CELEX: 62019CJ0735
Řízení o předběžné otázce
Právo společností
Směrnice 2004/25/ES
Nabídka převzetí
Článek 5 odst. 4 první a druhý pododstavec
Ochrana menšinových akcionářů
Povinná nabídka převzetí
Metoda výpočtu hodnoty akcií pro účely stanovení spravedlivé ceny
Pravomoc upravit spravedlivou cenu
Výjimky ze standardního způsobu výpočtu za jasně určených okolností a v souladu s jasně určenými kritérii
Odpovědnost dotyčného členského státu
Újma, která vznikla předkladateli nabídky a jež vyplývá z nabídky příliš vysoké ceny

Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu jednak čl. 5 odst. 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/25/ES ze dne 21. dubna 2004 o nabídkách převzetí (
Úř. věst. 2004, L 142, s. 12
; Zvl. vyd. 17/02, s. 20) a jednak zásady efektivity.
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Euromin Holdings (Cyprus) Limited a Finanšu un kapitāla tirgus komisija (komise pro finanční a kapitálové trhy, Lotyšsko, dále jen „komise pro finanční trhy“) ve věci návrhu znějícího na určení protiprávnosti rozhodnutí ze dne 15. října 2015, kterým tato komise schválila zpětný odkup akcií společnosti Ventspils nafta AS, jež byly předmětem nabídky převzetí, za cenu 4,56 eura za akcii (dále jen „sporné rozhodnutí“), a dále na získání náhrady škody vzniklé v důsledku tohoto rozhodnutí.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2004/25
Bod 9 odůvodnění směrnice 2004/25 zní:
„Členské státy by měly přijmout nezbytná opatření k ochraně držitelů cenných papírů, zejména držitelů s menšinovými podíly, při ovládnutí jejich společností. Členské státy by měly tuto ochranu zajistit tím, že uloží osobě, která společnost ovládla, aby učinila nabídku všem držitelům cenných papírů společnosti na převzetí všech cenných papírů v jejich držení za spravedlivou cenu v souladu s obecnou definicí. Členské státy by měly mít možnost vytvářet další nástroje na ochranu zájmů držitelů cenných papírů, například povinnost učinit částečnou nabídku v případě, že předkladatel nabídky společnost neovládne, nebo povinnost oznámit nabídku současně s ovládnutím společnosti.“
Článek 3 této směrnice stanoví:
„1.   Za účelem uplatňování této směrnice členské státy zajistí dodržování těchto zásad:
a)
všem držitelům cenných papírů cílové společnosti stejného druhu musí být poskytnuto rovnocenné zacházení; kromě toho, pokud některá osoba ovládne společnost, musí být ostatní držitelé cenných papírů chráněni;
[…]
2.   Aby zajistily dodržení zásad stanovených v odstavci 1, členské státy
a)
zajistí, aby byly dodržovány minimální požadavky stanovené v této směrnici;
b)
mohou stanovit přísnější dodatečné podmínky a ustanovení, než jsou podmínky a ustanovení této směrnice pro regulaci nabídek.“
Článek 4 odst. 6 uvedené směrnice zní:
„Touto směrnicí není dotčena pravomoc členských států určit soudní nebo jiné orgány příslušné pro řešení sporů a pro rozhodování o nesrovnalostech, ke kterým dojde v rámci nabídek, nebo pravomoc členských států upravit, zda a za jakých okolností jsou strany nabídky oprávněny zahájit správní nebo soudní řízení. Touto směrnicí zejména není dotčena pravomoc soudů v členském státě odmítnout zahájit soudní řízení a rozhodnout, zda takové řízení ovlivní výsledek nabídky či nikoli. Touto směrnicí není dotčena pravomoc členských států stanovit právní úpravu odpovědnosti dozorčích orgánů nebo rozhodování sporů mezi stranami nabídky.“
Článek 5 téže směrnice stanoví:
„1.   Pokud fyzická či právnická osoba v důsledku toho, že je sama nebo prostřednictvím osob jednajících ve shodě s ní nabude, drží cenné papíry společnosti uvedené v čl. 1 odst. 1, které, po přičtení ke stávající držbě takových cenných papírů této osoby a k držbám cenných papírů osob jednajících ve shodě s ní, této osobě přímo či nepřímo dávají zvláštní procento hlasovacích práv v této společnosti, a tím jí zajišťují ovládnutí této společnosti, zajistí členské státy, aby byla tato osoba povinna učinit nabídku jako prostředek ochrany menšinových akcionářů společnosti. Taková nabídka je co nejdříve adresována všem držitelům těchto cenných papírů na všechny cenné papíry v jejich držení za spravedlivou cenu definovanou v odstavci 4.
[…]
4.   Za spravedlivou se považuje nejvyšší cena, kterou za stejné cenné papíry zaplatí předkladatel nabídky nebo osoby jednající ve shodě s ním v období, které určí členské státy jako období nejméně šesti měsíců a nejvíce dvanáct měsíců před nabídkou uvedenou v odstavci 1. Pokud po zveřejnění nabídky a před uzavřením nabídky pro přijetí předkladatel nabídky nebo kterákoliv osoba jednající ve shodě s ním koupí cenné papíry za cenu vyšší, než je cena nabídky, zvýší předkladatel nabídky svou nabídku tak, aby nebyla nižší než nejvyšší cena zaplacená za takto nabyté cenné papíry.
Za předpokladu, že jsou dodrženy obecné zásady stanovené v čl. 3 odst. 1, mohou členské státy zmocnit své dozorčí orgány, aby upravovaly cenu uvedenou v prvním pododstavci za jasně určených okolností a v souladu s jasně určenými kritérii. Za tímto účelem mohou vypracovat seznam okolností, za kterých lze nejvyšší cenu upravit směrem nahoru nebo dolů, například pokud byla nejvyšší cena stanovena dohodou mezi kupujícím a prodávajícím, pokud byly tržní ceny dotčených cenných papírů manipulovány, pokud byly tržní ceny obecně nebo určité tržní ceny konkrétně ovlivněny mimořádnými událostmi, nebo aby byla umožněna záchrana společnosti v obtížné situaci. Mohou rovněž určit kritéria, která mají být v takových případech použita, například průměrnou tržní hodnotu za určité období, likvidační hodnotu společnosti nebo jiná objektivní oceňovací kritéria obecně používaná ve finanční analýze.
[…]“
Nařízení (EU) č. 1254/2012
Článkem 1 odst. 1 písm. a) nařízení Komise (EU) č. 1254/2012 ze dne 11. prosince 2012, kterým se mění nařízení (ES) č. 1126/2008, kterým se přijímají některé mezinárodní účetní standardy v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1606/2002, pokud jde o mezinárodní standard účetního výkaznictví 10, mezinárodní standard účetního výkaznictví 11, mezinárodní standard účetního výkaznictví 12, mezinárodní účetní standard 27 (2011), a mezinárodní účetní standard 28 (2011) (
Úř. věst. 2012, L 360, s. 1
), byl do nařízení Komise (ES) č. 1126/2008 ze dne 3. listopadu 2008 (
Úř. věst. 2008, L 320, s. 1
), vložen mezinárodní standard účetního výkaznictví (IFRS) 10, nadepsaný „Konsolidovaná účetní závěrka“ (dále jen „standard IFRS 10“), obsažený v příloze nařízení č. 1254/12.
Bod 22 části přílohy nařízení č. 1254/2012 týkající se standardu IFRS 10 stanoví:
„Mateřský podnik uvede nekontrolní podíly v konsolidovaném výkazu o finanční situaci v rámci vlastního kapitálu, odděleně od vlastního kapitálu vlastníků mateřského podniku.“
Podle dodatku A části přílohy nařízení č. 1254/2012 týkající se standardu IFRS 10, je pojem „nekontrolní podíl“ definován tak, že se vztahuje k „[v]lastní[mu] kapitál[u] dceřiného podniku, který není přímo nebo nepřímo přiřaditelný mateřskému podniku“.
Lotyšské právo
Článek 5 Finanšu instrumentu tirgus likums (zákon o trhu s finančními nástroji) (
Latvijas Vēstnesis
2003, č. 175) ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „FITL“), stanoví:
„Komise [pro finanční trhy], její zaměstnanci a pověřené osoby nenesou odpovědnost za škody způsobené subjektům trhu s finančními nástroji nebo třetím osobám a nelze je činit odpovědnými za jednání uskutečněná v souladu s právními předpisy, náležitým a legitimním způsobem a v dobré víře při řádném plnění funkcí dohledu za podmínek stanovených zákonem a jinými právními předpisy.“
Článek 74 odst. 1 FITL zní následovně:
„V rámci povinné nabídky na zpětný odkup akcií nesmí být cena za akcii nižší než:
1)
cena, za kterou předkladatel nabídky nebo osoby jednající s ním ve shodě získali akcie cílové společnosti v období posledních dvanácti měsíců. Pokud byly tyto akcie nabyty za různé ceny, je cenou zpětného odkupu nejvyšší nákupní cena akcií za posledních dvanáct měsíců předcházejících vzniku okolností uvedených v čl. 66 odst. 1 tohoto zákona;
2)
vážená průměrná cena akcie na regulovaném trhu nebo v mnohostranném systému obchodování s největším objemem transakcí s dotčenými akciemi během posledních dvanácti měsíců. Vážená průměrná cena se vypočítá na základě posledních dvanácti měsíců před vznikem okolností uvedených v čl. 66 odst. 1 tohoto zákona;
3)
hodnota akcie vypočtená vydělením čistých aktiv cílové společnosti počtem vydaných akcií. Pro účely výpočtu čistých aktiv se od celkové částky aktiv odečtou vlastní akcie a závazky cílové společnosti. Má-li cílová společnost akcie různých jmenovitých hodnot, rozdělí se čistá aktiva poměrně podle nominální hodnoty akcií v jejím základním kapitálu.“
Článek 74 odst. 2 FITL stanoví:
„Pro účely výpočtu hodnoty akcie, která je předmětem zpětného odkupu podle odst. 1 bodu 3 tohoto článku, se použijí údaje z poslední účetní závěrky cílové společnosti, která byla schválena valnou hromadou akcionářů a je předmětem zprávy o auditu. Časový úsek mezi posledním dnem účetního období, které je předmětem výroční zprávy a datem, k němuž je nabídka předložena komisi [pro finanční trhy], nemůže být delší než šestnáct měsíců. Pokud cílová společnost v souladu s platnými předpisy vyhotovuje výroční zprávu nejpozději do sedmi měsíců od konce referenční roku, nemůže být časový úsek mezi posledním dnem účetního období, za které je vypracována výroční zpráva, a datem, k němuž je nabídka předložena komisi [pro finanční trhy], delší než 19 měsíců. Pro účely výpočtu hodnoty akcie se použijí údaje pocházející z poslední čtvrtletní zprávy cílové společnosti, je-li hodnota akcií vypočtená za použití těchto údajů vyšší minimálně o 10 % než hodnota dosažená na základě údajů z výroční zprávy. Pokud cílová společnost vyhotovuje také konsolidovanou výroční zprávu, použije pro účely stanovení hodnoty akcie, která je předmětem zpětného odkupu, údaje pocházející z této zprávy. Pokud cílová společnost vyhotovuje účetní závěrky jak na základě právních předpisů státu, v němž má sídlo, tak na základě mezinárodních standardů účetního výkaznictví, použije údaje pocházející z účetní závěrky vyhotovené v souladu s mezinárodními standardy účetního výkaznictví.“
Článek 13 Valsts pārvaldes iestāžu nodarīto zaudējumu atlīdzināšanas likums (zákon o náhradě škody způsobené veřejnými orgány) (
Latvijas Vēstnesis
2005, č. 96), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „zákon o náhradě škody“), nadepsaný „Určení majetkové újmy“ stanoví:
„1.   Pro účely stanovení přiměřené výše částky, která má být přiznána jako náhrada újmy způsobené dotyčným orgánem, je třeba zohlednit právní a věcné důvody, na kterých spočívají jednání tohoto orgánu, jakož i jednání poškozené osoby.
2.   Pro účely stanovení přiměřené výše částky, která má být přiznána jako náhrada újmy způsobené dotyčným orgánem, je třeba zohlednit i jiné relevantní okolnosti konkrétního případu, pokud je lze objektivně prokázat.
3.   Výše majetkové újmy se obvykle vyčíslí na základě částky vypočtené podle článku 12 tohoto zákona následujícím postupem:
1)
pokud tato částka nepřekročí 142288 eur, odpovídá přiměřená náhrada 100 % této částky;
2)
pokud se uvedená částka pohybuje mezi 142289 a 1422872 eur, může být přiměřená náhrada stanovena na 50 až 100 % této částky;
3)
jestliže je samotná částka vyšší než 1422872 eur, může být přiměřená náhrada nižší než 50 % této částky.
4.   Veřejný orgán může i bez návrhu nahradit majetkovou újmu, která vznikla poškozené osobě nikoliv zaplacením náhrady, ale uvedením do faktické situace, ve které se tato osoba nacházela před vznikem újmy na jejím majetku.“
Článek 14 odst. 1 Konsolidēto gada pārskatu likums (zákon o konsolidovaných účetních závěrkách) (
Latvijas Vēstnesis
2006, č. 178), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „zákon o konsolidovaných účetních závěrkách“), nadepsaný „Způsoby konsolidace účetních závěrek společností“, stanoví:
„Konsolidovaná účetní závěrka je výsledkem souhrnu účetní závěrky mateřské společnosti skupiny a účetních závěrek dotčených dceřiných společností, pokud jde o částky uvedené v jejich účetních závěrkách týkající se aktiv a pasiv, vlastního kapitálu, příjmů a výdajů (nákladů). Aktiva a pasiva uvedená v rozvahách konsolidovaných společností se v plném rozsahu zahrnou do konsolidované rozvahy. Zisky nebo ztráty těchto společností jsou v plném rozsahu zahrnuty do výpočtu konsolidovaných zisků a ztrát.“
Článek 21 tohoto zákona, nadepsaný „Vykazování podílů menšinových akcionářů“, zní:
„1.   Podíl vlastního kapitálu konsolidovaných dceřiných společností, který odpovídá akciím a podílům drženým jejich menšinovými akcionáři se vykazuje v samostatné položce vlastního kapitálu, nadepsané ‚Podíly menšinových akcionářů‘.
2.   Zisky a ztráty za daný rok uvedené v závěrkách konsolidovaných dceřiných společností, které odpovídají akciím a podílům drženým menšinovými akcionáři, jsou vykazovány v samostatné konsolidované položce týkající se výpočtu zisků a ztrát, nadepsané ‚Podíl menšinových akcionářů na ziscích a ztrátách‘.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Vzhledem k tomu, že žalobkyně v původním řízení nabyla 93,24 % akcií společnosti Ventspils nafta spojených s hlasovacím právem, byla podle FITL povinna učinit povinnou nabídku na zpětný odkup akcií této společnosti. Za tímto účelem předložila komisi pro finanční trhy „prospekt“ uvádějící její nabídku zpětného odkupu, v němž uvedla, že cena zpětného odkupu činí 3,12 eura za akcii uvedené společnosti.
Dne 6. října 2015 komise pro finanční trhy odmítla výpočty žalobkyně v původním řízení na základě čl. 74 odst. 1 bodu 3 FITL. Dále jí sporným rozhodnutím povolila učinit povinnou nabídku na zpětný odkup za cenu 4,56 eura za akcii téže společnosti.
Žalobkyně v původním řízení podala k Administratīvā apgabaltiesa (regionální správní soud, Lotyšsko) žalobu, kterou se domáhala určení protiprávnosti tohoto rozhodnutí a náhrady škody, která jí tímto rozhodnutím vznikla.
Žalobkyně v původním řízení tvrdila, že účelem článku 74 FITL je stanovit metodu výpočtu ceny zpětného odkupu akcie tak, aby byla spravedlivá a v souladu se situací na dotyčném trhu. Za tímto účelem je podle ní třeba zohlednit celková skutečná aktiva společnosti Ventspils nafta, a nikoli hodnotu aktiv uvedených v konsolidované výroční zprávě týkající se této společnosti, která zahrnuje aktiva a pasiva všech jejích dceřiných společností, včetně podílů držených v těchto dceřiných společnostech menšinovými akcionáři, které nepředstavují ani aktiva, ani závazky uvedené společnosti. Dospěla k závěru, že komise pro finanční trhy ve sporném rozhodnutí bezdůvodně zvýšila cenu akcie společnosti Ventspils nafta tím, že zohlednila aktiva, která nepatří této společnosti.
Komise pro finanční trhy potvrdila, že vycházela ze standardu IFRS 10, převzatého do nařízení č. 1254/2012, který stanoví zásady týkající se vyhotovení konsolidovaných účetních závěrek v případech, kdy společnost ovládá jednu nebo více jiných společností, a jehož bod 22 stanoví, že v konsolidovaných výkazech o finanční situaci musí být nekontrolní podíl označen jako položka „vlastního kapitálu“. Upřesnila, že částka aktiv uvedená v těchto výkazech o finanční situaci neumožňuje určit, kterou část aktiv drží většinoví akcionáři a jakou část drží menšinoví akcionáři. Vyvodila z toho, že by bylo v rozporu s cílem článku 74 FITL odečíst od aktiv společnosti Ventspils nafta nekontrolní podíly, přičemž stanovení ceny za akcii prostřednictvím celkové hodnoty aktiv této společnosti umožňuje stanovit tuto cenu co nejblíže skutečné hodnotě této akcie.
Administratīvā apgabaltiesa (regionální správní soud) rozsudkem ze dne 10. března 2017 návrhu žalobkyně v původním řízení zčásti vyhověl, když sporné rozhodnutí prohlásil za protiprávní a uložil komisi pro finanční trhy, aby žalobkyni v původním řízení nahradila škodu ve výši 50 % majetkové újmy vzniklé v důsledku tohoto rozhodnutí.
Administratīvā apgabaltiesa (regionální správní soud) uvedl, že čl. 74 odst. 1 bod 3 FITL nijak neupřesňuje pojmy „celková aktiva“ a „čistá aktiva“, která používá. Zdůraznil, že k tomuto neproběhla žádná rozprava, když lotyšský zákonodárce v roce 2006 ohledně tohoto ustanovení stanovil povinnost použít údaje z konsolidovaných účetních závěrek pro účely stanovení ceny akcie. Poznamenal, že i když čl. 74 odst. 1 FITL není formulován v tom smyslu, že metody uvedené v bodech 2 a 3 tohoto odstavce lze použít pouze za výjimečných okolností, mohlo by takové použití vyplývat ze skutečnosti, že lotyšský akciový trh je mimořádně omezený.
Měl za to, že pro účely výpočtu ceny akcie je třeba vycházet z objektivních oceňovacích kritérií a že je třeba vykládat čl. 74 odst. 1 bod 3 FITL v tom smyslu, že pojem „čistá aktiva“ nezahrnuje menšinové podíly.
Administratīvā apgabaltiesa (regionální správní soud) měl kromě toho za to, že podle čl. 13 odst. 3 zákona o náhradě škody existují okolnosti odůvodňující snížení vypočtené náhrady škody, aniž by avšak toto snížení mohlo přesáhnout 50 % požadované částky.
Jak komise pro finanční trhy, tak žalobkyně v původním řízení podaly proti rozsudku Administratīvā apgabaltiesa (regionání správní soud) ze dne 10. března 2017 kasační opravný prostředek k Augstākās tiesas (Senāts) (Nejvyšší soud, Lotyšsko).
Komise pro finanční trhy má za to, že Administratīvā apgabaltiesa (regionální správní soud) nezohlednil několik okolností, které vylučují jeho výklad čl. 74 odst. 1 bodu 3 FITL. Povinnost zahrnout do výpočtu ceny zpětného odkupu akcií údaje pocházející z konsolidovaných účetních závěrek je tak součástí změn FITL přijatých za účelem provedení směrnice 2004/25 do lotyšského práva.
Komise pro finanční trhy tvrdí, že Administratīvā apgabaltiesa (regionální správní soud) vyložil čl. 74 odst. 1 bod 3 FITL v rozporu s prvořadým cílem směrnice 2004/25, kterým je ochrana zájmů menšinových akcionářů v procesu stanovení ceny akcií, které jsou předmětem zpětného odkupu. Tato komise upřesňuje, že tím, že do výpočtu ceny zpětného odkupu akcií společnosti Ventspils nafta zahrnula podíl jejích menšinových akcionářů na kapitálu jejích dceřiných společností, postupovala v souladu s cílem směrnice 2004/25, přičemž tuto cenu vypočítala v souladu s čl. 5 odst. 4 druhým pododstavcem této směrnice, a sice na základě „objektivních oceňovacích kritérií obecně používaných ve finanční analýze“.
Žalobkyně v původním řízení se domáhá zrušení rozsudku Administratīvā apgabaltiesa (regionální správní soud) v rozsahu, v němž tento soud částečně zamítl její návrh na náhradu škody vzniklé v důsledku sporného rozhodnutí. Tvrdí, že čl. 13 odst. 3 bod 3 zákona o náhradě škody umožňuje nahradit veškerou vzniklou újmu a že v případě připuštění možnosti, v případě neexistence zvláštních okolností, snížit náhradu až o 50 % této újmy, by toto mohlo vést k situacím, kdy veřejný orgán bude řešit obtížné otázky týkající se výkladu práva s menší důsledností.
Předkládající soud zdůrazňuje, že pro správný výklad čl. 74 odst. 1 bodu 3 FITL je nezbytné určit, zda metoda, kterou toto ustanovení stanoví pro účely výpočtu ceny za akcii, je spravedlivou metodou stanovení ceny ve smyslu směrnice 2004/25.
Předkládající soud se zamýšlí nad otázkou, zda zahrnutí menšinového podílu do čistých aktiv, jež slouží jako základ pro výpočet ceny zpětného odkupu za akcii, vede ke stanovení spravedlivé ceny ve smyslu této směrnice, a zda je v důsledku toho v souladu s cíli této směrnice.
Připomíná, že Soudní dvůr rozhodl, že členské státy mají prostor pro uvážení, aby vymezily okolnosti, za kterých mohou jejich dozorčí orgány upravit cenu zpětného odkupu za akcii, avšak za podmínky, že tyto okolnosti budou jasně určeny. Zamýšlí se přitom nad otázkou, zda metoda výpočtu čistých aktiv obsažená v čl. 74 odst. 1 bodu 3 FITL tuto podmínku splňuje, přičemž uvádí, že pojmy „celková aktiva“ a „čistá aktiva“ nejsou objasněny ani v tomto ustanovení, ani v žádném jiném ustanovení tohoto zákona.
Předkládající soud má pochybnosti, zda čl. 74 odst. 1 bod 3 a čl. 74 odst. 2 FITL, které jasně neuvádějí, zda musí čistá aktiva zahrnovat také menšinový podíl pro účely výpočtu ceny zpětného odkupu za akcie, jsou v souladu s čl. 5 odst. 4 druhým pododstavcem směrnice 2004/25.
Nakonec si předkládající soud klade otázku ohledně slučitelnosti čl. 13 odst. 3 zákona o náhradě škody se základními zásadami unijního práva, konkrétněji se zásadou efektivity, s ohledem na skutečnost, že podle tohoto ustanovení lze výši náhrady škody snížit bez omezení v případě, kdy je vzniklá škoda vyšší než 1422872 eur. Klade si rovněž otázku, zda jsou splněny všechny podmínky vzniku odpovědnosti státu, zejména zda použitelná ustanovení směrnice 2004/25 přiznávají práva jednotlivcům.
Za těchto podmínek se Augstākās tiesas (Senāts) (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Brání článek 5 směrnice 2004/25[…] vnitrostátní právní úpravě, podle které se hodnota akcie pro účely nabídky zpětného odkupu vypočítá vydělením čistých aktiv cílové společnosti (tudíž včetně nekontrolního podílu menšinového akcionáře) počtem vydaných akcií?
2)
V případě, že je třeba na první otázku odpovědět záporně ohledně toho, zda čistá aktiva cílové společnosti musí zahrnovat menšinový podíl akcionáře (který je tudíž nekontrolní), lze metodu stanovení ceny akcie považovat za jasně určenou ve smyslu čl. 5 odst. 4 druhého pododstavce směrnice 2004/25[…], za předpokladu, že pro pochopení obsahu této metody je nutné uplatnit jednu z metod soudcovského dotváření práva, a sice teleologickou redukci?
3)
Brání čl. 5 odst. 4 směrnice 2004/25[…], a sice ustanovení této směrnice týkající se stanovení spravedlivé ceny, právní úpravě, která stanoví, že je nutno zvolit nejvyšší cenu z následujících tří možných variant?
a)
Cena, za kterou předkladatel nabídky nebo osoby jednající s ním ve shodě získali akcie cílové společnosti v období posledních dvanácti měsíců. V případě nabytí akcií za různé ceny se za cenu zpětného odkupu považuje nejvyšší cena, za kterou byly akcie nakoupeny během posledních dvanácti měsíců před vznikem zákonné povinnosti učinit nabídku na zpětný odkup;
b)
vážená průměrná cena akcie na regulovaném trhu nebo v mnohostranném systému obchodování s největším objemem transakcí s dotčenými akciemi během posledních dvanácti měsíců. Vážená průměrná cena se vypočítá na základě posledních dvanácti měsíců před vznikem právní povinnosti učinit nabídku zpětného odkupu;
c)
hodnota akcie vypočtená vydělením čistých aktiv cílové společnosti počtem vydaných akcií. Pro účely výpočtu čistých aktiv se od celkové částky aktiv odečtou vlastní akcie a závazky cílové společnosti. Má-li cílová společnost akcie různých jmenovitých hodnot, rozdělí se čistá aktiva poměrně podle nominální hodnoty akcií v jejím základním kapitálu.
4)
V případě, že výsledkem metody výpočtu definované ve vnitrostátní právní úpravě (při využití prostoru pro uvážení, který členským státům ponechává čl. 5 odst. 4 druhý pododstavec směrnice 2004/25[…]) je cena, která je vyšší než cena stanovená při použití čl. 5 odst. 4 prvního pododstavce téže směrnice, je vždy volba nejvyšší ceny slučitelná s cílem této směrnice?
5)
Vznikne-li v důsledku nesprávného uplatnění unijního práva jednotlivci škoda, lze ve vnitrostátním právu stanovit omezení náhrady této škody, pokud se toto omezení vztahuje jak na škodu vzniklou nesprávným uplatněním vnitrostátního práva, tak na škodu vzniklou nesprávným uplatněním unijního práva?
6)
Přiznávají ustanovení směrnice 2004/25[…], jako jsou ustanovení, o která se jedná v projednávané věci, práva jednotlivcům; jinými slovy, je splněna příslušná podmínka vzniku odpovědnosti členského státu?“
K předběžným otázkám
Podle předkládajícího soudu závisí řešení sporu v původním řízení v podstatě na tom, zda čl. 5 odst. 4 směrnice 2004/25 brání metodě stanovení spravedlivé ceny podle vnitrostátní právní úpravy, která stanoví, že pro účely nabídky převzetí se hodnota akcií dosáhne vydělením čistých aktiv cílové společnosti, včetně podílu menšinového akcionáře, který je v důsledku toho nekontrolní, počtem vydaných akcií. Dále považuje za nezbytné získat odpověď na otázku, zda tato směrnice přiznává práva jednotlivcům a zda unijní právo brání vnitrostátní právní úpravě, která omezuje náhradu škody vzniklé v důsledku nesprávného uplatnění unijního práva.
Vzhledem k tomu, že se zde protínají na několika úrovních různé předběžné otázky, musí být tyto otázky přeskupeny, aby bylo možné poskytnout předkládacímu soudu co možná nejpřesnější odpovědi.
K třetí a čtvrté otázce
Podstatou třetí a čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 5 odst. 4 směrnice 2004/25 brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví tři metody pro stanovení spravedlivé ceny, za kterou musí předkladatel nabídky odkoupit akcie společnosti, z nichž jedna je metoda vyplývající z čl. 5 odst. 4 prvního pododstavce této směrnice, s níž je spojená povinnost vždy použít metodu, která vede k nejvyšší ceně.
Jak vyplývá z bodu 9 odůvodnění, cílem směrnice 2004/25 je ochrana zájmů držitelů cenných papírů společností, které byly ovládnuty fyzickou nebo právnickou osobou, a v této souvislosti je účelem této směrnice dosažení srozumitelnosti a průhlednosti pravidel v případě veřejných nabídek převzetí (rozsudek ze dne 20. července 2017, Marco Tronchetti Provera a další,
C‑206/16
,
EU:C:2017:572
, bod
).
Za tímto účelem stanoví tato směrnice v souladu se svým čl. 1 odst. 1 opatření ke koordinaci právních úprav členských států, která se týkají veřejných nabídek převzetí cenných papírů společností, které podléhají právu jednoho z těchto členských států, pokud jsou všechny nebo některé tyto cenné papíry přijaty k obchodování na regulovaném trhu (rozsudek ze dne 20. července 2017, Marco Tronchetti Provera a další,
C‑206/16
,
EU:C:2017:572
, bod
).
Článek 3 odst. 1 uvedené směrnice stanoví hlavní zásady, přičemž je kvalifikuje jako obecné zásady, které musí být dodržovány při uplatňování této směrnice, mezi nimi i zásadu, podle které držitelé cenných papírů musí být chráněni, pokud některá osoba ovládne společnost (rozsudek ze dne 20. července 2017, Marco Tronchetti Provera a další,
C‑206/16
,
EU:C:2017:572
, bod
).
Za účelem zajištění dodržování uvedených zásad stanoví čl. 3 odst. 2 písm. a) a b) směrnice 2004/25, že členské státy zajistí, aby byly dodržovány minimální požadavky stanovené v této směrnici, a že mohou stanovit přísnější dodatečné podmínky a ustanovení, než jsou podmínky a ustanovení této směrnice pro regulaci nabídek (rozsudek ze dne 20. července 2017, Marco Tronchetti Provera a další,
C‑206/16
,
EU:C:2017:572
, bod
).
Pod názvem „Ochrana menšinových akcionářů, povinná nabídka a spravedlivá cena“ stanoví v zájmu ochrany zájmů držitelů cenných papírů společností článek 5 téže směrnice především dvě pravidla závazná pro členské státy a jedno pravidlo, jehož uplatnění si mohou zvolit (rozsudek ze dne 20. července 2017, Marco Tronchetti Provera a další,
C‑206/16
,
EU:C:2017:572
, bod
).
Nejprve čl. 5 odst. 1 směrnice 2004/25 stanoví zásadu povinné veřejné nabídky převzetí cenných papírů dané společnosti. Stanoví tak, že pokud fyzická či právnická osoba v důsledku toho, že je sama nebo prostřednictvím osob jednajících ve shodě s ní nabude, drží cenné papíry společnosti, která spadá do působnosti této směrnice, které, po přičtení ke stávající držbě takových cenných papírů této osoby a k držbám cenných papírů osob jednajících ve shodě s ní, této osobě přímo či nepřímo dávají zvláštní procento hlasovacích práv v této společnosti, a tím jí zajišťují ovládnutí této společnosti, zajistí členské státy, aby byla tato osoba povinna učinit nabídku jako prostředek ochrany menšinových akcionářů této společnosti, přičemž tato nabídka se musí týkat všech cenných papírů těchto akcionářů za spravedlivou cenu definovanou v čl. 5 odst. 4 uvedené směrnice (rozsudek ze dne 20. července 2017, Marco Tronchetti Provera a další,
C‑206/16
,
EU:C:2017:572
, bod
).
Poté, aby rovněž zajistila ochranu menšinových akcionářů společnosti, na kterou se vztahuje veřejná nabídka převzetí, považuje čl. 5 odst. 4 první pododstavec směrnice 2004/25 za spravedlivou cenu nejvyšší cenu, kterou za stejné cenné papíry zaplatí předkladatel nabídky nebo osoby jednající ve shodě s ním v období, které určí členské státy jako období nejméně šesti měsíců a nejvíce dvanáct měsíců před nabídkou uvedenou v čl. 5 odst. 1 této směrnice (rozsudek ze dne 20. července 2017, Marco Tronchetti Provera a další,
C‑206/16
,
EU:C:2017:572
, bod
).
Konečně čl. 5 odst. 4 druhý pododstavec směrnice 2004/25 stanoví, že za předpokladu, že jsou dodrženy obecné zásady stanovené v čl. 3 odst. 1 této směrnice, mohou členské státy zmocnit své dozorčí orgány uvedené v článku 4 uvedené směrnice, aby upravovaly spravedlivou cenu za jasně určených okolností a v souladu s jasně určenými kritérii. Za tímto účelem mohou členské státy vypracovat seznam okolností, za kterých lze tuto spravedlivou cenu upravit směrem nahoru nebo dolů, a mohou určit kritéria, která mají být v takových případech použita, přičemž tyto okolnosti a kritéria musí být jasně určena. Příklady takových okolností a takových kritérií jsou uvedeny v čl. 5 odst. 4 druhém pododstavci uvedené směrnice (rozsudek ze dne 20. července 2017, Marco Tronchetti Provera a další,
C‑206/16
,
EU:C:2017:572
, bod
).
Pro účely stanovení spravedlivé ceny cenných papírů, které jsou předmětem nabídky převzetí, tak čl. 5 odst. 4 první pododstavec směrnice 2004/25 stanoví metodu, která podle bodu 9 odůvodnění této směrnice odpovídá společné definici v Evropské unii.
Systematika čl. 5 odst. 4 uvedené směrnice vyžaduje, aby tato metoda stanovení spravedlivé ceny byla jedinou metodou, která je v tomto ohledu povolena. Článek 5 odst. 4 druhý pododstavec uvedené směrnice totiž stanoví, že pokud si členské státy takovou možnost zvolily, lze spravedlivou cenu upravit, jak je stanoveno v čl. 5 odst. 4 prvním pododstavci téže směrnice.
Proto pouze v rámci této pravomoci upravit spravedlivou cenu cenných papírů, které jsou předmětem nabídky převzetí, mohou členské státy povolit svým dozorčím orgánům stanovit cenu, za níž mají být tyto cenné papíry prodány, podle metod, které se liší od metody stanovené v čl. 5 odst. 4 prvním pododstavci směrnice 2004/25.
Pokud však vnitrostátní právní úprava stanoví, že spravedlivá cena musí být určena podle několika metod, z nichž jedna přebírá metodu stanovenou v čl. 5 odst. 4 prvním pododstavci této směrnice, lze mít za určitých podmínek za to, že ostatní zamýšlené metody odpovídají pravomoci upravit spravedlivou cenu, stanovené v čl. 5 odst. 4 druhém pododstavci uvedené směrnice.
V tomto ohledu musí být splněny podmínky, které vyplývají ze samotného znění posledně uvedeného ustanovení.
Metody stanovení spravedlivé ceny, které se liší od metody stanovené v čl. 5 odst. 4 prvním pododstavci směrnice 2004/25, musí být použity dozorčími orgány ustanovenými členskými státy a v souladu s obecnými zásadami uvedenými v čl. 3 odst. 1 této směrnice. Dále musí být tyto metody použity „za jasně určených okolností a podle jasně určených kritérií“.
V tomto ohledu je třeba připomenout judikaturu, podle které za účelem dodržení jak zásady právní jistoty, tak nezbytnosti zajistit úplné uplatnění směrnic
de iure
, a nikoliv pouze
de facto
, je nutné požadavky směrnice 2004/25 převzít vytvořením jasného, přesného a transparentního právního rámce, jenž je tvořen závaznými ustanoveními pro oblast, jíž se směrnice týká (rozsudek ze dne 20. července 2017, Marco Tronchetti Provera a další,
C‑206/16
,
EU:C:2017:572
, bod
).
Členské státy jsou tedy povinny prostřednictvím právního nástroje podle své volby zajistit, aby byly okolnosti a kritéria, na jejichž základě dochází k úpravě spravedlivé ceny, „jasně určeny“ ve smyslu čl. 5 odst. 4 druhého pododstavce směrnice 2004/25.
Předkládajícímu soudu přísluší ověřit, zda FITL, případně vykládaný ve světle své důvodové zprávy, takové požadavky splňuje.
Konečně nelze vyloučit, že za určitých zvláštních okolností povede úprava spravedlivé ceny vždy ke stanovení vyšší ceny, než je cena vyplývající z použití čl. 5 odst. 4 prvního pododstavce směrnice 2004/25.
Ostatně čl. 5 odst. 4 druhý pododstavec této směrnice tento předpoklad potvrzuje, jelikož stanoví, že s ohledem na výčet určených okolností, případně stanovený dotyčným členským státem, může být nejvyšší cena upravena směrem nahoru nebo dolů. Určená okolnost ve smyslu tohoto ustanovení tak může vždy vést ke stanovení vyšší ceny, než je spravedlivá cena, jak o tom svědčí příklady uvedené v tomto ustanovení, zejména pokud spravedlivá cena, jak je stanovena v čl. 5 odst. 4 prvním pododstavci uvedené směrnice, byla stanovena dohodou uzavřenou mezi kupujícím a prodávajícím.
V důsledku toho je třeba na třetí a čtvrtou položenou otázku odpovědět tak, že čl. 5 odst. 4 směrnice 2004/25 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví tři metody pro stanovení spravedlivé ceny, za kterou musí předkladatel nabídky odkoupit akcie společnosti, mezi něž patří metoda vyplývající z uplatnění čl. 5 odst. 4 prvního pododstavce této směrnice, a která ukládá povinnost použít vždy metodu, jež vede k nejvyšší ceně, pod podmínkou, že metody stanovení spravedlivé ceny odlišné od metody vyplývající z použití tohoto čl. 5 odst. 4 prvního pododstavce této směrnice, jsou uplatňovány dozorčími orgány v souladu s obecnými zásadami uvedenými v čl. 3 odst. 1 této směrnice, jakož i za okolností a v souladu s kritérii určenými jasným, přesným a transparentním právním rámcem.
K první a druhé otázce
Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 5 odst. 4 druhý pododstavec směrnice 2004/25 brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že pro účely nabídky převzetí je hodnota akcie dosažena vydělením čistých aktiv cílové společnosti, včetně podílu menšinového akcionáře, který není tudíž kontrolní, počtem vydaných akcií, jelikož se nejedná o metodu stanovení ceny akcie, která by mohla být považována za metodu odpovídající „jasně určený[m]“ kritériím ve smyslu tohoto ustanovení.
Zaprvé je třeba uvést, že komise pro finanční trhy sporným rozhodnutím povolila žalobkyni v původním řízení, aby učinila povinnou nabídku na zpětný odkup akcií cílové společnosti na základě metody stanovení ceny akcií, uvedené v čl. 74 odst. 1 bodu 3 FITL, který stanoví, že hodnota akcie se vypočte vydělením čistých aktiv této společnosti počtem vydaných akcií. V souladu s čl. 74 odst. 2 FITL jsou k tomu používanými údaji v případě, že cílová společnost vyhotovuje konsolidovanou výroční zprávu, údaje vyplývající z této zprávy.
Je třeba rovněž uvést, že čl. 14 odst. 1 zákona o konsolidovaných účetních závěrkách stanoví, že konsolidovaná účetní závěrka je výsledkem souhrnu účetní závěrky mateřské společnosti skupiny a účetních závěrek dotyčných dceřiných společností a dále že článek 21 tohoto zákona upřesňuje, že část vlastního kapitálu konsolidovaných dceřiných společností odpovídající akciím a podílům drženým menšinovými akcionáři se vykazuje v samostatné položce vlastního kapitálu, nadepsané „Podíly menšinových akcionářů“.
Komise pro finanční trhy tak ve svém sporném rozhodnutí zahrnula, za účelem stanovení ceny akcií cílové společnosti, do čistých aktiv této společnosti podíly držené menšinovými akcionáři v jejích dceřiných společnostech, tedy podíly, jejichž vlastníkem není uvedená společnost.
Zadruhé, jak vyplývá z úvah formulovaných v bodě 45 tohoto rozsudku, je třeba připomenout, že čl. 5 odst. 4 druhý pododstavec směrnice 2004/25 stanoví, že za předpokladu, že jsou dodrženy obecné zásady stanovené v čl. 3 odst. 1, mohou členské státy zmocnit své dozorčí orgány uvedené v článku 4 této směrnice, aby upravovaly spravedlivou cenu za jasně určených okolností a v souladu s jasně určenými kritérii (rozsudek ze dne 20. července 2017, Marco Tronchetti Provera a další,
C‑206/16
,
EU:C:2017:572
, bod
).
Článek 5 odst. 4 druhý pododstavec směrnice 2004/25 kromě toho uvádí, že pokud členské státy stanoví, že jejich dozorčí orgány mohou upravovat spravedlivou cenu, mohou stanovit kritéria, která mají být v tomto ohledu použita, přičemž jako příklad uvádí průměrnou tržní hodnotu za určité období, likvidační hodnotu společnosti nebo jiná objektivní oceňovací kritéria obecně používaná ve finanční analýze.
Zatřetí je třeba připomenout, že k zajištění dodržování jak zásady právní jistoty, tak povinnosti zajištění úplného uplatnění směrnic je nutné, jak bylo připomenuto v bodě 52 tohoto rozsudku, převzít požadavky stanovené směrnicí 2004/25 vytvořením jasného, přesného a transparentního právního rámce, jenž je tvořen závaznými ustanoveními pro oblast, jíž se směrnice týká (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. července 2017, Marco Tronchetti Provera a další,
C‑206/16
,
EU:C:2017:572
, bod
).
Právě s ohledem na tyto zásady je třeba určit, zda metoda stanovení ceny, která zahrnuje mezi čistá aktiva společnosti, na kterou se vztahuje nabídka převzetí, podíly držené menšinovými akcionáři v jejích dceřiných společnostech, obsahuje „jasně určená“ kritéria ve smyslu čl. 5 odst. 4 druhého pododstavce směrnice 2004/25.
Jak zdůraznila generální advokátka v bodě 69 svého stanoviska, je třeba uvést, že prostor pro uvážení, který toto ustanovení přiznává členským státům pro určení kritérií pro stanovení ceny cenných papírů, které jsou předmětem povinné nabídky převzetí, v případě úpravy spravedlivé ceny, je omezen účelem celého čl. 5 odst. 4 směrnice 2004/25, který spočívá v určení spravedlivé ceny těchto cenných papírů.
Za tímto účelem, jak uvedla generální advokátka v bodě 71 svého stanoviska, mohou členské státy stanovit každé oceňovací kritérium uznávané ve finanční analýze, které umožňuje určit skutečnou hospodářskou hodnotu podílu na cílové společnosti.
Pokud jde o tento aspekt, standard IFRS 10, převzatý v rámci unijního práva do nařízení č. 1254/2012, zohledňuje veškerý majetek mateřské společnosti skupiny a majetek jejích dceřiných společností bez ohledu na výši podílu této společnosti v jejích dceřiných společnostech. Z toho vyplývá, že čistá aktiva takové mateřské společnosti jsou určena s přihlédnutím k podílům drženým menšinovými akcionáři v jejích dceřiných společnostech, které jsou definovány v dodatku A přílohy nařízení č. 1254/2012 týkající se standardu IFRS 10, nadepsaného „Nekontrolní podíly“, tak, že se vztahují k „[v]lastní[mu] kapitál[u] dceřiného podniku, který není přímo nebo nepřímo přiřaditelný mateřskému podniku“.
Mezinárodní standardy účetního výkaznictví uvedené v nařízení č. 1254/2012 mají přitom informativní hodnotu, přičemž cílem standardu IFRS 10 je podle bodu 1 části přílohy tohoto nařízení, která se týká tohoto standardu, „stanovit zásady vykazování a zpracovávání konsolidovaných účetních závěrek v případech, kdy účetní jednotka ovládá jednu nebo více dalších jednotek“. V tomto ohledu vykazování nekontrolních podílů umožňuje zajistit úplné informování třetích osob, pokud jde o rozsah skupiny společností a rozsah kontroly vykonávané mateřskou společností nad jejími dceřinými společnostmi.
Identifikace a výše podílů držených menšinovými akcionáři na kapitálu dceřiných společností mateřské společnosti skupiny společností tak mohou být užitečnými informacemi v oblasti finanční analýzy.
V rámci určování hodnoty podílů mateřské společnosti přísluší předkládajícímu soudu, aby za účelem určení, zda tato metoda ocenění představuje objektivní oceňovací kritérium obecně používané ve finanční analýze, věnoval zvláštní pozornost skutečnosti, že taková metoda vyžaduje, jak vyplývá z bodů 68 a 69 tohoto rozsudku, zohlednění podílů v dceřiných společnostech mateřské společnosti, které nejsou v jejím vlastnictví.
Dále, jakákoliv metoda stanovení spravedlivé ceny vyplývající z pravomoci upravit cenu, stanovené v čl. 5 odst. 4 druhém pododstavci směrnice 2004/25, musí být dostatečně jasně, přesně a předvídatelně vyvoditelná z právního rámce, který ji stanoví, přičemž tento rámec musí být rovněž jasný, přesný a transparentní (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. července 2017, Marco Tronchetti Provera a další,
C‑206/16
,
EU:C:2017:572
, bod
).
V tomto ohledu je třeba uvést, že z písemností ve spise, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že jednak čl. 74 odst. 1 bod 3 FITL nedefinuje pojem „čistá aktiva“, který používá jako parametr metody stanovení spravedlivé ceny stanovené tímto ustanovením, a jednak, že i když článek 21 zákona o konsolidovaných účetních závěrkách stanoví, že podíl vlastního kapitálu konsolidovaných dceřiných společností odpovídající akciím a menšinovým podílům drženým menšinovými akcionáři se vykazuje v samostatné položce vlastního kapitálu, nadepsané „Podíly minoritních akcionářů“, neobsahuje tento článek odkaz na čistá aktiva mateřské společnosti skupiny společností.
S ohledem na tyto skutečnosti je na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda je čl. 74 odst. 1 bod 3 FITL koncipován tak, že pojem „čistá aktiva“ lze chápat dostatečně jasným, přesným a předvídatelným způsobem tak, že zahrnuje v případě mateřské společnosti skupiny společností, která vypracovává konsolidovanou výroční zprávu, podíly držené menšinovými akcionáři v dceřiných společnostech této mateřské společnosti.
Mimoto je nutno připomenout, že zásada výkladu v souladu s unijním právem od předkládajícího soudu vyžaduje zohlednění nejenom veškerého vnitrostátního práva, ale také použití metod výkladu uznaných tímto právem, aby podal výklad v co možná největším rozsahu ve světle znění a účelu dotyčné směrnice, aby dosáhl výsledku, který předmětná směrnice sleduje, a dosáhl tak souladu s čl. 288 třetím pododstavcem SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. ledna 2010, Kücükdeveci,
C‑555/07
,
EU:C:2010:21
, bod
).
Právě s ohledem na tyto zásady přísluší předkládajícímu soudu určit, zda může uplatnit výklad čl. 74 odst. 1 bodu 3 FITL, uvedený v bodě 74 tohoto rozsudku, nebo zda, jak vyplývá ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, musí za účelem stanovení ceny akcie této společnosti použít restriktivní výklad tohoto ustanovení z teleologického hlediska, který vylučuje zohlednění podílů držených menšinovými akcionáři jakožto čistých aktiv společnosti, na kterou se vztahuje nabídka převzetí.
Na první a druhou položenou otázku je tudíž třeba odpovědět, že čl. 5 odst. 4 druhý pododstavec směrnice 2004/25 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že pro účely nabídky převzetí je hodnota akcie dosažena vydělením čistých aktiv cílové společnosti, včetně podílu menšinového akcionáře, který je tudíž nekontrolní, počtem vydaných akcií, pokud se nejedná o metodu stanovení ceny akcie, založenou na objektivním oceňovacím kritériu obecně používaném ve finanční analýze, které může být považováno za „jasně určené“ ve smyslu tohoto ustanovení, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
K šesté otázce
Šestou otázkou se předkládající soud táže, zda směrnice 2004/25 přiznává v rámci postupu nabídky převzetí předkladateli nabídky práva, která lze uplatnit v rámci žaloby na určení odpovědnosti státu.
Je třeba připomenout, že pokud jde o podmínky vzniku odpovědnosti státu za škody způsobené jednotlivcům v důsledku porušení unijního práva, které mu lze přičíst, Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že poškození jednotlivci mají nárok na náhradu škody, jsou-li splněny tři podmínky, a sice zaprvé porušené pravidlo unijního práva jim přiznává práva, zadruhé porušení tohoto pravidla je dostatečně závažné a zatřetí existuje přímá příčinná souvislost mezi tímto porušením a újmou, kterou tito jednotlivci utrpěli (viz zejména rozsudek ze dne 28. července 2016, Tomášová,
C‑168/15
,
EU:C:2016:602
, bod
a citovaná judikatura).
Z ustálené judikatury dále vyplývá, že tyto podmínky umožňující určit odpovědnost členských států za újmu způsobenou jednotlivcům porušením unijního práva musí být vnitrostátními soudy v zásadě uplatňovány v souladu s vodítky poskytnutými Soudním dvorem pro jejich uplatňování (rozsudek ze dne 4. října 2018, Kantarev,
C‑571/16
,
EU:C:2018:807
, bod
a citovaná judikatura).
Zaprvé, pokud jde o otázku přímého účinku čl. 5 odst. 4 směrnice 2004/25, je třeba zdůraznit, že taková podmínka není judikaturou vyžadována pro účely vzniku odpovědnosti členského státu za porušení unijního práva, jelikož podmínka vyžadovaná judikaturou se týká skutečnosti, že takové ustanovení přiznává práva jednotlivcům (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2018, Kantarev,
C‑571/16
,
EU:C:2018:807
, body
a
a citovaná judikatura).
Zadruhé platí, že čl. 4 odst. 6 směrnice 2004/25 zejména stanoví, že směrnicí není dotčena pravomoc členských států upravit, zda a za jakých okolností jsou strany nabídky oprávněny zahájit správní nebo soudní řízení, přičemž není zejména dotčena případná pravomoc soudů členského státu odmítnout zahájit soudní řízení a rozhodnout, zda takové řízení ovlivní výsledek nabídky či nikoli, a dále pravomoc stanovit právní úpravu odpovědnosti dozorčích orgánů nebo rozhodování sporů mezi stranami nabídky.
Nicméně třetí věta čl. 4 odst. 6 směrnice 2004/25 týkající se právní úpravy odpovědnosti dozorčích orgánů nemůže znamenat, že členské státy mohou přijmout předpisy zakazující stranám nabídky převzetí podat žalobu na určení odpovědnosti státu z důvodu závažného porušení unijního práva v souvislosti s takovou nabídkou, a to ze dvou důvodů.
Tato třetí věta pouze uvádí, že směrnice 2004/25 se nedotýká pravomoci členských států stanovit právní úpravu odpovědnosti dozorčích orgánů, ale v žádném případě neumožňuje členským státům, jako je tomu v první větě čl. 4 odst. 6 této směrnice, znepřístupnit správní nebo soudní řízení stranám nabídky převzetí.
Dále je třeba připomenout, že plná účinnost unijního práva a účinná ochrana práv jednotlivců podle tohoto práva mohou být případně zajištěny zásadou odpovědnosti státu za újmu způsobenou jednotlivcům v důsledku porušení unijního práva, které mu lze přičíst, přičemž tato zásada je vlastní systému smluv, na kterém je Unie založena, přičemž uvedená zásada je platná pro jakékoli porušení unijního práva členským státem, a to bez ohledu na veřejný orgán, který se tohoto porušení dopustil (rozsudek ze dne 19. prosince 2019, Deutsche Umwelthilfe,
C‑752/18
,
EU:C:2019:1114
, body
a
a citovaná judikatura).
Zatřetí platí, že hlavním cílem směrnice 2004/25 je chránit menšinové akcionáře společnosti, na kterou se vztahuje nabídka převzetí.
Proto čl. 5 odst. 1 směrnice 2004/25 stanoví, že osoba, která drží cenné papíry společnosti které, po přičtení ke stávající držbě takových cenných papírů této osoby a k držbám cenných papírů osob jednajících ve shodě s ní, této osobě přímo či nepřímo dávají zvláštní procento hlasovacích práv v této společnosti, a tím jí zajišťují ovládnutí této společnosti, je povinna učinit nabídku jako prostředek ochrany menšinových akcionářů uvedené společnosti. Dále čl. 5 odst. 4 první pododstavec této směrnice uvádí, že osoba, která je tak povinna učinit nabídku převzetí cenných papírů menšinových akcionářů, musí navrhnout spravedlivou cenu odpovídající nejvyšší ceně, kterou za stejné cenné papíry zaplatila tato osoba nebo osoby jednající ve shodě s ní v období, které určí členské státy jako období nejméně šesti měsíců a nejvíce dvanáct měsíců před nabídkou.
Nicméně pravidlo pro stanovení spravedlivé ceny uvedené v čl. 5 odst. 4 směrnice 2004/25 má chránit předkladatele nabídky v tom, že umožňuje stanovit maximální cenu, kterou musí zaplatit menšinovým akcionářům v rámci nabídky převzetí, která odpovídá, jak uvedla generální advokátka v bodě 38 svého stanoviska, ceně, kterou byl tento předkladatel nabídky ochoten zaplatit po dobu, která předcházela této nabídce.
Mimoto pravomoc upravit spravedlivou cenu, stanovená v čl. 5 odst. 4 druhém pododstavci této směrnice, může rovněž chránit zájmy předkladatele nabídky, neboť toto ustanovení předpokládá případ, že tuto spravedlivou cenu lze za určitých okolností stanovených členskými státy upravit směrem dolů.
Článek 5 odst. 4 první a druhý pododstavec směrnice 2004/25 tak vzhledem ke svému přímému dopadu na právní postavení osoby, která je povinna učinit nabídku převzetí cenných papírů menšinových akcionářů cílové společnosti, představuje normu unijního práva, jejímž cílem je přiznání práv jednotlivcům, v projednávaném případě předkladateli nabídky.
Na šestou položenou otázku je třeba tudíž odpovědět, že směrnice 2004/25 musí být vykládána v tom smyslu, že přiznává v rámci postupu nabídky převzetí předkladateli nabídky práva, která lze uplatnit v rámci žaloby na určení odpovědnosti státu.
K páté otázce
Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda musí být unijní právo vykládáno v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že v případě, kdy členský stát nese odpovědnost za škody způsobené porušením normy unijního práva rozhodnutím správního orgánu tohoto státu, lze náhradu majetkové újmy z toho plynoucí omezit na 50 % výše této újmy.
Článek 13 zákona o náhradě škody stanoví, že pokud výše částky vypočtené podle článku 12 tohoto zákona nepřesahuje 142288 eur, přiměřená náhrada majetkové újmy způsobené veřejným orgánem činí 100 % této částky, pokud tato částka dosahuje výše mezi 142289 a 1422872 eur, lze tuto náhradu stanovit ve výši 50 až 100 % této částky, a pokud je uvedená částka vyšší než 1422872 eur, může být uvedená náhrada nižší než 50 % této částky.
Administratīvā apgabaltiesa (regionální správní soud) na základě tohoto ustanovení omezil náhradu škody vzniklé žalobkyni v původním řízení, která je vyčíslena ve výši převyšující 1422872 eur, na 50 % této částky.
I když čl. 4 odst. 6 směrnice 2004/25, jak vyplývá z bodu 82 tohoto rozsudku, uvádí, že touto směrnicí není dotčena pravomoc členských států stanovit právní úpravu odpovědnosti dozorčích orgánů nebo rozhodování sporů mezi stranami nabídky, je třeba zdůraznit, že podmínky náhrady škody stanovené vnitrostátními právními předpisy nesmí být méně příznivé než podmínky platné pro podobné nároky vzniklé na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti) a nesmí být upraveny tak, aby v praxi znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly získání náhrady škody (zásada efektivity) (rozsudek ze dne 29. července 2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe,
C‑620/17
,
EU:C:2019:630
, bod
a citovaná judikatura).
Pokud jde o zásadu rovnocennosti, z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že možnost omezit výši náhrady majetkové újmy platí jak v případě porušení lotyšského práva, tak v případě porušení unijního práva.
Pokud jde o zásadu efektivity, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že náhrada újmy způsobené jednotlivcům porušeními unijního práva musí být přiměřená jim vzniklé újmě, tak aby zajišťovala skutečnou ochranu jejich práv (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe,
C‑620/17
,
EU:C:2019:630
, bod
a citovaná judikatura).
Jak přitom zdůraznila generální advokátka v bodě 104 svého stanoviska, pravidlo vnitrostátního práva, podle kterého v případě, kdy členský stát nese odpovědnost za škody způsobené porušením normy unijního práva rozhodnutím správního orgánu tohoto státu, lze náhradu majetkové újmy z toho plynoucí, kterou lze přesně vyčíslit, omezit na 50 % výše této újmy, není s to naplnit požadavek přiměřené náhrady této újmy.
Z toho vyplývá, že takové pravidlo vnitrostátního práva není v souladu se zásadou efektivity.
Na pátou položenou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že v případě, kdy je založena odpovědnost členského státu za škody způsobené porušením normy unijního práva rozhodnutím správního orgánu tohoto státu, lze náhradu majetkové újmy z toho plynoucí omezit na 50 % výše této újmy.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 5 odst. 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/25/ES ze dne 21. dubna 2004 o nabídkách převzetí, musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví tři metody pro stanovení spravedlivé ceny, za kterou musí předkladatel nabídky odkoupit akcie společnosti, mezi něž patří metoda vyplývající z uplatnění čl. 5 odst. 4 prvního pododstavce této směrnice, a která ukládá povinnost použít vždy metodu, jež vede k nejvyšší ceně, pod podmínkou, že metody stanovení spravedlivé ceny odlišné od metody vyplývající z použití tohoto čl. 5 odst. 4 prvního pododstavce této směrnice, jsou uplatňovány dozorčími orgány v souladu s obecnými zásadami uvedenými v čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice, jakož i za okolností a v souladu s kritérii určenými jasným, přesným a transparentním právním rámcem.

2)
Článek 5 odst. 4 druhý pododstavec směrnice 2004/25 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že pro účely nabídky převzetí je hodnota akcie dosažena vydělením čistých aktiv cílové společnosti, včetně podílu menšinového akcionáře, který je tudíž nekontrolní, počtem vydaných akcií, pokud se nejedná o metodu stanovení ceny akcie, založenou na objektivním oceňovacím kritériu obecně používaným ve finanční analýze, které může být považováno za „jasně určené“ ve smyslu tohoto ustanovení, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

3)
Směrnice 2004/25 musí být vykládána v tom smyslu, že přiznává v rámci postupu nabídky převzetí předkladateli nabídky práva, která lze uplatnit v rámci žaloby na určení odpovědnosti státu.

4)
Unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že v případě, kdy je založena odpovědnost členského státu za škody způsobené porušením normy unijního práva rozhodnutím správního orgánu tohoto státu, lze náhradu majetkové újmy z toho plynoucí omezit na 50 % výše této újmy.

Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: lotyština.