ke Curtea de Apel București (odvolací soud v Bukurešti). Rozsudkem ze dne 25. ledna 2016 tento posledně uvedený soud zamítl žalobu společnosti Lukoil.
V tomto rozsudku Curtea de Apel București (odvolací soud v Bukurešti) měl na základě znaleckého posudku z oblasti účetnictví za to, že i když byl dotčený poplatek vypočítaný a zaplacený státu, Lukoil nepřipočítala paušální částku 0,01 USD za litr k prodejní ceně ropných produktů, které prodala mezi 1. lednem 2007 a 31. březnem 2010, ale nesla takovou částku z vlastních zdrojů. Navzdory tomuto konstatování však tento soud rozhodl, že Lukoil neprokázala, že zaplacení uvedeného poplatku jí způsobilo škodu. Společnost Lukoil totiž zavedla z vlastní iniciativy způsob platby, který není přičitatelný žalovanému orgánu, ani se nezakládá na ustanoveních OUG č. 249/2000. Uvedený soud tak rozhodl, že Lukoil nemá nárok na požadované vrácení, jelikož sporný poplatek nebyl zaplacený na základě ustanovení, která by byla s konečnou platností prohlášena za protiprávní, protože jsou v rozporu s unijním právem, nýbrž na základě mechanismu, který si zavedla samotná Lukoil a který nebyl stanoven vnitrostátní právní úpravou.
Společnost Lukoil podala proti rozsudku ze dne 25. ledna 2016 kasační opravný prostředek k Înalta Curte de Casație și Justiție (Nejvyšší kasační a soudní dvůr). Tento soud uvedl, že sporný poplatek je poplatkem s účinkem rovnocenným clu, protože je peněžité povahy, je uložený jednostranně příslušným orgánem členského státu a zatěžuje zboží z důvodu, že překračuje hranici. Uvedl, že Lukoil žádala o vrácení poplatků, které zaplatila z vlastních zdrojů mezi 1. lednem 2007 a 31. březnem 2010. Soudní dvůr se přitom v souvislosti s článkem 30 SFEU nikdy nevyjádřil k otázce, zda za předpokladu, že poplatník skutečně nesl poplatek s účinkem rovnocenným clu, může požádat o vrácení zaplacených částek, i když mechanismus placení tohoto poplatku byl vnitrostátními právními předpisy koncipován takovým způsobem, že se uvedený poplatek přenáší na spotřebitele.
Za těchto podmínek se Înalta Curte de Casație și Justiție (Nejvyšší kasační a soudní dvůr) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Brání ustanovení článku 30 SFEU výkladu ve smyslu, že pokud poplatník ve skutečnosti zaplatil poplatek s rovnocenným účinkem, může požádat o vrácení částek zaplacených v této souvislosti, i když mechanismus placení poplatku byl vnitrostátními právními předpisy koncipován takovým způsobem, že se poplatek přenáší na evropského spotřebitele?
2)
Je vrácení částek vybraných v souvislosti s poplatkem s rovnocenným účinkem, pokud tyto částky byly ve skutečnosti zaplaceny poplatníkem (avšak nebyly přeneseny na spotřebitele), slučitelné s unijním právem?“
K předběžným otázkám
Podstatou obou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda musí být unijní právo, konkrétně článek 30 SFEU, vykládáno tím způsobem, že poplatník, který skutečně nesl poplatek s rovnocenným účinkem, který je v rozporu s tímto článkem, musí mít možnost získat vrácení částek, které zaplatil z tohoto důvodu, a to i za situace, kdy byl mechanismus placení poplatku koncipován vnitrostátními právními předpisy takovým způsobem, že se tento poplatek přenáší na spotřebitele.
Úvodní poznámky
Okolnost, že vnitrostátní soud formuloval předběžnou otázku po formální stránce tak, že odkázal na určitá ustanovení unijního práva, nebrání tomu, aby Soudní dvůr tomuto soudu poskytl veškeré prvky výkladu, které mohou být pro rozsouzení věci, jež mu byla předložena, užitečné, ať již na ně posledně uvedený ve svých otázkách odkázal, či nikoli. V tomto ohledu přísluší Soudnímu dvoru, aby ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem, zejména z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vytěžil ty prvky unijního práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporu třeba vyložit (viz zejména rozsudky ze dne 27. října 2009, ČEZ,
C‑115/08
,
EU:C:2009:660
, bod
, a ze dne 29. září 2016, Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
, bod
).
V projednávané věci předkládající soud uvádí, že poplatek stanovený OUG č. 249/2000 je poplatkem s rovnocenným účinkem ve smyslu článku 30 SFEU. Nicméně z předkládajícího rozhodnutí vyplývá, že ministerstvo hospodářství v odpovědi na žádost společnosti Lukoil o vrácení tvrdilo, že tento poplatek není clem ani poplatkem s rovnocenným účinkem, ale vnitrostátním zdaněním, přičemž Curtea de Apel București (odvolací soud v Bukurešti), který rozhodoval meritorně ve věci v původním řízení, ve svém rozsudku ze dne 12. října 2011 tento závěr potvrdil.
Rumunská vláda a Evropská komise se ve svých písemných vyjádřeních rovněž domnívají, že poplatek stanovený v OUG č. 249/2000 je vnitrostátním zdaněním ve smyslu článku 110 SFEU.
S ohledem na tyto námitky je tedy třeba před zodpovězením otázek položených předkládajícím soudem poskytnout tomuto soudu poskytl veškeré prvky výkladu, které mohou být užitečné pro právní kvalifikaci uvedeného poplatku s ohledem na unijní právo.
Poplatek s účinkem rovnocenným clu představuje každé jednostranně uložené finanční zatížení, byť minimální, bez ohledu na svůj název nebo způsob výběru, postihující zboží z důvodu skutečnosti, že překračuje hranici, pokud není clem ve vlastním smyslu. Naopak na finanční zátěž vyplývající z obecného režimu vnitrostátního zdanění postihujícího systematicky, podle stejných objektivních kritérií, kategorie výrobků nezávisle na jejich původu nebo jejich určení, se vztahuje článek 110 SFEU, který zakazuje diskriminační vnitrostátní zdanění (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. června 2006, Air Liquide Industries Belgium,
C‑393/04 a C‑41/05
,
EU:C:2006:403
, body
,
a
, jakož i ze dne 17. července 2008, Essent Netwerk Noord a další,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
, body
a
).
Poplatek, který postihuje na základě shodných kritérií vnitrostátní výrobky, které jsou uvedeny na vnitrostátní trh, a vyvážené výrobky, může být nicméně Smlouvou o FEU zakázán, pokud je výnos z tohoto poplatku určen k financování činností, z nichž zvláště těží vnitrostátní výrobky uvedené na vnitrostátní trh.
V tomto případě z toho totiž může vyplývat diskriminace mezi vyváženými výrobky v rozsahu, v jakém je daňová povinnost zatěžující výrobky uvedené na vnitrostátní trh neutralizována výhodami, k jejichž financování slouží, kdežto daňová povinnost zatěžující vyvezené výrobky představuje čistou zátěž (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. dubna 2002, Nygård,
C‑234/99
,
EU:C:2002:244
, bod
, a ze dne 8. června 2006, Koornstra,
C‑517/04
,
EU:C:2006:375
, bod
).
V tomto ohledu, pokud výhody plynoucí z určení výnosu z poplatku, který je součástí obecného režimu vnitrostátního zdanění a postihuje systematicky vnitrostátní výrobky uvedené na vnitrostátní trh a vyvezené výrobky, plně kompenzují povinnost nesenou vnitrostátními výrobky uvedenými na vnitrostátní trh při jejich uvedení na trh, je toto zdanění poplatkem s účinkem rovnocenným clu v rozporu s články 28 a 30 SFEU. Takový poplatek je naopak porušením zákazu diskriminace stanoveného v článku 110 SFEU, jestliže výhody, které s sebou nese přidělení příjmu ze zdanění pro vnitrostátní výrobky uvedené na vnitrostátní trh, kompenzují jen částečně povinnost jimi nesenou. V tomto případě musí být v zásadě legální poplatek vybíraný za vyvážené vnitrostátní výrobky zakázán v rozsahu, v němž kompenzuje uvedenou povinnost a musí být předmětem poměrného snížení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. června 2006, Koornstra,
C‑517/04
,
EU:C:2006:375
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
Účinné a správné použití kritéria kompenzace předpokládá, že bude v průběhu určitého referenčního období ověřena peněžitá ekvivalence mezi částkami celkově vybíranými za vnitrostátní výrobky uváděné na vnitrostátní trh z titulu dotčeného poplatku a výhodami, jichž uvedené výrobky výlučně požívají. Je tedy věcí předkládajícího soudu, aby se ujistil, že vnitrostátní výrobky uvedené na vnitrostátní trh nemají z výnosu ze sporného poplatku
de facto
výlučný prospěch nebo poměrně větší prospěch než vyvezené vnitrostátní výrobky, který může zcela nebo částečně kompenzovat povinnost tvořenou uvedeným poplatkem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. června 2006, Koornstra,
C‑517/04
,
EU:C:2006:375
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
V projednávané věci ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že OUG č. 249/2000 zřídilo Zvláštní fond pro ropné produkty vytvořený pro vymáhání dluhů bývalé CRP a financovaný příspěvky všech výrobců a rafinérií ropných výrobků (benzín a nafta) se sídlem v Rumunsku. V souladu s článkem 1 OUG č. 249/2000 jsou tito poplatníci povinni do ceny produktů, které dodávají na vnitrostátní trh, jakož i mimo území Rumunska, zahrnout paušální částku ve výši 0,01 USD za každý litr ropného produktu uvedený na trh. Podle článku 5 OUG č. 249/2000 přísluší povinnost vypočítat a zaplatit částky, které z toho vyplývající, výrobcům a rafinériím, které jsou právnickými osobami se sídlem v Rumunsku, nezávisle na určení jejich produktů.
I když je poplatek stanovený v článku 1 OUG č. 249/2000 jednostranně uloženou peněžní povinností, která postihuje zboží, vzhledem ke skutečnostem uvedeným v předchozím bodě se nicméně nejeví, že je splatný z důvodu překročení hranice. Tento poplatek se totiž použije stejným způsobem, ve stejné sazbě a ve stejné fázi na ropné výrobky dodávané na rumunský trh, jakož i na produkty dodávané do jiného členského státu. Skutečnost vedoucí ke vzniku poplatku stanoveného v uvedeném článku 1 tedy tvoří uvedení ropných výrobků na trh, ať již k tomu dochází v rámci Rumunska nebo v jiném členském státě. Povinnost k tomuto poplatku tedy vzniká nezávisle na skutečnosti, že dotčené ropné produkty překročí hranici.
Za těchto podmínek může uvedený poplatek představovat nediskriminační vnitrostátní zdanění, které je slučitelné s unijním právem.
Nicméně předkládající soud musí ještě ověřit, zda zatížení produktu tímtéž poplatkem nezvýhodňuje vnitrostátní ropné produkty uvedené na vnitrostátní trh, jelikož jeho rozhodnutí v této souvislosti neuvádí žádné skutečnosti. Okolnost, že poplatek stanovený v článku 1 OUG č. 249/2000 slouží k zaplacení dluhů bývalé CRP totiž sama o sobě neumožňuje definitivně odmítnout domněnku, podle které je výnos z tohoto poplatku ve skutečnosti určen k financování činností, z nichž zvláště nebo částečně těží tyto výrobky na úkor vnitrostátních výrobků vyvážených do jiných členských států, než je Rumunsko.
Pokud z těchto ověření vyplyne, že výnos z poplatku stanoveného v článku 1 OUG č. 249/2000 nezvýhodňuje vnitrostátní produkty uváděné na vnitrostátní trh, mohl by tento poplatek být legálním vnitrostátním zdaněním. Pokud se zjistí, že je částečně zvýhodňuje nebo že je zvýhodňuje tak, že zcela kompenzuje povinnost, mohlo by se jednat buď v prvním případě o diskriminační vnitrostátní zdanění v rozporu s článkem 110 SFEU, nebo ve druhém případě o poplatek s účinkem rovnocenným clu, který je v rozporu s článkem 30 SFEU. Předkládajícímu soudu tedy přísluší, aby provedl potřebná ověření za účelem určení povahy poplatku stanoveného v článku 1 OUG č. 249/2000 a jeho slučitelnosti s unijním právem.
Po těchto upřesněních a za předpokladu, že se jedná o poplatek s rovnocenným účinkem, který je v rozporu s článkem 30 SFEU, je třeba odpovědět na otázku týkající se nároku na vrácení, jak je přeformulována v bodě 16 tohoto rozsudku.
K právu na vrácení
Z ustálené judikatury vyplývá, že nárok na vrácení daní, jež byly v členském státě vybrány v rozporu s unijním právem, je důsledkem práv, jež přiznávají daňovým poplatníkům taková ustanovení unijního práva, jako jsou ustanovení, jež byla vyložena Soudním dvorem, a doplňuje tato práva. Členský stát je tedy v zásadě povinen vrátit daně vybrané v rozporu s unijním právem podle vnitrostátních procesních pravidel v souladu se zásadami rovnocennosti a efektivity (v tomto smyslu viz zejména rozsudky ze dne 9. listopadu 1983, San Giorgio,
199/82
,
EU:C:1983:318
, bod
; ze dne 14. ledna 1997, Comateb a další,
C‑192/95 až C‑218/95
,
EU:C:1997:12
, bod
, jakož i ze dne 12. prosince 2013, Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation,
C‑362/12
,
EU:C:2013:834
, bod
).
Odchylně od zásady vracení daní neslučitelných s právem Unie však může být navrácení daně vybrané bez řádného důvodu odmítnuto, pokud by zakládalo bezdůvodné obohacení oprávněných osob. Ochrana práv zaručených v této oblasti právním řádem Unie tedy neukládá vrácení daní, poplatků a příspěvků vybraných v rozporu s právem Unie, pokud se prokáže, že osoba, jež byla nucena tyto daně odvádět, je ve skutečnosti přenesla na další subjekty (rozsudky ze dne 9. listopadu 1983, San Giorgio,
199/82
,
EU:C:1983:318
, bod
; ze dne 14. ledna 1997, Comateb a další,
C‑192/95 až C‑218/95
,
EU:C:1997:12
, bod
, jakož i ze dne 6. září 2011, Lady & Kid a další,
C‑398/09
,
EU:C:2011:540
, bod
).
Za těchto okolností totiž zátěž v důsledku protiprávně vybrané daně nesl nikoli hospodářský subjekt, nýbrž kupující, na něhož byla přenesena. Vrátit hospodářskému subjektu částku daně, která již byla přenesena na kupujícího, by se tak pro uvedený hospodářský subjekt rovnalo získání dvojí platby, která by mohla být kvalifikována jako bezdůvodné obohacení, aniž by tím byly napraveny důsledky, jež měla protiprávnost daně pro kupujícího (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. ledna 1997, Comateb a další,
C‑192/95 až C‑218/95
,
EU:C:1997:12
, bod
, jakož i ze dne 6. září 2011, Lady & Kid a další,
C‑398/09
,
EU:C:2011:540
, bod
).
Avšak vzhledem k tomu, že takové odmítnutí vrácení daně, kterou je zatížen prodej výrobků, je omezením subjektivního práva vyplývajícího z právního řádu Unie, je třeba je vykládat restriktivně. Přímé přenesení protiprávní daně na kupujícího tudíž představuje jedinou výjimku z práva na vrácení daní vybraných v rozporu s právem Unie (rozsudek ze dne 6. září 2011, Lady & Kid a další,
C‑398/09
,
EU:C:2011:540
, bod
).
V projednávané věci je nesporné, že v rozporu s tím, co stanoví článek 1 OUG č. 249/2000, Lukoil nepřenesla poplatek stanovený v tomto článku na spotřebitele ropných produktů, které uvedla na trh. Předkládající soud se zabývá otázkou, zda v situaci, že je mechanismus platby tohoto poplatku koncipován vnitrostátními právními předpisy takovým způsobem, že je uvedený poplatek přenesen na spotřebitele, může mít přesto Lukoil nárok na vrácení částek, které zaplatila.
V tomto ohledu je třeba uvést, že pokud Lukoil nesla částku poplatku stanoveného v článku 1 OUG č. 249/2000, vrácení této částky nezakládá u této společnosti žádné bezdůvodné obohacení. Za těchto podmínek má Lukoil nárok na vrácení poplatku, který nesla, pokud se tento kvalifikuje jako poplatek s účinkem rovnocenným clu, jelikož se v projednávané věci nejedná o jedinou výjimku ze zásady vracení poplatků neslučitelných s unijním právem, kterou Soudní dvůr uznává. Případné nesplnění povinnosti, která vyplývá z vnitrostátní právní úpravy, promítnout poplatek dotčený v původní věci do konečné ceny dotčeného produktu, nemá v tomto ohledu vliv. Nárok na vrácení tohoto poplatku, který se zakládá na unijním právu, totiž nelze odepřít z důvodu vycházejícího z vnitrostátního práva.
Kromě toho je třeba upřesnit, že Lukoil má rovněž nárok na vrácení, jakkoliv částečné, poplatku, který nesla podle článku 1 OUG č. 249/2000 v případě, že by předkládající soud s ohledem na judikaturu Soudního dvora a na úvahy uvedené v bodech 21 až 25 tohoto rozsudku konstatoval, že poplatek stanovený v tomto článku je diskriminačním vnitrostátním zdaněním, které je v rozporu s článkem 110 SFEU. V tomto případě by se nárok na vrácení týkal rozdílu mezi daňovým zatížením neseným produkty uváděnými na unijní trh a daňovým zatížením neseným produkty uváděnými na vnitrostátní trh, přičemž toto posledně uvedené zatížení musí řádně zohlednit výhody, jichž uvedené výrobky výlučně požívají.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba odpovědět na položené otázky, že unijní právo, konkrétně článek 30 SFEU, musí být vykládáno v tom smyslu, že daňový poplatník, který skutečně nesl poplatek s rovnocenným účinkem, který je v rozporu s tímto článkem, musí mít možnost získat vrácení částek, které zaplatil z tohoto důvodu, a to i za situace, kdy byl mechanismus placení poplatku koncipován vnitrostátními právními předpisy takovým způsobem, že se tento poplatek přenáší na spotřebitele.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

Unijní právo, konkrétně článek 30 SFEU, musí být vykládáno v tom smyslu, že daňový poplatník, který skutečně nesl poplatek s rovnocenným účinkem, který je v rozporu s tímto článkem, musí mít možnost získat vrácení částek, které zaplatil z tohoto důvodu, a to i za situace, kdy byl mechanismus placení poplatku koncipován vnitrostátními právními předpisy takovým způsobem, že se tento poplatek přenáší na spotřebitele.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: rumunština.