CELEX: 62014TJ0316(01)
Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka
Terrorismin torjumiseksi PKK:ta vastaan toteutetut rajoittavat toimenpiteet
Varojen jäädyttäminen
Yhteinen kanta 2001/931/YUTP
Yhteisen kannan soveltaminen aseellisessa selkkauksessa
Terroristiryhmä
Tosiseikat, joiden perusteella varojen jäädyttämispäätökset tehdään
Toimivaltaisen viranomaisen tekemä päätös
Kolmannen valtion viranomainen
Uudelleentarkastelu
Oikeasuhteisuus
Perusteluvelvollisuus
Puolustautumisoikeudet
Oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan
Kanteen tarkistaminen

Asiassa T‑316/14 RENV nostamassaan kanteessa, joka perustuu SEUT 263 artiklaan, kantaja Kurdistan Workers’ Party (PKK) vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin kumoaa
–        tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 714/2013 kumoamisesta 10.2.2014 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 125/2014 (EUVL 2014, L 40, s. 9)
–        tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 125/2014 kumoamisesta 22.7.2014 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 790/2014 (EUVL 2014, L 217, s. 1)
–        niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, koskevan luettelon ajan tasalle saattamisesta ja muuttamisesta sekä päätöksen 2014/483/YUTP kumoamisesta 26.3.2015 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2015/521 (EUVL 2015, L 82, s. 107)
–        tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 790/2014 kumoamisesta 26.3.2015 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/513 (EUVL 2015, L 82, s. 1)
–        niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, koskevan luettelon ajan tasalle saattamisesta sekä päätöksen (YUTP) 2015/521 kumoamisesta 31.7.2015 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2015/1334 (EUVL 2015, L 206, s. 61)
–        tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/513 kumoamisesta 31.7.2015 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/1325 (EUVL 2015, L 206, s. 12)
–        tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/1325 kumoamisesta 21.12.2015 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/2425 (EUVL 2015, L 334, s. 1)
–        tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/2425 kumoamisesta 12.7.2016 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2016/1127 (EUVL 2016, L 188, s. 1)
–        tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2016/1127 kumoamisesta 27.1.2017 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2017/150 (EUVL 2017, L 23, s. 3)
–        niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, koskevan luettelon ajan tasalle saattamisesta sekä päätöksen (YUTP) 2017/154 kumoamisesta 4.8.2017 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2017/1426 (EUVL 2017, L 204, s. 95) ja
–        tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2017/150 kumoamisesta 4.8.2017 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2017/1420 (EUVL 2017, L 204, s. 3) siltä osin kuin nämä toimet koskevat kantajaa.
Asiassa T-148/19 nostamassaan kanteessa, joka niin ikään perustuu SEUT 263 artiklaan, kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin kumoaa
–        niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä koskevan luettelon muuttamisesta ja ajan tasalle saattamisesta, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, sekä päätöksen (YUTP) 2018/1084 kumoamisesta 8.1.2019 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2019/25 (EUVL 2019, L 6, s. 6)
–        niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä koskevan luettelon ajan tasalle saattamisesta, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, sekä päätöksen (YUTP) 2019/25 kumoamisesta 8.8.2019 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2019/1341 (EUVL 2019, L 209, s. 15)
–        tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2019/24 kumoamisesta 8.8.2019 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2019/1337 (EUVL 2019, L 209, s. 1)
–        tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2019/1337 kumoamisesta 13.1.2020 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2020/19 (EUVL 2020, L 8I, s. 1)
–        niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, koskevan luettelon ajan tasalle saattamisesta sekä päätöksen (YUTP) 2020/20 kumoamisesta 30.7.2020 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2020/1132 (EUVL 2020, L 247, s. 18)
–        tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2020/19 kumoamisesta 30.7.2020 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2020/1128 (EUVL 2020, L 247, s. 1), siltä osin kuin nämä toimet koskevat kantajaa.
I
Asian tausta
PKK perustettiin vuonna 1978, ja se aloitti aseellisen taistelun Turkin hallitusta vastaan, jotta tämä tunnustaisi kurdien itsemääräämisoikeuden.
Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto hyväksyi 28.9.2001 päätöslauselman 1373 (2001), johon sisältyy laaja-alaisia strategioita terrorismin torjumiseksi ja erityisesti terrorismin rahoituksen estämiseksi.
Euroopan unionin neuvosto, joka katsoi, että Euroopan unionin oli toteutettava toimia Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselman 1373 (2001) täytäntöön panemiseksi, hyväksyi 27.12.2001 yhteisen kannan 2001/931/YUTP erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi (EYVL 2001, L 344, s. 93). Erityisesti yhteisen kannan 2001/931 2 artiklassa säädetään terroritekoihin sekaantuneiden ja kyseisen yhteisen kannan liitteenä olevassa luettelossa esiintyvien henkilöiden, ryhmien ja yhteisöjen varojen ja muiden rahoituksen lähteiden tai taloudellisten resurssien jäädyttämisestä.
Jotta yhteisessä kannassa 2001/931 kuvatut toimenpiteet voitaisiin toteuttaa unionin tasolla, neuvosto antoi niin ikään 27.12.2001 asetuksen (EY) N:o 2580/2001 tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi (EYVL 2001, L 344, s. 70) sekä päätöksen 2001/927/EY asetuksen N:o 2580/2001  2 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun luettelon laatimisesta (EYVL 2001, L 344, s. 83). Kantajaa ei mainittu tässä alkuperäisessä luettelossa.
Neuvosto hyväksyi 2.5.2002 yhteisen kannan 2002/340/YUTP, jolla ajantasaistettiin yhteinen kanta 2001/931 (EYVL 2002, L 116, s. 75). Yhteisen kannan 2002/340 liitteellä ajantasaistettiin niiden henkilöiden, ryhmien ja yhteisöjen luettelo, joihin sovelletaan yhteisen kannan 2001/931 mukaisia rajoittavia toimenpiteitä, ja sillä sisällytettiin kyseiseen luetteloon muun muassa kantajan nimi, josta käytettiin seuraavaa sanamuotoa: ”Kurdistanin työväenpuolue (PKK)”.
Niin ikään 2.5.2002 neuvosto teki päätöksen 2002/334/EY asetuksen N:o 2580/2001  2 artiklan  3 kohdan täytäntöönpanosta ja päätöksen 2001/927 kumoamisesta (EYVL 2002, L 116, s. 33). Tällä päätöksellä merkittiin kantajan nimi asetuksen N:o 2580/2001  2 artiklan  3 kohdassa tarkoitettuun luetteloon samanlaisin sanamuodoin kuin yhteisen kannan 2002/340 liitteessä.
Kyseisiä toimia on sittemmin ajantasaistettu säännöllisesti yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan  6 kohdan ja asetuksen N:o 2580/2001  2 artiklan  3 kohdan nojalla. Kantajan nimi on joka kerta pysytetty luetteloissa, joissa mainitaan kyseisissä toimissa tarkoitettujen rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevat ryhmät ja yhteisöt (jäljempänä riidanalaiset luettelot), vaikka useita päätöksiä ja asetuksia, joiden liitteinä kyseiset luettelot esitetään, oli joko riitautettu unionin yleisessä tuomioistuimessa tai unionin yleinen tuomioistuin oli kumonnut ne. Riidanalaisissa luetteloissa on 2.4.2004 lähtien käytetty kantajasta nimeä ”Kurdistanin työväenpuolue (PKK), (alias KADEK; alias KONGRA-GEL)”.
Kantajaan sovelletut rajoittavat toimenpiteet on siten pidetty voimassa muun muassa vuonna 2014 annetuilla toimilla, eli täytäntöönpanoasetuksella N:o 125/2014 ja täytäntöönpanoasetuksella N:o 790/2014, vuosina 2015–2017 annetuilla toimilla, eli päätöksellä 2015/521, täytäntöönpanoasetuksella 2015/513, päätöksellä 2015/1334, täytäntöönpanoasetuksella 2015/1325, täytäntöönpanoasetuksella 2015/2425, täytäntöönpanoasetuksella 2016/1127, täytäntöönpanoasetuksella 2017/150, päätöksellä 2017/1426 ja täytäntöönpanoasetuksella 2017/1420, samoin kuin vuosina 2019 ja 2020 annetuilla toimilla, eli päätöksellä 2019/25, päätöksellä 2019/1341, täytäntöönpanoasetuksella 2019/1337, täytäntöönpanoasetuksella 2020/19, päätöksellä 2020/1132 ja täytäntöönpanoasetuksella 2020/1128.
Vuonna 2014 annettujen toimiensa perusteissa neuvosto kuvasi PKK:ta terroritekoihin sekaantuneeksi yhteisöksi, joka oli vuodesta 1984 lähtien tehnyt useita tällaisia tekoja. Neuvosto totesi, että PKK:n terroritoiminta jatkui siitä huolimatta, että se oli ilmoittanut yksipuolisesti useista tulitauoista erityisesti vuodesta 2009 lähtien. Neuvosto täsmensi tältä osin, että PKK:n tekemiin terroritekoihin kuului pommi-iskuja, raketti-iskuja, räjähteiden käyttöä, Turkin kansalaisten ja ulkomaalaisten turistien murha ja ihmisryöstö, panttivankien ottaminen, Turkin turvallisuusjoukkoihin kohdistetut hyökkäykset ja aseelliset yhteenotot niiden kanssa, öljynporauslaitteistoihin, julkiseen liikenteeseen, eri maissa sijaitseviin turkkilaisiin diplomaattikohteisiin ja kulttuurillisiin ja kaupallisiin kohteisiin kohdistetut hyökkäykset, ulkomailla asuviin Turkin kansalaisiin kohdistuva kiristys ja muut rikokset, joilla pyritään rahoittamaan sen toimintaa. Neuvosto laati esimerkkinä luettelon 69 välikohtauksesta, jotka olivat sattuneet 14.11.2003–19.10.2011 ja jotka se luokitteli yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuiksi terroriteoiksi.
Neuvosto lisäsi, että PKK:sta oli tehty yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan  4 kohdassa tarkoitettuja toimivaltaisten kansallisten viranomaisten päätöksiä, joista se mainitsi yhtäältä Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin 29.3.2001 antaman  määräyksen, jolla PKK järjestönä kiellettiin  Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 2000 terrorismilain (UK Terrorism Act 2000) nojalla, sellaisena kuin kyseinen määräys on täydennettynä 14.7.2006 annetulla  määräyksellä,  jonka mukaan KADEK ja KONGRA-GEL ovat PKK:sta käytettyjä muita nimiä, ja toisaalta Amerikan yhdysvaltojen hallinnon päätöksiä, joiden tekopäivää neuvosto ei ilmoittanut ja joilla PKK on luokiteltu ”ulkomaiseksi terroristijärjestöksi” (foreign terrorist organisation, jäljempänä FTO) Yhdysvaltojen maahanmuutto- ja kansalaisuuslain (US Immigration and Nationality Act) 219 §:n nojalla ja joilla PKK määritellään ”erityisluokitelluksi globaaliterrorismin edustajaksi” (specially designated global terrorist, jäljempänä SDGT) presidentin asetuksen nro 13224 (Executive Order No 13224) nojalla. Neuvosto viittasi myös useisiin Turkin tasavallan turvallisuusasioita käsittelevien tuomioistuinten vuosina 1990–2006 antamiin tuomioihin.
Vuosina 2015–2017 annettujen toimiensa perusteissa neuvosto totesi, että kantajan nimen pysyttäminen riidanalaisissa luetteloissa perustui jo aiemmin huomioon otettuihin Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten päätöksiin (vuosilta 2001 ja 2006) ja Yhdysvaltojen viranomaisten päätöksiin (vuosilta 1997 ja 2001), joiden lisäksi otettiin huomioon Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten 3.12.2014 tekemä päätös, jolla PKK:n kielto pidettiin voimassa, tribunal de grande instance de Paris’n (Pariisin alioikeus, Ranska) 2.11.2011 antama tuomio, jossa tuomitaan kurdien kulttuurikeskus Ahmet Kaya osallistumisesta rikollisjärjestöön terroriteon valmistelutarkoituksessa sekä terroristisen yrityksen rahoittamisesta ja joka vahvistettiin muutoksenhakuvaiheessa cour d’appel de Paris’n  (Pariisin ylioikeus, Ranska) 23.4.2013 antamalla tuomiolla ja tätä tuomiota koskevan valituksen ratkaisseen cour de cassationin (ylin tuomioistuin, Ranska) 21.5.2014 antamalla tuomiolla, ja Yhdysvaltojen viranomaisten suorittama uudelleentarkastelu, joka päättyi 21.11.2013 ja jossa vahvistettiin PKK:n luokittelu ulkomaiseksi terroristijärjestöksi.
Vuosina 2019 ja 2020 annettujen toimien perusteissa toistetaan edellä mainitut perusteet ja täydennetään niitä erityisesti päätöksestä 2019/1341 ja täytäntöönpanoasetuksesta 2019/1337 alkaen mainitsemalla, että Yhdysvaltojen viranomaiset olivat pitäneet voimassa PKK:n luokittelun ulkomaiseksi terroristijärjestöksi suoritettuaan uudelleentarkastelun, joka päättyi 5.2.2019.
II
Asianosaisten vaatimukset
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin kumoaa – siltä osin kuin kyseiset toimet koskevat sitä – täytäntöönpanoasetuksen N:o 125/2014, täytäntöönpanoasetuksen N:o 790/2014, päätöksen 2015/521, täytäntöönpanoasetuksen 2015/513, päätöksen 2015/1334, täytäntöönpanoasetuksen 2015/1325, täytäntöönpanoasetuksen 2015/2425, täytäntöönpanoasetuksen 2016/1127, täytäntöönpanoasetuksen 2017/150, päätöksen 2017/1426 ja täytäntöönpanoasetuksen 2017/1420 (asiassa T‑316/14 RENV) sekä päätöksen 2019/25, päätöksen 2019/1341, täytäntöönpanoasetuksen 2019/1337, täytäntöönpanoasetuksen  2020/19, päätöksen  2020/1132 ja täytäntöönpanoasetuksen  2020/1128 (asiassa T-148/19). Asiassa  T-148/19 kantajaa vaatii myös toissijaisesti, että unionin yleinen tuomioistuin määrää neuvoston toteuttamaan toimenpiteen, joka on vähemmän rajoittava kuin kantajan nimen merkitseminen riidanalaisiin luetteloihin. Lisäksi kantaja vaatii, että neuvosto velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto, jota komissio tukee asiassa T-316/14 RENV, vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin hylkää kanteet ja että kantaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
III
Oikeudellinen arviointi
A
Tutkittavaksi ottaminen
Koska neuvosto ilmoitti istunnossa, ettei se enää väitä, että kantajan kirjelmät allekirjoittaneille asianajajille annettujen valtuutusten kaksi allekirjoittajaa  eivät ole kelpoisia edustamaan kantajaa, mikä on kirjattu istuntopöytäkirjaan, neuvosto esittää enää yhden oikeudenkäyntiväitteen, jonka mukaan kantajan kolme asiassa T-148/19 esitetyn kannekirjelmän tarkistusta, jotka koskevat täytäntöönpanoasetusta 2019/1337, täytäntöönpanoasetusta 2020/19, päätöstä 2020/1132 ja täytäntöönpanoasetusta 2020/1128, on jätettävä tutkimatta.
Neuvosto väittää erityisesti, että näillä toimilla ei muuteta eikä korvata toimia, joiden kumoamista kanteessa oli aikaisemmin vaadittu, joten unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 86 artiklan 1 kohdan mukaiset vaatimukset eivät täyty tässä asiassa.
Koska tätä samaa perustetta jättää kanne tutkimatta voidaan mahdollisesti soveltaa asiassa T‑316/14 RENV riitautettujen päätöksen 2015/521, päätöksen 2015/1334 ja päätöksen 2017/1426 osalta, unionin yleinen tuomioistuin ottaa näiden päätösten osalta omasta aloitteestaan huomioon kyseisen oikeudenkäyntiväitteen, joka liittyy ehdottomiin prosessinedellytyksiin, koska se koskee kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä (ks. vastaavasti tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 139–145 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin yleinen tuomioistuin on esittänyt asianosaisille ja osapuolille kysymyksen tästä.
Vastauksena tähän kysymykseen kantaja on todennut, että sen  kanteet on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin ne koskevat päätöstä 2015/521, päätöstä 2015/1334 ja päätöstä 2017/1426 (asia T‑316/14 RENV) samoin kuin päätöstä 2020/1132, täytäntöönpanoasetusta 2019/1337, täytäntöönpanoasetusta 2020/19 ja täytäntöönpanoasetusta 2020/1128 (asia T-148/19), mikä on kirjattu istuntopöytäkirjaan.
Työjärjestyksen 86 artiklan 1 kohdassa nimittäin määrätään, että jos toimi, jonka kumoamista vaaditaan, on korvattu tai sitä on muutettu toisella toimella, jonka kohde on sama, kantaja saa tämän uuden seikan huomioon ottamiseksi tarkistaa kannetta ennen asian käsittelyn suullisen vaiheen päättämistä tai ennen unionin yleisen tuomioistuimen päätöstä ratkaista asia ilman käsittelyn suullista vaihetta.
Käsiteltävässä asiassa on niin, että päätöksellä 2015/521, päätöksellä 2015/1334 ja päätöksellä 2017/1426 ei pidennetä ainoan asiassa T-316/14 RENV esitetyssä kannekirjelmässä tarkoitetun toimen – eli täytäntöönpanoasetuksen N:o 125/2014, joka on korvattu täytäntöönpanoasetuksella N:o 790/2014, joka on riitautettu ensimmäisessä kyseisen kannekirjelmän tarkistamista koskevassa kirjelmässä – vaikutuksia eikä myöskään korvata sitä. Mainittujen päätösten ainoana tarkoituksena on muuttaa Euroopan unionista tehdyn sopimuksen  perusteella hyväksytyssä yhteisessä kannassa  2001/931 tarkoitettua luetteloa, kun taas mainituilla täytäntöönpanoasetuksilla muutetaan luetteloa, josta säädetään asetuksessa N:o 2580/2001, joka perustuu erityisesti EY 301 artiklaan (josta on muutettuna tullut SEUT 215 artikla), jolla on tarkoitus panna unionin tasolla täytäntöön yhteistä ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa (YUTP) koskevissa päätöksissä, ja aiemmin yhteisissä  kannoissa, määritellyt rajoittavat toimenpiteet. Siten on niin, että vaikka YUTP:aa koskevat päätökset ja täytäntöönpanoasetukset annetaan lähtökohtaisesti samana päivänä ja vaikka niissä säädetään samanlainen luettelo  niistä henkilöistä, ryhmistä ja yhteisöistä, joihin rajoittavia toimenpiteitä sovelletaan,  päätökset ja täytäntöönpanoasetukset ovat erillisiä toimia.
Vastaavasti täytäntöönpanoasetuksella  2019/1337, täytäntöönpanoasetuksella  2020/19, jolla kumottiin mainittu  täytäntöönpanoasetus  2019/1337, ja täytäntöönpanoasetuksella 2020/1128, jolla kumottiin mainittu täytäntöönpanoasetus  2020/19, ei pidennetä ainoan asiassa T-148/19  esitetyssä kannekirjelmässä tarkoitetun toimen – eli päätöksen  2019/25, joka on korvattu päätöksellä 2019/1341, joka on riitautettu ensimmäisessä kyseisen kannekirjelmän tarkistamista koskevassa kirjelmässä – vaikutuksia eikä myöskään korvata sitä. Tältä osin voidaan huomauttaa, että koska YUTP:aa koskevissa päätöksissä määritellään puitteet SEUT 215 artiklan nojalla annettavien asetusten antamiselle, neuvoston on joka tapauksessa SEUT 266 artiklan mukaisesti otettava huomioon se, miten YUTP:aa koskevien päätösten  mahdollinen kumoaminen vaikuttaa täytäntöönpanoasetuksiin, joilla kyseiset päätökset pannaan täytäntöön  (ks. vastaavasti tuomio 28.5.2013, Trabelsi ym. v. neuvosto, T-187/11, EU:T:2013:273, 121 kohta).
Lisäksi on todettava, että päätöksellä 2020/1132, jota kolmas asiassa  T-148/19 esitetyn  kannekirjelmän tarkistamista koskeva kirjelmä koskee, kumotaan – kuten sen otsikosta ilmenee –  niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä koskevan luettelon ajan tasalle saattamisesta, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, sekä päätöksen (YUTP) 2019/1341 kumoamisesta 13.1.2020 annettu neuvoston päätös (YUTP) 2020/20 (EUVL 2020, L 8I, s. 5), jota ei ole riitautettu kannekirjelmässä tai sen tarkistamista koskevissa kirjelmissä, mistä syystä ei voida katsoa, että työjärjestyksen 86 artiklan 1 kohdan mukaiset vaatimukset täyttyisivät (ks. vastaavasti tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 141 ja 142 kohta). Jos päätöksen 2020/1132 kumoamista koskeva vaatimus otettaisiin tutkittavaksi sillä perusteella, että kyseisellä päätöksellä muutetaan yhteisessä kannassa 2001/931 tarkoitettua luetteloa samalla tavoin kuin päätöksellä 2019/25 ja päätöksellä 2019/1341, tämä merkitsisi, että työjärjestyksen 86 artiklan 1 kohdan – joka koskee toimen, jonka kumoamista vaaditaan, muuttamista eikä kaikkia toimia, joiden kohde on sama – ulottuvuutta laajennettaisiin vastoin niitä prosessiekonomian ja oikeusvarmuuden vaatimuksia, joiden vuoksi kanteen tarkistamista koskeva määräys otettiin vuonna 2015 voimaan tulleeseen työjärjestykseen (ks. uuden työjärjestyksen 86 artiklan selitykset).
Tästä seuraa, että käsiteltävänä olevat kanteet on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin niissä vaaditaan päätöksen 2015/521, päätöksen 2015/1334 ja päätöksen 2017/1426 (asia T‑316/14 RENV), päätöksen 2020/1132, täytäntöönpanoasetuksen 2019/1337, täytäntöönpanoasetuksen 2020/19 ja täytäntöönpanoasetuksen 2020/1128 (asia T-148/19) kumoamista.
On lisättävä, että mikään ei ole estänyt kantajaa nostamasta kumoamiskannetta, jolla se olisi voinut  riitauttaa näiden toimien  lainmukaisuuden siltä osin kuin ne koskevat sitä  (ks. vastaavasti tuomio 12.2.2020, Kande Mupompa v. neuvosto, T‑170/18, EU:T:2020:60, 37 kohta).
Näin ollen käsiteltävänä olevat kanteet tutkitaan aineellisesti siltä osin kuin ne koskevat seuraavia toimia:
–        täytäntöönpanoasetus N:o 125/2014 ja täytäntöönpanoasetus N:o 790/2014 (jäljempänä vuoden 2014 toimet)
–        täytäntöönpanoasetus 2015/513, täytäntöönpanoasetus 2015/1325, täytäntöönpanoasetus 2015/2425, täytäntöönpanoasetus 2016/1127, täytäntöönpanoasetus 2017/150 ja täytäntöönpanoasetus 2017/1420 (jäljempänä vuosien 2015–2017 toimet)
–        päätös 2019/25 ja päätös 2019/1341 (jäljempänä vuoden 2019 päätökset).
B
Asiakysymys
Asiassa T‑316/14 RENV kantaja ilmoitti 22.4.2021 annettua tuomiota neuvosto v. PKK  (C‑46/19 P, EU:C:2021:316) koskevissa huomautuksissaan pysyttävänsä kaikki asiassa T-316/14 esittämänsä kannekirjelmän kanneperusteet lukuun ottamatta ensimmäistä kanneperustetta, josta se oli luopunut istunnossa, joka pidettiin ennen kuin unionin yleinen tuomioistuin antoi 15.11.2018 tuomionsa PKK v. neuvosto (T-316/14, EU:T:2018:788), jonka unionin tuomioistuin on valituksesta kumonnut. Kyseisen unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen tueksi kantaja vetosi kahdeksaan kanneperusteeseen. Ensimmäisessä näistä kanneperusteista – josta kantaja on luopunut – väitettiin, että vuoden 2014 toimilla, vuosien 2015–2017 toimilla, yhteisellä kannalla  2001/931 ja asetuksella N:o 2580/2001 rikottiin kansainvälistä humanitaarista oikeutta, kun taas  toisessa kanneperusteessa väitetään, että kantaja on virheellisesti luokiteltu yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuksi terroristiryhmäksi, kolmannessa, että kantajasta ei ole tehty yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun toimivaltaisen viranomaisen päätöstä, neljännessä, että neuvosto on rikkonut Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 4 ja 51 artiklaa siltä osin kuin vuoden 2014 toimet ja vuosien 2015–2017 toimet perustuvat osittain kiduttamalla tai kaltoinkohtelulla saatuihin tietoihin, viidennessä, että neuvosto ei ole suorittanut yhteisen kannan  2001/931  1 artiklan 6 kohdan vaatimusten mukaista uudelleentarkastelua, kuudennessa, että neuvosto on loukannut suhteellisuus- ja toissijaisuusperiaatteita, seitsemännessä, että neuvosto on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutta, ja kahdeksannessa, että neuvosto ei ole noudattanut puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin.
Asiassa  T-148/19 kantaja vetoaa kanteensa tueksi kuuteen kanneperusteeseen, joista ensimmäisessä väitetään, että kantaja on virheellisesti luokiteltu yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuksi terroristiryhmäksi, toisessa, että kantajasta ei ole tehty yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun toimivaltaisen viranomaisen päätöstä, kolmannessa, että neuvosto ei ole suorittanut yhteisen kannan  2001/931  1 artiklan  6 kohdan vaatimusten mukaista uudelleentarkastelua, neljännessä, että neuvosto on loukannut suhteellisuus- ja toissijaisuusperiaatteita, viidennessä, että neuvosto on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutta, ja kuudennessa, että neuvosto ei ole noudattanut puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin.
Kun otetaan huomioon kuuden kummassakin asiassa esitetyn kanneperusteen samankaltaisuus, ne on tutkittava yhdessä siten, että asia T‑316/14 RENV ja asia T-148/19 erotetaan toisistaan ainoastaan silloin, kun näiden kanneperusteiden tueksi esitetyt erityiset väitteet ja tietyt riidanalaisten toimien väliset erot sitä edellyttävät.
Näissä kanneperusteissa väitetään lähinnä, että neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklaa, miltä osin on todettava, että kyseinen yhteinen kanta on käsiteltävässä asiassa merkityksellinen teksti,  mukaan lukien silloin, kun arvioidaan riidanalaisia täytäntöönpanoasetuksia, jotka on muodollisesti annettu ainoastaan asetuksen N:o 2580/2001 perusteella, koska viimeksi mainitun asetuksen  tarkoituksena on panna täytäntöön terroristien ja terroristiyhteisöjen varojen jäädyttämistoimenpide jäsenvaltioiden alueella kyseisessä yhteisessä kannassa vahvistettujen periaatteiden ja terroritekojen määritelmien sekä neuvoston kyseisen yhteisen kannan nojalla vahvistamien luetteloiden perusteella. Mainitun 1 artiklan 3, 4 ja 6 kohdassa säädetään seuraavaa:
”3.      Tässä yhteisessä kannassa ’terroriteolla’ tarkoitetaan seuraavia tahallisia tekoja, jotka luonteensa tai asiayhteytensä vuoksi voi aiheuttaa vakavaa haittaa jollekin maalle tai kansainväliselle järjestölle ja joka määritellään rikokseksi kansallisessa lainsäädännössä, silloin kun ne tehdään tarkoituksena:
i)      pelotella vakavasti väestöä tai
ii)      pakottaa aiheettomasti viranomaiset tai kansainvälinen järjestö johonkin tekoon tai pidättymään jostakin teosta, tai
iii)      tehdä vakavasti epävakaiksi tai tuhota jonkin maan tai kansainvälisen järjestön poliittiset, perustuslailliset, taloudelliset tai sosiaaliset perusrakenteet:
a)      ihmishenkeen kohdistuvat hyökkäykset, jotka voivat aiheuttaa kuoleman;
b)      henkilön ruumiilliseen koskemattomuuteen kohdistuvat hyökkäykset;
c)      ihmisryöstö tai panttivangin ottaminen;
d)      aiheuttaa hallinnollisille tai julkisille laitoksille, liikennejärjestelmille, infrastruktuureille atk-järjestelmät mukaan luettuina, mannerjalustalla sijaitsevalle kiinteälle lautalle, julkisille paikoille tai yksityiselle omaisuudelle suuria tuhoja, jotka voivat saattaa vaaraan ihmishenkiä tai aiheuttaa huomattavia taloudellisia menetyksiä;
e)      ilma-alusten ja alusten tai muiden joukkoliikenne- tai tavarankuljetusvälineiden – –  haltuunotto;
f)      aseiden, räjähteiden, ydinaseiden sekä biologisten ja kemiallisten aseiden valmistus, hallussapito, hankinta, kuljetus, toimitus tai käyttö sekä biologisten ja kemiallisten aseiden osalta tutkimus ja kehittäminen;
g)      vaarallisten aineiden vapauttaminen taikka tulipalojen, tulvien tai räjähdysten aiheuttaminen siten, että ihmishenkiä saatetaan vaaraan;
h)      veden- tai sähkönjakelun tai muun perusluonnonvaran toimittamisen häirintä tai keskeytys siten, että ihmishenkiä saatetaan vaaraan;
i)      edellä a–h alakohdassa mainitulla teolla uhkaaminen;
j)      terroristiryhmän johtaminen;
k)      terroristiryhmän toimintaan osallistuminen antamalla sille tietoja tai aineellisia välineitä tai rahoittamalla jollakin tavalla sen toimintaa tietoisena siitä, että osallistuminen edistää ryhmän rikollista toimintaa.
Tässä kohdassa ’terroristiryhmällä’ tarkoitetaan rakenteeltaan jäsentynyttä, useamman kuin kahden henkilön vakiintunutta yhteenliittymää, joka toimii yhteisymmärryksessä terroritekojen tekemiseksi. Ilmauksella ”rakenteeltaan jäsentynyt” tarkoitetaan yhteenliittymää, joka ei ole muodostunut sattumalta [terroritekojen] tekemiseksi välittömästi ja jonka jäsenillä ei ole välttämättä muodollisesti määriteltyjä tehtäviä, jonka kokoonpano ei välttämättä pysy jatkuvasti samana tai jonka rakenne ei ole välttämättä pitkälle kehitetty.
4.      Liitteessä I oleva luettelo laaditaan tarkkojen tietojen tai sellaisten asiaan liittyvien seikkojen perusteella, jotka osoittavat, että toimivaltainen viranomainen on tehnyt kyseisiä henkilöitä, ryhmiä tai yhteisöjä koskevan päätöksen, riippumatta siitä, koskeeko päätös terroritekoa, sen yritystä, siihen osallistumista tai sen edistämistä koskevan tutkinnan tai syytteeseenpanon aloittamista luotettavien ja uskottavien todisteiden tai näytön perusteella tai tällaisista teoista tuomitsemista. Luetteloon voidaan lisätä henkilöt, ryhmät tai yhteisöt, joilla Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvosto on todennut olevan yhteyksiä terrorismiin ja joille turvallisuusneuvosto on määrännyt seuraamuksia.
Tässä kohdassa ’toimivaltaisella viranomaisella’ tarkoitetaan oikeusviranomaista, tai jos oikeusviranomaisilla ei ole toimivaltaa tässä kohdassa tarkoitetulla alalla, vastaavaa asiassa toimivaltaista viranomaista.
– –
6.      Luettelossa olevien henkilöiden ja yhteisöjen nimet tarkistetaan säännöllisin väliajoin vähintään kuitenkin kerran puolessa vuodessa sen varmistamiseksi, että niiden säilyttäminen luettelossa on perusteltua.”
Oikeuskäytännöstä, jossa on tulkittu näitä yhteisen kannan 2001/931 säännöksiä, ilmenee, että menettely, joka voi johtaa yhteiseen kantaan perustuvaan varojen jäädyttämiseen, tapahtuu kahdella tasolla, eli kansallisella tasolla ja unionin tasolla  (ks. vastaavasti tuomio 14.3.2017, A ym., C-158/14, EU:C:2017:202, 84 kohta ja tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T-508/11, EU:T:2014:885, 203 ja 204 kohta). Ensimmäisessä vaiheessa toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on tehtävä asianomaisen osalta päätös, joka vastaa yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan mukaista määritelmää. Toisessa vaiheessa neuvoston on yksimielisesti päätettävä asianomaisen sisällyttämisestä varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon sellaisten tarkkojen tietojen tai asiaan liittyvien seikkojen perusteella, jotka osoittavat, että edellä tarkoitettu päätös on tehty (tuomio 12.12.2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran v. neuvosto, T-228/02, EU:T:2006:384, 117 kohta ja tuomio 23.10.2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. neuvosto, T-256/07, EU:T:2008:461, 131 kohta).
Koska unionilla ei ole mahdollisuutta tutkia itse tietyn henkilön osallistumista terroritekoihin, kyseisen edellytyksen, joka koskee kansallisen viranomaisen aiemmin tekemää päätöstä, tarkoituksena on varmistaa, että asianomaisen henkilön osallistumisesta terrorismiin on olemassa luotettavia ja uskottavia todisteita tai näyttöä, jota tai joita kansalliset viranomaiset pitävät luotettavina ja joka tai jotka ovat johtaneet siihen, että kyseiset viranomaiset ovat ainakin toteuttaneet tutkintatoimia.  Siten yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tehdystä viittauksesta kansalliseen päätökseen samoin kuin siitä, että kyseisessä kohdassa puhutaan ”tarkoista  tiedoista” ja ”luotettavista ja uskottavista todisteista tai näytöstä”, seuraa, että yhteisen kannan  tavoitteena on suojella asianomaisia henkilöitä varmistamalla, että heidät sisällytetään varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon ainoastaan riittävän vankan tosiseikaston perusteella, ja että kyseisellä yhteisellä kannalla pyritään saavuttamaan kyseinen tavoite siten, että siinä edellytetään kansallisen viranomaisen tekemää päätöstä (tuomio 15.11.2012, Al-Aqsa v. neuvosto ja Alankomaat v. Al-Aqsa, C‑539/10 P  ja  C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 68 ja 69 kohta ja tuomio 26.7.2017, neuvosto v. Hamas, C‑79/15 P, EU:C:2017:584, 24 kohta).
Tällä yhteisessä kannassa 2001/931 käyttöön otetulla neuvoston ja jäsenvaltioiden välisellä erityisellä yhteistyömuodolla terrorismin torjunnan yhteydessä  on useita seurauksia.
Ensinnäkin siitä seuraa, että yhteisen kannan  2001/931 1 artiklan 4 kohdan mukaisesti se, että henkilö tai yhteisö voidaan merkitä alun perin varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon, edellyttää toimivaltaisen viranomaisen tekemää kansallista päätöstä. Tällaisesta edellytyksestä ei sitä vastoin säädetä kyseisen yhteisen kannan 1 artiklan 6 kohdassa, joka koskee luetteloon merkitsemisen uudelleentarkastelua.
Toiseksi siitä seuraa, että todistustaakka siitä, että jonkin henkilön, ryhmän tai yhteisön varojen jäädyttäminen on laillisesti perusteltua, kuuluu neuvostolle ja tämän todistustaakan tarkoitus on suhteellisen rajallinen unionin toimielinten menettelyn tasolla.  Jäsenvaltioiden  ja neuvoston välisestä terrorismin torjuntaa koskevasta erityisestä yhteistyömuodosta  seuraa nimittäin, että neuvostolla on velvollisuus nojautua niin pitkälle kuin mahdollista toimivaltaisen kansallisen viranomaisen arviointiin  (tuomio 23.10.2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. neuvosto, T-256/07, EU:T:2008:461, 133 ja 134 kohta; tuomio 4.12.2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. neuvosto, T-284/08, EU:T:2008:550, 53 kohta ja tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 282 kohta).
Tätä neuvoston velvollisuutta  nojautua niin pitkälle kuin mahdollista toimivaltaisen kansallisen viranomaisen arviointiin  sovelletaan lähinnä kansallisiin tuomitsemista koskeviin ratkaisuihin, jotka otetaan huomioon, kun nimi alun perin merkitään luetteloon yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan nojalla. Tarkemmin sanottuna neuvoston asiana ei ole tarkistaa niiden tekojen, joiden on katsottu tapahtuneen kansallisissa tuomitsemista koskevissa ratkaisuissa, joiden perusteella nimi on alun perin merkitty luetteloon, paikkansapitävyyttä tai sitä, kuka teoista on vastuussa. Jos neuvostolla nimittäin olisi tällainen velvollisuus tarkistaa tosiseikat, joiden perusteella on annettu kansallinen päätös, jonka perusteella nimi on alun perin merkitty varojen jäädyttämistä koskeviin luetteloihin, tällä vahingoitettaisiin varmasti kyseisen yhteisen kannan mukaista kahden tason järjestelmää, koska neuvoston arviointi näiden tosiseikkojen paikkansapitävyydestä voisi olla ristiriidassa asianomaisen kansallisen viranomaisen tekemän arvioinnin ja toteamusten kanssa, ja tällaisen ristiriidan syntyminen olisi erityisen harmillista, koska neuvostolla ei välttämättä ole käytettävissään kaikkia tosiseikkoja koskevia tietoja tai todisteita, jotka kyseisen kansallisen viranomaisen asiakirjoissa on (ks. vastaavasti tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 240–242 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Lisäksi on muistutettava, että  asianomaisten henkilöiden suojaamiseksi säädetty tae siitä, että heidän  nimensä merkitään varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon  riittävän vankan tosiseikaston perusteella, perustuu nimenomaan vaatimukseen siitä, että kansallinen viranomainen on tehnyt heitä koskevan päätöksen, ja siihen, että unionin toimielimet luottavat kyseisen kansallisen viranomaisen todisteita tai näyttöä  koskevaan arviointiin (ks. edellä 33 kohta).
Sitä vastoin seikoista, joihin neuvosto tukeutuu osoittaakseen, että riski osallistumisesta terroritoimintaan on edelleen olemassa, yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan 6 kohdan nojalla –  riippumatta siitä, perustuvatko nämä seikat toimivaltaisen viranomaisen tekemään kansalliseen päätökseen vai muihin lähteisiin –  on todettava, että jos asia riitautetaan, neuvoston asiana on osoittaa, että luetteloissa säilyttämistä koskevissa toimissa mainitut tosiseikkoja koskevat toteamukset pitävät paikkansa, ja unionin tuomioistuinten on tutkittava niiden aineellinen paikkansapitävyys, mikä tarkoittaa, että  unionin tuomioistuinten on tarkistettava kyseisten tosiseikkojen paikkansapitävyys ja se, voidaanko niitä pitää seikkoina, joiden perusteella asianomaiseen henkilöön voidaan soveltaa rajoittavia toimenpiteitä (ks. vastaavasti tuomio 22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 52–55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on niin, kuten myös unionin tuomioistuin muistutti 22.4.2021 antamassaan tuomiossa neuvosto v. PKK  (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 60–62 ja 78–80 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), että neuvostolla on edelleenkin perusteluvelvollisuus sekä sellaisten välikohtausten ja tapahtumien osalta,  joiden on katsottu tapahtuneen yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan nojalla huomioon otetuissa päätöksissä, että sellaisten välikohtausten ja tapahtumien osalta, joiden perusteella on annettu myöhempiä kansallisia päätöksiä tai jotka neuvosto on ottanut huomioon itsenäisesti viittaamatta yhteenkään kansalliseen päätökseen.
Tästä seuraa, että kunkin riidanalaisen toimen osalta on tehtävä ero sen mukaan, perustuuko  toimi toimivaltaisten kansallisten viranomaisten sellaisiin päätöksiin, joiden perusteella kantajan nimi on  alun perin merkitty luetteloon, vai perustuuko  se näiden kansallisten viranomaisten myöhempiin päätöksiin tai neuvoston itsenäisesti huomioon ottamiin seikkoihin.  Tällaista erottelua edellytetään varsinkin siksi, että näistä kahdesta eri perusteesta merkitä nimi luetteloon tai pysyttää se luettelossa säädetään yhteisen kannan 2001/931 eri säännöksissä, ja ensin mainitut perusteet kuuluvat kyseisen kannan 1 artiklan 4 kohdan soveltamisalaan, kun taas jälkimmäiset sen 1 artiklan 6 kohdan soveltamisalaan.
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että vuoden 2014 toimet perustuvat yhtäältä neuvoston itsenäiseen arviointiin useista toimien perusteissa mainituista välikohtauksista ja tapahtumista ja toisaalta Yhdistyneen kuningaskunnan, Yhdysvaltojen ja Turkin viranomaisten päätöksiin.  Vuosien 2015–2017 toimet ja vuoden 2019 päätökset perustuvat sitä vastoin yksinomaan useiden kansallisten viranomaisten eli Yhdistyneen kuningaskunnan, Yhdysvaltojen ja Ranskan viranomaisten päätöksiin tai ratkaisuihin. On myös todettava, että kantaja merkittiin luetteloihin alun perin tiettyjen huomioon otettujen  kansallisten päätösten perusteella, kun taas neuvosto on ottanut huomioon eräitä muita myöhemmin tehtyjä kansallisia päätöksiä, kun se on tarkastellut uudelleen sitä, onko kantajan nimen syytä olla luetteloissa.
Näin ollen riidanalaisia toimia koskevia kuutta samankaltaista kanneperustetta on arvioitava näiden alustavien huomautusten perusteella, ja on syytä täsmentää, että asiassa T-316/14 RENV esitettyä erityistä kanneperustetta, jonka mukaan neuvosto on rikkonut perusoikeuskirjan 4 ja 51 artiklaa ja joka koskee ainoastaan vuoden 2014 toimia, tarkastellaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan rikkomista koskevan kanneperusteen tarkastelun yhteydessä (ks. jäljempänä 166 ja 175 kohta).  Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin arvioi jäljempänä, ovatko riidanalaiset toimet yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan mukaisia (ensimmäinen kanneperuste),  1 artiklan 4 kohdan mukaisia (toinen kanneperuste) ja 1 artiklan 6 kohdan mukaisia (kolmas kanneperuste) sekä suhteellisuusperiaatteen mukaisia (neljäs kanneperuste) – koska kantaja täsmensi istunnossa, mikä myös kirjattiin istuntopöytäkirjaan, että kyseinen kanneperuste perustui ainoastaan kyseisen periaatteen eikä myös toissijaisuusperiaatteen loukkaamiseen  – ja onko niissä noudatettu perusteluvelvollisuutta (viides kanneperuste) sekä kantajan puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan (kuudes kanneperuste).  Tarkastelu aloitetaan toisesta kanneperusteesta, jonka mukaan neuvosto on rikkonut toimillaan yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan 4 kohtaa.
1.

Kanneperuste, jonka mukaan neuvosto on rikkonut
yhteisen kannan 2001/931


artiklan
4
koh
ta
a
Aluksi on muistutettava siitä, että yhteisen kannan  2001/931 1 artiklassa erotellaan toisistaan yhtäältä sen 4 kohdassa tarkoitettu henkilön tai yhteisön alkuperäinen varojen jäädyttämistä koskevaan  luetteloon merkitseminen ja toisaalta sen 6 kohdassa tarkoitettu jo tähän luetteloon merkityn henkilön tai yhteisön pysyttäminen tässä luettelossa. Henkilön tai yhteisön alkuperäisen varojen jäädyttämistä koskevaan  luetteloon merkitsemisen edellytyksenä on toimivaltaisen viranomaisen kansallinen päätös, kun taas tällaisesta edellytyksestä ei säädetä asianomaisen henkilön tai yhteisön nimen luettelossa pysyttämisen osalta, koska nimen pysyttäminen on lähinnä alkuperäisen merkitsemisen pidennys ja sen edellytyksenä on, että riski kyseisen henkilön tai yhteisön osallistumisesta terroritoimintaan on edelleen olemassa, sellaisena kuin neuvosto on sen alun perin todennut sen kansallisen päätöksen perusteella, joka on ollut alkuperäisen luetteloon merkitsemisen perustana (tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 59–61 kohta ja tuomio 26.7.2017, neuvosto v. Hamas, C‑79/15 P, EU:C:2017:584, 37–39 kohta).
Tästä seuraa yhtäältä, että kun neuvosto  päättää pysyttää henkilön tai yhteisön nimen luettelossa yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan nojalla ja nojautuu tässä yhteydessä edelleenkin toimivaltaisen viranomaisen tekemään kansalliseen päätökseen, tällaisesta päätöksestä nostetun kanteen kanneperuste, jonka mukaan neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohtaa, on tehokas (ks. vastaavasti tuomio  14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 229 ja 230 kohta), mitä neuvosto ei muutenkaan kiistä. Tältä osin voidaan lisätä, että unionin tuomioistuin ei kyseenalaistanut kyseisen kanneperusteen tehokkuutta, kun se katsoi 22.4.2021 antamassaan tuomiossa  neuvosto v. PKK  (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 38 kohta), että unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se tutki luetteloissa pysyttämistä koskevat päätökset yksinomaan yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan 6 kohdan valossa. Unionin tuomioistuin otti nimittäin kantaa siihen, miten unionin yleinen tuomioistuin oli  arvioinut neuvoston perusteluvelvollisuutta, ja katsoi  siis lähinnä, että kyseisen perusteluvelvollisuuden noudattamista on tarkasteltava yhteisen kannan  2001/931 1 artiklan 6 kohdassa tarkoitettujen seikkojen valossa, ja se palautti asian lisäksi unionin yleiseen tuomioistuimeen kaikkien muiden kanneperusteiden tutkimiseksi, mukaan lukien mainitun yhteisen kannan 1 artiklan 3 ja 4 kohdan rikkomista koskevien kanneperusteiden  tutkimiseksi.
Tästä seuraa toisaalta, että nyt käsiteltävässä asiassa tätä kanneperustetta on arvioitava ainoastaan niiden kansallisten päätösten osalta, joiden perusteella kantaja merkittiin alun perin luetteloihin vuonna 2002 ja joita ovat
–        Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin 29.3.2001 antama  määräys ja
–        Yhdysvaltojen hallinnon 8.10.1997 ja 31.10.2001 tekemät päätökset.
Väitteitä, jotka koskevat Ranskan tuomioistuinten ratkaisuja, jotka on annettu kantajan alkuperäisen luetteloon merkitsemisen jälkeen, väitteitä, joilla riitautetaan päätökset, joilla on tehty päätelmät edellä mainituista Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten vuonna 2014 ja Yhdysvaltojen viranomaisten vuosina 2013 ja 2019 tekemistä päätöksistä, ja seikkoja, jotka neuvosto on ottanut itsenäisesti huomioon, käsitellään sen sijaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan rikkomista koskevan kanneperusteen tutkimisen yhteydessä.
Sama koskee väitteitä, jotka koskevat Turkin turvallisuusasioita käsittelevien tuomioistuinten tuomioita, jotka mainitaan vuoden 2014 toimien perusteissa. Vaikka näiden perusteiden tietyt kohdat voivat nimittäin aiheuttaa sekaannusta siltä osin kuin niissä viitataan  Turkin turvallisuusasioita käsittelevien tuomioistuinten PKK:lle  antamiin tuomioihin, joista osa on annettu ennen vuotta 2002, ja niissä todetaan kyseisten tuomioiden luettelemisen jälkeen muodollisesti, että PKK:sta on tehty yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuja päätöksiä, riidanalaisten luetteloon merkitsemisten uudelleentarkastelua koskevasta yleisestä päätelmästä, jossa mainitaan ainoastaan Yhdistyneen kuningaskunnan ja Yhdysvaltojen päätösten pitäminen voimassa, voidaan päätellä, että neuvosto on ottanut huomioon ainoastaan Yhdistyneen kuningaskunnan ja Yhdysvaltojen viranomaisten päätökset yhteisen kannan edellä mainitun säännöksen nojalla, kuten neuvosto myös toteaa vastinekirjelmässään ja kuten kantaja lisäksi toteaa vastauskirjelmässään.
a)

Yhdistyneen kuningaskunnan päätös
Kantaja riitauttaa sen, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin 29.3.2001 antamaa määräystä voitaisiin pitää yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuna toimivaltaisen viranomaisen päätöksenä,  ja vetoaa  väitteisiin, jotka koskevat toimivaltaisen viranomaisen käsitettä, tietoja, jotka ovat tarpeen sen osoittamiseksi, että tällainen päätös on tehty, ja kyseisessä määräyksessä viitattujen välikohtausten ajankohtaa.
1)
Kysymys siitä, voidaanko Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeriä pitää toimivaltaisena viranomaisena
Kantaja katsoo, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeriä ei voida pitää yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuna toimivaltaisena viranomaisena. Kyseinen ministeri ei nimittäin ole oikeusviranomainen vaan hallintoviranomainen.  Sisäministerin määräykset  ovat luonteeltaan hallintotoimia eikä niitä anneta monivaiheisen menettelyn lopuksi, kuten on rikosasioissa annettavien ratkaisujen osalta. Sisäministerin määräyksissä määrätyt kiellot ovat lisäksi voimassa rajoittamattoman ajan, sillä niitä ei tarkastella uudelleen säännöllisin väliajoin. Sisäministerillä on lisäksi laaja harkintavalta, koska Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin valtuuksiin kuuluu ainoastaan asianomaisten järjestöjen arviointi kollektiivisesti  eikä parlamentin käytössä ole luottamuksellisia  tietoja, jotka ministeri on ottanut huomioon.
Aluksi on muistutettava, että unionin yleinen tuomioistuin on useaan otteeseen katsonut, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin 29.3.2001 antamaa määräystä on pidettävä päätöksenä, jonka on tehnyt yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu toimivaltainen viranomainen (ks. vastaavasti tuomio 23.10.2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. neuvosto, T‑256/07, EU:T:2008:461, 144 ja 145 kohta; tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T-508/11, EU:T:2014:885, 106 kohta; tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 258–285 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 71–96 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 108–133 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 112 kohta).
Oikeuskäytännössä on nimittäin katsottu, että vaikka yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan  4 kohdan toisessa alakohdassa annetaan etusija oikeusviranomaisten tekemille päätöksille, siinä ei suljeta pois hallintoviranomaisten tekemien päätösten huomioon ottamista, kun yhtäältä näille viranomaisille tosiasiallisesti annetaan kansallisessa oikeudessa toimivalta tehdä rajoittavia päätöksiä terrorismiin osallistuvia ryhmiä vastaan ja kun toisaalta näitä viranomaisia, vaikka ne ovatkin vain hallintoviranomaisia, voidaan kuitenkin pitää oikeusviranomaisia ”vastaavina” viranomaisina (tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T-508/11, EU:T:2014:885, 107 kohta; tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 259 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 72 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 111 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 114 kohta).
Hallintoviranomaisia voidaan pitää oikeusviranomaisia vastaavina viranomaisina, kun niiden päätökset voidaan saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi sekä päätöksessä esitettyjen tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta (ks. vastaavasti tuomio 23.10.2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. neuvosto, T-256/07, EU:T:2008:461, 145 kohta; tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 260 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 73 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 112 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 115 kohta).
Näin ollen se, että asianomaisen jäsenvaltion tuomioistuimilla on toimivaltaa terrorismin torjunnan alalla, ei ole esteenä sille, että neuvosto ottaa huomioon päätöksiä, jotka kansallinen hallintoviranomainen, jonka tehtävänä on rajoittavien toimenpiteiden toteuttaminen terrorismin alalla, on antanut (tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T-508/11, EU:T:2014:885, 108 kohta; tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 261 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 74 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 113 kohta  ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 116 kohta).
Kuten vuosien 2015–2017 toimien ja vuoden 2019 päätösten perusteista ilmenee, Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin määräyksistä voidaan valittaa Proscribed Organisations Appeal Commissioniin (kiellettyjä järjestöjä koskeva valituselin, Yhdistynyt kuningaskunta, jäljempänä POAC), joka antaa oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja koskevan ratkaisun tuomioistuinvalvontaa koskevia periaatteita noudattaen, ja asianosaiset voivat valittaa POAC:n määräyksestä oikeuskysymystä koskevilta osin court of appealiin (ylioikeus), jos ne saavat tähän luvan POAC:ltä, tai – jos se ei lupaa myönnä – kyseiseltä tuomioistuimelta (ks. vastaavasti tuomio  14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 262 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 75 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 114 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 117 kohta).
Näin ollen Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamaa määräystä on pidettävä oikeusviranomaista vastaavan  hallintoviranomaisen ja siis myös yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun toimivaltaisen viranomaisen päätöksenä  (ks. vastaavasti tuomio  14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, 263 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 76 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 115 kohta  ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 118 kohta).
Lisäksi on palautettava mieleen, että oikeuskäytännön mukaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa ei edellytetä, että toimivaltaisen viranomaisen päätös tehdään rikosasiassa ilmaisun suppeassa merkityksessä, kunhan – kun otetaan huomioon yhteisen kannan 2001/931 tavoitteet – kyseisen kansallisen menettelyn tavoitteena on terrorismin torjuminen laajassa merkityksessä toteuttamalla ennaltaehkäiseviä tai repressiivisiä toimenpiteitä  (ks. vastaavasti tuomio  14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 269–271 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 82–84 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 119–121 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T‑160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 119 kohta).
Käsiteltävässä asiassa Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamassa määräyksessä vahvistetaan toimenpiteitä, joilla kielletään järjestöt, jotka katsotaan terroristijärjestöiksi, joten se sisältyy – oikeuskäytännössä edellytetyllä tavalla – kansalliseen menettelyyn, jonka tarkoituksena on ensisijaisesti ennaltaehkäisevien tai repressiivisten toimenpiteiden kohdistaminen PKK:hon terrorismin torjumiseksi (ks. vastaavasti tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T-508/11, EU:T:2014:885, 115 kohta;  tuomio  14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 272 ja 273 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 84 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 121 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 120 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että riidanalaisia toimia ei voida kumota sillä perusteella, että kyseisten toimiensa perusteissa neuvosto on tukeutunut Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamaan määräykseen  perusteena merkitä kantajan nimi riidanalaisiin luetteloihin, kun kyseinen sisäministeri on hallintoviranomainen, jonka päätökset eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia.
Tätä päätelmää eivät horjuta kantajan tämän kanneperusteensa tueksi esittämät muut väitteet.
Ensinnäkin väitteestä, jonka mukaan kyseisen viranomaisen päätöksiä ei tehdä oikeusviranomaisten menettelyjen kaltaisessa monivaiheisessa menettelyssä, on todettava, että yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan 4 kohdan  sanamuodosta ei ilmene, että se, että kansallista päätöstä voidaan käyttää perusteena merkitä nimi luetteloon,  edellyttäisi, että päätös on annettu monivaiheisen menettelyn lopuksi (tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 124 kohta).
Menettely, jossa Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeri antaa määräyksen, jolla järjestö kielletään, on muutenkin monivaiheinen.  Aluksi on todettava, että  järjestön kieltäminen edellyttää, että kyseinen viranomainen tutkii tarkasti todisteet, joiden perusteella sillä on perusteltu syy uskoa, että järjestö on sekaantunut terrorismiin. Tällaisia todisteita ovat julkisiin lähteisiin perustuvat tiedot ja tiedustelupalvelujen hankkimat tiedot. Lisäksi Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeri antaa määräyksensä kuultuaan ensin koko hallitusta ja tiedustelu- ja poliisiviranomaisia. Lisäksi Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin ala- ja ylähuoneet tarkastavat ja hyväksyvät määräyksen, jolla järjestö kielletään, ratifiointimenettelyssä (tuomio 24.11.2021,  LTTE v. neuvosto, T‑160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 125–128 kohta).
Toiseksi väitteestä, jonka mukaan Yhdistyneen kuningaskunnan  sisäministerin määräyksessä määrätty kielto on voimassa rajoittamattoman ajan, on yhtäältä todettava, että se, että määräystä ei ole tarkasteltava vuosittain uudelleen, ei ole esteenä sille, että neuvosto tukeutuu kyseiseen määräykseen perusteena merkitä siinä tarkoitetun yhteisön nimi varojen jäädyttämistä koskeviin luetteloihin, sillä neuvoston on – sinä ajankohtana, jona se aikoo pysyttää yhteisön nimen kyseisissä luetteloissa – uudelleentarkastelua koskevan velvollisuutensa nojalla tarkistettava, voidaanko nimen merkitsemistä luetteloihin edelleenkin perustella kyseisellä määräyksellä, muilla päätöksillä tai myöhemmin toteutuneilla tosiseikoilla (tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 131 kohta).
Toisaalta Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 2000 terrorismilain 4 §:n mukaan järjestö tai henkilö, jota kieltotoimenpide koskee, voi kirjallisella hakemuksella pyytää sisäministeriä tutkimaan, onko sen nimi syytä poistaa kiellettyjen järjestöjen luettelosta, ja  Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 2000 terrorismilain 5 §:n mukaan on niin, että jos ministeri hylkää tällaisen hakemuksen, hakija voi valittaa POAC:hen, jonka päätöksiin voidaan niin ikään hakea muutosta valituksella (tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 132 kohta) (ks. edellä 54 kohta).
Tästä seuraa, että vaikka Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 2000 terrorismilaissa ei säädetä, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin antamaa määräystä, jolla järjestö kielletään, on  tarkasteltava vuosittain uudelleen, tällaisten määräysten vaikutukset eivät ole ajallisesti rajoittamattomia.
Kolmanneksi väitteestä, jonka mukaan Yhdistyneen kuningaskunnan  sisäministerillä on laaja harkintavalta  kieltää terroristijärjestöjä, on korostettava, että kyseinen ministeri ei anna määräyksiä järjestöjen kieltämisestä poliittisista syistä vaan niiden kansallisten säännösten nojalla, joissa määritellään terroriteot, kuten Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 2000 terrorismilain 3 §:stä ilmenee. Toisin kuin kantaja väittää kyseisen säännöksen osalta, se, että säännöksessä todetaan, että sisäministerin  on kiellettävä yhteisön toiminta, jos hän ”uskoo sen osallistuvan terroristiseen toimintaan”, liittyy siihen, millaisen näyttökynnyksen täyttymistä vaaditaan, jotta järjestö voidaan merkitä luetteloon  (ks. vastaavasti tuomio  13.12.2016, Al-Ghabra v. komissio, T-248/13, EU:T:2016:721, 112–119 kohta),  eikä sen perusteella voida käyttää harkintavaltaa varsinkaan, kun tämä näyttökynnys edellyttää tietyntasoista vakuuttumista – ja siis  tiettyä perustelujen tarkkuutta –  joka ei perustu pelkkiin epäilyihin (ks. vastaavasti tuomio  13.12.2016, Al-Ghabra v. komissio, T-248/13, EU:T:2016:721, 114 ja 115 kohta).
Lisäksi voidaan todeta, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin laajaa harkintavaltaa lieventää joka tapauksessa se, että kyseisen maan parlamentti valvoo sisäministerin määräysluonnoksia ja hyväksyy ne. Unionin yleisellä tuomioistuimella on siten jo ollut tilaisuus todeta nimenomaan Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin määräysluonnoksista, että kukin  alahuoneen – joka on toinen Yhdistyneen kuningaskunnan kaksikamarisen parlamentin huoneista, jonka on ratifioitava määräysluonnos – jäsen saa tiivistelmän kutakin määräysluonnoksen luetteloon sisältyvää järjestöä koskevista tosiseikoista, mikä merkitsee, että alahuoneen on mahdollista tarkastella niitä erikseen, että alahuoneessa tosiasiallisesti keskustellaan yksittäisistä järjestöistä – kuten lisäksi ilmenee PKK:ta koskevista kannanotoista, jotka on esitetty parlamentin keskustelussa, jonka perusteella vuonna 2001 annettu määräys ratifioitiin, ja jotka kantaja on tässä asiassa liittänyt kannekirjelmäänsä –  ja että alahuoneella on joka tapauksessa vapaus kieltäytyä hyväksymästä määräysluonnosta (tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T-508/11, EU:T:2014:885, 122 kohta; ks. myös vastaavasti tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 136 ja 137 kohta).
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kaikki väitteet, joilla kantaja on riitauttanut sen, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeriä pidetään yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuna toimivaltaisena viranomaisena, on hylättävä.
2)
Tarkat tiedot tai sellaiset asiaan liittyvät seikat, jotka osoittavat, että toimivaltainen viranomainen on tehnyt päätöksen
Kantaja esittää lähinnä, että neuvosto ei ole esittänyt tarkkoja tietoja tai asiaan liittyviä seikkoja, jotka osoittaisivat, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin määräystä oli pidettävä yhteisen kannan  2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuna toimivaltaisen viranomaisen tekemänä päätöksenä.  Kantajan kirjelmien mukaan tämä kritiikki perustuu kolmeen väitteeseen. Ensinnäkään kantajan mukaan neuvosto ei ole ilmoittanut syitä, joiden perusteella se on katsonut, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeriä oli pidettävä toimivaltaisena viranomaisena. Toiseksi kantajan mukaan riidanalaisissa toimissa ei kuvata perusteita, joiden nojalla vuonna 2001 annettu määräys on annettu. Kolmanneksi kantaja väittää, että  kyseisissä toimissa ei myöskään esitetä syitä, joiden perusteella neuvosto on katsonut, että kyseiset teot kuuluivat yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun terroriteon käsitteen alaan.
Ensimmäisestä väitteestä on todettava, että kyse on perusteluvelvollisuuden noudattamista koskevasta muodollisesta kritiikistä (ks.  vastaavasti tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 329–333 kohta) ja sitä käsitellään näin ollen perusteluvelvollisuuden laiminlyömistä koskevan kanneperusteen käsittelyn yhteydessä (ks. jäljempänä 221–224 kohta).
Kahden muun väitteen osalta on syytä aluksi palauttaa mieleen, mitä esitetään riidanalaisten toimien perusteiden  niissä kohdissa, jotka koskevat Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamaa määräystä.
Neuvosto on todennut vuoden 2014 toimissa, että koska PKK oli toteuttanut terroritekoja ja koska PKK oli osallistunut tällaisiin tekoihin, Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeri oli kieltänyt PKK:n  järjestönä, joka oli sekaantunut terroritekoihin. Neuvosto on tämän perusteella – viitattuaan myös muihin kansallisiin päätöksiin – katsonut, että PKK:sta oli tehty yhteisen kannan  2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuja toimivaltaisten viranomaisten päätöksiä (perusteet, sivu 4).
Vuosien 2015–2017 toimissa ja vuoden 2019 päätöksissä, joiden perusteet ovat tältä osin samanlaiset, neuvosto toteaa, että se on tukeutunut  päätöksiin – mukaan lukien Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamaan määräykseen –, joita se pitää yhteisen kannan  2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuina toimivaltaisen viranomaisen päätöksinä. Neuvosto toteaa, että se on arvioinut tosiseikkoja, joiden perusteella kyseiset päätökset on tehty, ja katsonut, että kyse oli yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 2 ja 3 kohdassa tarkoitetuista ”terroriteoista” ja ”ryhmistä ja yhteisöistä, jotka ovat sekaantuneet terroritekoihin” (perusteet, 1–6 kohta). Lisäksi neuvosto toteaa mainittua määräystä koskevassa  perusteiden liitteessä A muun muassa, että määräys annettiin vuonna 2001 sillä perusteella, että Yhdistyneen kuningaskunnan silloisella sisäministerillä oli syytä uskoa, että PKK oli syyllistynyt yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuihin terroritekoihin ja osallistunut tällaisiin tekoihin (3, 4 ja 16 kohta).  Neuvosto toteaa, että kyseisillä terroriteoilla tarkoitettiin vuodesta 1984 lähtien PKK:n syyksi luettuja terrori-iskuja ja että PKK oli toteuttanut 1990-luvun alussa länsimaiden intresseihin ja sijoituksiin kohdistuneen terrorikampanjan, jonka tarkoituksena oli lisätä Turkin hallitukseen kohdistuvaa painetta, ja osana tätä kampanjaa se oli kaapannut länsimaisia  turisteja ja – vuosina 1993–1994 – hyökännyt jalostamoon ja tehnyt lomakohteisiin iskuja, joiden yhteydessä kuoli ulkomaisia turisteja. Neuvosto toteaa, että vaikka PKK vaikuttaa luopuneen tästä kampanjasta vuosina 1995–1999, näinä vuosina se oli edelleenkin esittänyt uhkauksia siitä, että se hyökkäisi lomakohteisiin Turkissa. Neuvosto toteaa katsovansa, että kyseisillä teoilla oli yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan i ja ii alakohdan mukainen tarkoitus  ja että kyse oli yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan iii alakohdan a, c, d, f, g ja i alakohdassa tarkoitetuista väkivallan teoista (perusteiden 16 kohta).
Tämän jälkeen on muistutettava, että oikeuskäytännön mukaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa edellytettyjen  ”tarkkojen tietojen tai – –  asiaan liittyvien seikkojen” on oltava sellaisia, että ne osoittavat, että kansallinen viranomainen  on tehnyt kyseisessä säännöksessä säädettyä määritelmää vastaavan, asianomaisia henkilöitä tai yhteisöjä koskevan päätöksen, erityisesti siten, että kyseiset henkilöt tai yhteisöt voivat tunnistaa tämän päätöksen, mutta nämä tarkat tiedot tai asiaan liittyvät seikat eivät liity kyseisen päätöksen sisältöön  (ks. vastaavasti tuomio  24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 148 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että käsiteltävässä asiassa voidaan katsoa, että neuvosto on antanut vuoden 2014 toimissa ”[riittävän]  tarkat tiedot” Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamasta määräyksestä yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetulla tavalla, kun se on maininnut tarkan päivän, jona määräys annettiin, sen laatijan ja sen oikeusperustan, tässä tapauksessa Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 2000 terrorismilain.
Sama koskee vuosien 2015–2017 toimia ja vuoden 2019 päätöksiä, jotka sisältävät samat tiedot vuonna 2001 annetun määräyksen tarkasta päivämäärästä, laatijasta ja oikeusperustasta.
Tästä seuraa, että kaikki väitteet, joiden mukaan neuvosto ei ole noudattanut yhteisen kannan  2001/931 1 artiklan 4 kohdan mukaisia vaatimuksia, jotka koskevat ”tarkkoj[a] tietoj[a] tai sellais[ia] asiaan liittyviä seikkoj[a], jotka osoittavat, että toimivaltainen viranomainen on tehnyt – –  päätöksen”, on hylättävä.
3)
Niiden terroritekojen tekoajankohta, joiden perusteella Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeri kielsi PKK:n järjestönä
Kantaja on väittänyt ainoastaan asiassa T-148/19, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antama määräys perustuu liian kauan sitten tapahtuneisiin välikohtauksiin, jotta kyseinen päätös voitaisiin pätevästi ottaa huomioon yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan nojalla.
Aluksi on todettava, että – kuten kantaja muutenkin perustellusti väittää – ajallinen etäisyys, jota tässä asiassa on arvioitava, on vuonna 2001 annetussa määräyksessä huomioon otettujen välikohtausten ja tapahtumien ajankohdan ja mainitun määräyksen antamispäivän välillä kulunut ajanjakso.
On nimittäin niin, että koska tämä väite on esitetty yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan rikkomista koskevan kanneperusteen tueksi, tässä on otettava kantaa yksinomaan siihen, onko vuonna 2001 annettu määräys  luokiteltava kyseisessä säännöksessä tarkoitetuksi toimivaltaisen viranomaisen päätökseksi,  erityisesti, kun otetaan huomioon kyseisessä määräyksessä huomioon otettujen välikohtausten ja tapahtumien ajankohta  (ks. vastaavasti julkisasiamies Sharpstonin ratkaisuehdotus neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2016:723, 80 kohta), missä yhteydessä on todettava, että yhtäältä kyseisessä määräyksessä tarkoitettujen välikohtausten ja tapahtumien ja kyseisen määräyksen  antamisen välistä ajallista etäisyyttä  ja toisaalta kyseisessä määräyksessä tarkoitettujen välikohtausten ja tapahtumien ja riidanalaisten luetteloissa pysyttämistä koskevien päätösten välistä ajallista etäisyyttä arvioidaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan rikkomista  koskevan kanneperusteen tarkastelun yhteydessä.
Kyseisen ajallisen etäisyyden arvioinnista käsiteltävässä asiassa on todettava, että viimeiset tapahtumat, jotka otettiin huomioon Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamassa määräyksessä, sellaisena kuin sitä kuvataan vuoden 2019 päätöksissä,  ovat uhkauksia hyökätä Turkissa sijaitseviin lomakohtaisiin, ja ne ovat vuosilta 1995–1999  (ks. edellä 72 kohta). Lisäksi on muistutettava, että neuvoston asiana ei ole tarkistaa vuonna 2001 annetun määräyksen kaltaisiin kansallisiin tuomitsemista koskeviin ratkaisuihin, joiden perusteella henkilön tai yhteisön nimi on alun perin merkitty luetteloon,  sisältyvien tosiseikkakuvausten paikkansapitävyyttä (ks. edellä 37 kohta).  Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseinen määräys on nimittäin rinnastettava tuomitsemista koskevaan ratkaisuun, koska se on lopullinen siinä mielessä, että sen jälkeen ei enää ole suoritettava tutkintaa, ja koska sen tarkoituksena on kieltää asianomaisten henkilöiden tai yhteisöjen toiminta Yhdistyneessä kuningaskunnassa siten, että kyseisiin henkilöihin tai yhteisöihin läheltä tai kaukaa yhteyksiä ylläpitäville henkilöille voidaan määrätä rikosoikeudellinen seuraamus (ks.  tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T‑160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 155 ja 156 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että vaikka kantaja kiistää, että se olisi esittänyt kyseisiä hyökkäysuhkauksia, ja vetoaa siihen, että toimien perusteissa ei viitata yhteenkään seikkaan tai väitteeseen, joka tukisi sitä, että uhkaukset on esitetty,  kyseiset uhkaukset voidaan ottaa huomioon käsiteltävässä asiassa. Tästä seuraa myös, että viimeisten huomioon otettujen tapahtumien (1999) ja vuonna 2001 annetun määräyksen välinen ajallinen etäisyys on noin kaksi vuotta. Tällaista, alle viiden vuoden ajallista etäisyyttä ei pidetä liiallisena (ks. vastaavasti tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 208 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen on niin, että neuvosto ei rikkonut yhteisen kannan  2001/931 1 artiklan 4 kohtaa  Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamassa määräyksessä huomioon otettujen tapahtumien ajankohdan perusteella, kun neuvosto otti kyseisen määräyksen huomioon mainitun säännöksen perusteella.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että väitteet, jotka koskevat sitä, että riidanalaiset toimet perustuvat Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamaan määräykseen, on hylättävä.
b)

Yhdysvaltojen päätökset
Kantaja väittää, että vuosina 1997 ja 2001 tehtyjä Yhdysvaltojen viranomaisten päätöksiä ei voida pitää yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuina toimivaltaisen viranomaisen päätöksinä, ja vetoaa tältä osin väitteisiin, jotka perustuvat toimivaltaisen viranomaisen käsitteeseen ja tietoihin, joita edellytetään sen osoittamiseksi, että tällaisia päätöksiä on tehty.
Tältä osin on muistutettava, että sittemmin vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan 4 kohdassa käytetty toimivaltaisen viranomaisen käsite ei rajoitu jäsenvaltioiden viranomaisiin vaan se voi lähtökohtaisesti sisältää myös kolmansien valtioiden viranomaiset (tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 22 kohta; tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 244 kohta ja tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 43 kohta).
Tämä tulkinta on perusteltu yhtäältä yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan  4 kohdan sanamuodon, jossa ei rajoiteta käsitettä ”toimivaltaiset viranomaiset” jäsenvaltioiden viranomaisiin, ja toisaalta tämän yhteisen kannan tavoitteen perusteella; se on annettu Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselman 1373 (2001), jolla on tarkoitus tehostaa terrorismin torjuntaa maailmanlaajuisesti kaikkien maiden järjestelmällisellä ja tiiviillä yhteistyöllä, täytäntöönpanemiseksi  (tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 23 kohta; tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 245 kohta ja tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 44 kohta).
Niin ikään vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on kuitenkin niin, että neuvoston on ennen kolmannen valtion viranomaisen tekemään päätökseen tukeutumista tutkittava, onko tämä päätös tehty puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan kunnioittaen (tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 24 ja 31 kohta ja tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 58 kohta).
Aluksi on siis tutkittava kantajan väitteet, joilla se riitauttaa sen, miten neuvosto on nyt käsiteltävässä asiassa selvittänyt tätä seikkaa.  Tältä osin on täsmennettävä, että  kyseisen selvityksen suorittamisen tarve  johtuu erityisesti yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan 4 kohdassa säädetyn vaatimuksen tavoitteesta; sen mukaan henkilön tai yhteisön alkuperäisen merkitsemisen varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon täytyy perustua toimivaltaisen viranomaisen päätökseen.  Tämän vaatimuksen tarkoituksena on suojella asianomaisia henkilöitä tai yhteisöjä varmistamalla, että heidän alkuperäinen merkitsemisensä tähän luetteloon on tapahtunut ainoastaan riittävän vankan tosiseikaston perusteella (ks. vastaavasti tuomio 15.11.2012, Al-Aqsa v. neuvosto ja Alankomaat v. Al-Aqsa, C‑539/10 P  ja  C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 68 kohta). Tämä tavoite voidaan kuitenkin saavuttaa vain, jos ne kolmansien maiden päätökset, joiden perusteella neuvosto on alun perin merkinnyt henkilöt tai yhteisöt mainittuun luetteloon, on tehty puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan kunnioittaen (tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 26 kohta).
Käsiteltävässä asiassa perusteiden liitteessä C, joka koskee sitä, että Yhdysvaltojen viranomaiset ovat määritelleet PKK:n FTO:ksi ja SDGT:ksi, ja joka on samanlainen vuosien 2015–2017 toimissa ja vuoden 2019 päätöksissä, neuvosto toteaa muun muassa, että FTO:ksi määrittämisestä päätettiin 8.10.1997 ja SDGT:ksi määrittämisestä päätettiin 31.10.2001 (3 ja 4 kohta).
Neuvosto toteaa tämän jälkeen, että Yhdysvaltojen ulkoministeri tarkastelee viran puolesta viiden vuoden kuluttua uudelleen päätöksiä FTO:ksi määrittämisestä, jos kyseisestä päätöksestä ei tällä välin ole esitetty peruuttamispyyntöä. Asianomainen yhteisö voi myös itse esittää kahden vuoden välein pyynnön tällaisen määrittämispäätöksen peruuttamisesta omalta osaltaan, jolloin sen on toimitettava todisteet sen osoittamiseksi, että olosuhteet, joiden perusteella se määritettiin FTO:ksi, ovat olennaisesti muuttuneet. Yhdysvaltojen ulkoministeri ja United States Congress (Yhdysvaltojen kongressi, Amerikan yhdysvallat) voivat myös peruuttaa viran puolesta päätöksen FTO:ksi määrittämisestä. Asianomainen yhteisö voi myös nostaa Circuit Court of Appeals for the District of Columbiassa (liittovaltion ylioikeus, Kolumbian tuomiopiiri, Yhdysvallat) kanteen päätöksestä, joka koskee sen määrittämistä FTO:ksi. Päätöksistä SDGT:ksi määrittämisestä neuvosto toteaa, ettei kyseisiä päätöksiä ole velvollisuutta tarkastella uudelleen tietyin väliajoin, mutta ne on mahdollista riitauttaa liittovaltion tuomioistuimissa (perusteiden liitteessä C olevat 8–11 kohta). Neuvosto toteaa myös, että päätöksiä, jotka koskevat kantajan määrittämistä FTO:ksi ja SDGT:ksi, ei ole riitautettu Yhdysvaltojen tuomioistuimissa eikä niistä ole vireillä oikeudenkäyntejä (perusteiden liitteessä C olevat 11 ja 12 kohta). Uudelleentarkastelumenettelyjen ja käytettävissä olevia oikeussuojakeinoja koskevien kuvausten osalta neuvosto katsoo, että Yhdysvalloissa sovellettava lainsäädäntö varmistaa puolustautumisoikeuksien ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden suojelun  (perusteiden liitteessä C oleva 13 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin  jo katsonut useissa tuomioissa, joissa se on ottanut kantaa  perusteisiin, joiden sisältö on sama kuin vuosien 2015–2017 toimien ja vuoden 2019 päätösten liitteinä esitettyjen perusteiden sisältö, että ne eivät riittäneet siihen, että voitaisiin katsoa, että neuvosto oli tehnyt edellytetyn selvityksen sen osalta, kunnioitettiinko Yhdysvalloissa puolustautumisoikeuksia  (tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 54–65 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 93–104 kohta ja tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 65–76 kohta). Unionin tuomioistuin on lisäksi katsonut ainoassa valituksesta annetussa tuomiossaan, jossa se otti kantaa valitusperusteeseen, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuin oli arvioinut virheellisesti neuvoston tukeutumista Yhdysvaltojen viranomaisten tekemiin päätöksiin (tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557), että kyseiset väitteet oli jätettävä tutkimatta ja että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossaan esittämä analyysi oli oikeusvoimainen (tuomio 23.11.2021, neuvosto v. Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, 36–40 ja 82 kohta).
On nimittäin niin, että puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaate edellyttää, että henkilöille, joita päätöksissä tarkoitetaan ja joiden etuihin ne merkittävästi vaikuttavat, annetaan tilaisuus ilmaista tehokkaasti kantansa niistä seikoista, joita on käytetty heitä vastaan kyseisten päätösten perustelemiseksi. Kun kyse on toimenpiteistä, joiden tarkoituksena on henkilöiden tai yhteisöjen merkitseminen varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon, kyseinen periaate merkitsee sitä, että mainittujen toimenpiteiden perustelut ilmoitetaan kyseisille henkilöille tai yhteisöille samanaikaisesti, kun ne toteutetaan, tai välittömästi tämän jälkeen (ks. tuomio  4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 65 ja 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yhdysvaltojen lainsäädännöstä, jonka mukaisesti henkilö tai yhteisö määritetään SDGT:ksi ja jonka perusteella vuonna 2001 tehty päätös on tehty, on todettava, että neuvoston perusteissaan esittämässä yleiskuvauksessa ei mainita minkäänlaista Yhdysvaltojen viranomaisten velvollisuutta ilmoittaa asianomaisille perusteluja tai edes julkaista kyseisiä päätöksiä,  joten asiassa ei voida katsoa, että puolustautumisoikeuksien periaatetta olisi noudatettu (ks. vastaavasti tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 69 ja 70 kohta).
Yhdysvaltojen lainsäädännöstä, jonka mukaisesti yhteisö määritetään FTO:ksi ja jonka perusteella vuonna 1997 tehty päätös on tehty, on todettava, että siinä tosin säädetään kyseisten päätösten julkaisemisesta liittovaltion rekisterissä. Neuvoston esittämistä perusteista ei kuitenkaan ilmene, että tällaisten päätösten päätösosaa lukuun ottamatta tässä yhteydessä julkaistaisiin minkäänlaisia perusteluja – kuten muutenkin ilmenee asiassa T‑316/14 RENV esitetyn vastinekirjelmän liitteenä toimitetuista otteista liittovaltion rekisteristä – tai että kantajalle olisi mitenkään annettu mahdollisuutta tutustua tällaisiin perusteluihin (ks. vastaavasti tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 71–75 kohta). Yhdysvaltojen ulkoministeriön PKK:ta koskeva, Yhdysvaltojen viranomaisten käytössä ollut ”hallinnollinen asiakirja-aineisto”, joka on vuosilta 2013 tai 2019 ja joka mainitaan riidanalaisten toimien perusteissa,  koskee nimittäin pitkälti aikaa vuosina 1997 ja 2001 tehtyjen Yhdysvaltojen päätösten jälkeen, eikä mikään viittaa siihen, että siinä olisi tietoja, jotka liittyvät mainittuihin päätöksiin ja niiden perusteluihin. Neuvosto ei myöskään mainitse perusteissaan, millaisin edellytyksin tähän hallinnolliseen asiakirja-aineistoon voidaan tutustua, vaan se väittää ainoastaan – ja vieläpä  vain kirjelmissään –, että kantaja ei ole käyttänyt oikeuttaan tutustua kyseiseen asiakirja-aineistoon.
Vuonna 1997 tehdyn päätöksen päätösosan tällainen julkaiseminen liittovaltion rekisterissä ja siis pelkkä sitä koskeva maininta toimien perusteissa ei riitä perusteeksi todeta, että neuvosto oli tehnyt edellytetyn selvityksen sen osalta, noudatettiinko  Amerikan yhdysvalloissa puolustautumisoikeuksien periaatetta (tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 76 kohta).
Tästä seuraa, että käsiteltävässä asiassa on katsottava, kuten unionin yleinen tuomioistuin katsoi 6.3.2019 antamassaan tuomiossa  Hamas v. neuvosto (T‑289/15, EU:T:2019:138, 65 kohta), 10.4.2019 antamassaan tuomiossa  Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto (T-643/16, EU:T:2019:238, 104 kohta) ja  4.9.2019 antamassaan tuomiossa  Hamas v. neuvosto (T-308/18, EU:T:2019:557, 76 kohta), että Yhdysvaltojen päätökset eivät voineet olla vuosien 2015–2017 toimien tai vuoden 2019 päätösten perustana yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuina toimivaltaisten viranomaisten päätöksinä, eikä asiassa ole tarpeen tarkastella kysymystä tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden kunnioittamisesta.
Sama puutteellisuus rasittaa vuoden 2014 toimia vielä selvemmin, sillä niiden tätä koskevissa perusteissa neuvosto vain mainitsee tuomioistuinvalvonnan tai hallinnollisen valvonnan, jota voidaan harjoittaa kyseisten päätösten osalta, viittaamatta millään tavoin siihen, että Yhdysvaltojen viranomaisilla olisi velvollisuus ilmoittaa asianomaisille päätöstensä perustelut tai edes julkaista kyseiset päätökset. Lisäksi voidaan todeta, että kun neuvosto viittaa vuoden 2014 toimien perusteissa  Yhdysvaltojen päätöksiin, se ei edes mainitse, minä päivinä kyseiset päätökset on tehty, joten mainitut toimet eivät myöskään täytä yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan  mukaisia vaatimuksia, joiden mukaan neuvoston on esitettävä tarkat tiedot, jotka osoittavat, että toimivaltainen viranomainen on tehnyt päätöksen  (ks. edellä 74 ja  75 kohta).
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kanneperuste, jonka mukaan neuvosto on rikkonut yhteisen kannan  2001/931 1 artiklan 4 kohtaa, on hyväksyttävä siltä osin kuin riidanalaiset toimet perustuvat Yhdysvaltojen vuosina 1997 ja 2001 tekemiin päätöksiin, mutta kanneperuste on hylättävä siltä osin kuin riidanalaisissa toimissa on nojauduttu Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamaan määräykseen.
2.
Kanneperuste, jonka mukaan neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931
1 artikla
n
3
kohtaa
Koska yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan rikkomista koskeva kanneperuste on hyväksytty Yhdysvaltojen vuosina 1997 ja 2001 tekemien päätösten osalta, tätä kanneperustetta ei tutkita siltä osin kuin sillä riitautetaan se, että mainituissa päätöksissä mainitut välikohtaukset ja tapahtumat on luokiteltu terroriteoiksi.
Tukeakseen kanneperustetta, jonka mukaan neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohtaa, kantaja esittää asioissa T‑316/14 RENV ja T-148/19 kahdenlaisia väitteitä:  osassa niistä riitautetaan yleisesti se, että teoilla, jotka se teki osana aseellista  selkkausta kurdien itsemääräämisoikeuden puolesta, olisi ollut terroristinen tarkoitus, ja osassa väitteistä riitautetaan nimenomaisesti ne kyseisessä säännöksessä kuvatut terroristiset tarkoitukset, joihin tietyillä kantajan toimilla on neuvoston esittämien perusteiden mukaan pyritty. Kantaja väittää myös, ainoastaan  asiassa T-148/19, ettei sitä voida luokitella yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuksi terroristiryhmäksi, koska kantajaa ei voida pitää rakenteeltaan jäsentyneenä yhteenliittymänä, joka toimii yhteisymmärryksessä terroritekojen tekemiseksi.
Koska neuvosto riitauttaa asiassa T-148/19 sekä sen, että nyt käsiteltävä kanneperuste täyttää tutkittavaksi ottamisen edellytykset, että kanneperusteen tehokkuuden, aluksi on arvioitava näitä seikkoja ja tämän jälkeen kanneperusteen perusteltavuutta.
a)

Kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen
Neuvosto väittää, että tämä kanneperuste on jätettävä tutkimatta, koska sen tueksi ei ole esitetty mitään näyttöä.
Tämä väite on hylättävä.
Unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäisen kohdan, jota saman perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan sovelletaan menettelyyn unionin yleisessä tuomioistuimessa, ja työjärjestyksen 76 artiklan d alakohdan mukaan kannekirjelmässä on mainittava  oikeudenkäynnin kohde sekä perusteet ja perustelut, joihin asiassa vedotaan, ja yhteenveto kyseisistä perusteista. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan näiden mainintojen on oltava riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi tarvittaessa ratkaista kanteen tukeutumatta muihin tietoihin. Oikeusvarmuuden ja hyvän lainkäytön takaamiseksi kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on, että ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kantaja perustaa kanteensa, käyvät ilmi ainakin pääpiirteittäin itse kannekirjelmästä, kunhan ne on esitetty johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi.  Tältä osin edellytetään muun muassa, että kantaja esittää sellaiset perustelut kanneperusteensa tueksi, että vastaaja ja unionin yleinen tuomioistuin voivat ymmärtää ja vastata kanneperusteeseen (ks. vastaavasti tuomio 25.1.2018, BSCA v. komissio, T-818/14, EU:T:2018:33, 94–96 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sitä vastoin kantajan ei edellytetä esittävän todisteita esittämänsä kanneperusteen tueksi, koska sitä, onko kanneperuste näytön perusteella perusteltu, arvioidaan kyseisen kanneperusteen perusteltavuuden arvioinnin yhteydessä ja näytön puuttuminen voi johtaa kanneperusteen hylkäämiseen perusteettomana. Kun edellä mainitussa oikeuskäytännössä viitataan tosiseikkoihin,  joiden on käytävä pääpiirteittäin ilmi kannekirjelmästä,  sillä tarkoitetaan itse asiassa tosiseikkoihin liittyviä perusteluja, joiden avulla kannekirjelmä on ymmärrettävissä, riippumatta siitä, onko näitä tosiseikkoja koskevia perusteluja näytetty toteen todisteiden avulla (ks. edellä 104 kohta).
Tässä asiassa kantaja on esittänyt ensimmäisen kanneperusteensa tueksi yksityiskohtaiset perustelut, jotka on esitetty yli 60:ssä asiassa T-148/19 esitetyn kannekirjelmän kohdassa, mitä neuvosto ei myöskään kiistä ja minkä neuvosto on myös ottanut huomioon,  kun se on vastannut yksityiskohtaisesti kuhunkin kantajan väitteeseen, jonka se on esittänyt kyseisen kanneperusteensa tueksi. Kyseinen kanneperuste täyttää siis tutkittavaksi ottamisen edellytykset.
b)

K
anneperusteen tehokkuus
Kantaja väittää, että sitä ei voida pitää rakenteeltaan jäsentyneenä yhteenliittymänä, joka toimii yhteisymmärryksessä terroritekojen tekemiseksi. PKK:lla viitataan yhtä aikaa  rakenteeltaan jäsentyneeseen puolueeseen, joka toimii osana monitasoista ”kompleksia”, itse kyseiseen ”kompleksiin”, ja kurdien joukkoliikkeeseen, eikä neuvosto ole ilmaissut selvästi vuoden 2019 päätöksissä, mikä näistä sen oli tarkoitus pysyttää riidanalaisissa luetteloissa. Kantajan mukaan ”kompleksia”, jolla viitataan moninaiseen joukkoon puolueita ja muita itsenäisesti järjestäytyneiden ryhmien muotoja, tai kurdien joukkoliikettä, jonka jäsenet eivät ole kantajan  suorassa tai välillisessä  määräysvallassa, ei voida pitää rakenteeltaan jäsentyneenä yhteenliittymänä eikä varsinkaan terroristiryhmänä.  PKK:sta puolueena osana ”kompleksia” on todettava, että vaikka PKK on rakenteeltaan riittävän jäsentynyt, sen tarkoituksena ei ole tehdä terroritekoja eikä se tee niitä.
Neuvosto katsoo, että tämä nyt käsiteltävän kanneperusteen tueksi esitetty väite on tehoton, koska yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan sanamuodosta ilmenee, että luokittelu kyseisessä säännöksessä tarkoitetuksi terroristiryhmäksi, ja erityisesti ryhmäksi, ei ole mainitun yhteisen kannan soveltamisedellytys.
On totta, että yhteisen kannan 2001/931 sanamuodosta ilmenee, että kyseisen yhteisen kannan yleisenä soveltamisedellytyksenä ei ole, että ryhmä voidaan luokitella kyseisen yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetuksi terroristiryhmäksi eli rakenteeltaan jäsentyneeksi, useamman kuin kahden henkilön vakiintuneeksi yhteenliittymäksi, joka toimii yhteisymmärryksessä terroritekojen tekemiseksi.
Kuten yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 2 kohdassa todetaan, kyseistä yhteistä kantaa sovelletaan nimittäin luonnollisiin henkilöihin sekä ryhmiin ja yhteisöihin, eikä yhteisen kannan tai vuoden 2019 päätösten liitteenä olevassa luettelossa tehdä erottelua ryhmien ja yhteisöjen välillä, sillä niissä luetellaan 1 kohdassa ”luonnolliset henkilöt” ja 2 kohdassa ”ryhmät ja yhteisöt”. Yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa säädetyllä terroristiryhmän määritelmällä pyritään ainoastaan täsmentämään kahta erityistä terroristista tarkoitusta eli terroristiryhmän johtamista (yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan j alakohta) ja terroristiryhmän toimintaan  osallistumista (yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan k alakohta);  kyseisen yhteisen kannan soveltamisala ei rajoitu näihin kahteen terroristiseen tarkoitukseen eikä  neuvosto ole viitannut näihin tarkoituksiin vuoden 2019 päätöksissä PKK:n osalta (ks. vastaavasti tuomio  24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 253 kohta).
Tästä seuraa, että koska kantaja on merkitty riidanalaisiin luetteloihin yhteisessä kannassa 2001/931 säädetyn mukaisesti  ”ryhmänä  tai yhteisönä” ja koska kantaja ei suinkaan riitauta sitä, että se on luokiteltu ”yhteisöksi”, asiassa ei ole merkitystä sillä, että – kuten kantaja esittää – PKK ei ole terroristiryhmä.
Tämä kanneperuste on näin ollen hylättävä tehottomana siltä osin kuin siinä arvostellaan kantajan luokittelua terroristiryhmäksi.
Sen sijaan vastauksena neuvoston väitteeseen, jonka mukaan neuvoston ei ole tullut tarkistaa, että toimivaltainen kansallinen viranomainen  on tulkinnut tosiseikkoja oikeudellisesti oikealla tavalla, on todettava, että neuvostolla on tällainen velvollisuus ja että kantajan väitteet ovat näin ollen tehokkaita siltä osin kuin niillä riitautetaan se, mihin tulokseen neuvoston päätynyt, kun se on tarkistanut, että kansallisten viranomaisten huomioon ottamat teot vastaavat yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa säädettyä terroriteon määritelmää.
Kuten nimittäin yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan sanamuodosta, jossa viitataan muun muassa terroriteosta, sen yrityksestä, siihen osallistumisesta tai sen edistämisestä tuomitsemiseen, ilmenee, neuvoston on tarkistettava, ovatko  teot, joiden perusteella kansalliset viranomaiset ovat tehneet päätöksensä, yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa säädetyn määritelmän mukaisia terroritekoja  (ks. vastaavasti tuomio  16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T-508/11, EU:T:2014:885, 191 kohta). Tätä tarkistusta edellytetään varsinkin, koska – kuten eräistä kantajan väitteistä ilmenee – terroriteon määritelmät vaihtelevat valtiosta toiseen eivätkä välttämättä vastaa kaikilta osin yhteisessä kannassa 2001/931 omaksuttua määritelmää.
On kuitenkin niin, että kun asianomainen yhteisö ei kiistä neuvostossa käytävän menettelyn aikana yksityiskohtaisesti sitä, että kansallinen päätös koskee yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja terroritekoja, neuvostolla ei ole velvollisuutta ottaa yksityiskohtaisemmin kantaa tähän kysymykseen ja riittää, että  se mainitsee toimen perusteissa, että se on tarkistanut, että seikat, joiden perusteella toimivaltaiset kansalliset viranomaiset  tekivät päätöksensä, kuuluivat yhteisen kannan 2001/931 mukaisen terrorismin määritelmän soveltamisalaan  (ks. vastaavasti tuomio  24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 162 ja 163 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On myös huomattava, että tämä yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan  nojalla neuvostolla  oleva tarkistusvelvollisuus koskee ainoastaan välikohtauksia ja tapahtumia, joiden perusteella kansalliset viranomaiset ovat tehneet päätöksensä, joiden perusteella kyseinen yhteisö on alun perin merkitty luetteloon. Kuten nimittäin 24.11.2021 annetusta tuomiosta  LTTE v. neuvosto (T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 168 ja 276 kohta) ilmenee, kun neuvosto pysyttää yhteisön nimen varojen jäädyttämistä koskevissa luetteloissa yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan mukaisen  uudelleentarkastelun yhteydessä, sen ei ole todettava, että yhteisö on syyllistynyt kyseisen yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuihin terroritekoihin vaan että on edelleenkin olemassa riski siitä, että yhteisö syyllistyy tällaisiin tekoihin, mikä ei välttämättä edellytä, että yhteisö tekisi tällaisia tekoja.
On kuitenkin niin, että jos voidaan katsoa, että PKK on tehnyt terroritekoja sen jälkeen, kun se alun perin merkittiin luetteloihin, tämä on erityisen vahva peruste pysyttää sen nimi luetteloissa.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kanneperuste, jonka mukaan neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohtaa, on tehoton siltä osin kuin se koskee kantajan luokittelua terroristiryhmäksi ja tekoja, joiden perusteella sen nimi on pysytetty riidanalaisissa luetteloissa neuvoston suorittamien yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan mukaisten  uudelleentarkastelujen yhteydessä, mutta kyseinen kanneperuste on sitä vastoin tehokas siltä osin kuin sillä riitautetaan niiden välikohtausten ja tapahtumien  luokittelu terroriteoiksi, joiden perusteella on tehty ne kansallisten viranomaisten päätökset, joiden perusteella kantaja on alun perin merkitty luetteloihin.
c)

Kanneperusteen perusteltavuus
1)
Väite, jonka mukaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja tarkoituksia on tulkittava siten, että otetaan huomioon hyväksyttävä aseellinen selkkaus, jossa kantaja taistelee kurdiväestön itsemääräämisoikeuden puolesta
Aluksi on korostettava, että vaikka kantaja on luopunut asiassa T-316/14 RENV esittämästään ensimmäisestä kanneperusteesta, jonka mukaan neuvosto on rikkonut kansainvälistä humanitaarista oikeutta (ks. edellä 28 kohta), se pysyttää väitteensä, joiden mukaan silloin, kun tulkitaan ja sovelletaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohtaa, on ehdottomasti otettava huomioon olemassa oleva aseellinen selkkaus.
Näin ollen kantaja kiistää, että teoilla, jotka neuvosto on lukenut kantajan syyksi, olisi ollut terroristinen tarkoitus, ja vetoaa kantajan ja Turkin tasavallan väliseen aseelliseen selkkaukseen. Kantajan mukaan on olennaisen tärkeää ottaa huomioon riidanalaisten toimien asiayhteys eli hyväksyttävä aseellinen selkkaus, jossa kantaja taistelee kurdiväestön itsemääräämisoikeuden puolesta Turkin viranomaisia vastaan, koska kansainvälisen oikeuden mukaan  väkivallan käyttö on lähtökohtaisesti sallittua aseellisen  selkkauksen aikana. SEU 3 artiklan 5 kohdan ja SEU 21 artiklan mukaisesti yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohtaa on nimittäin tulkittava itsemääräämisoikeutta koskevan kansainvälisen oikeuden, kansainvälisen humanitaarisen oikeuden  sekä demokratian ja oikeusvaltion perusarvojen perusteella.
Näillä väitteillään kantaja riitauttaa sen, että sen syyksi luetuilla teoilla olisi ollut terroristinen tarkoitus, ja korostaa, että teon tekeminen on välttämättä erotettava sen tekemisestä terroristisessa tarkoituksessa. Kantajan tarkoituksena ei varsinkaan ole ollut tehdä epävakaaksi tai tuhota Turkin valtiota, vaan sen tarkoituksena on ollut vain parantaa Turkin valtiota ja tehdä siitä paremmin unionissa vahvistettuja demokratiaa koskevia periaatteita – joihin kuuluu itsemääräämisoikeutta koskeva perusoikeus  – noudattava valtio.  Kantaja on lisäksi pyrkinyt pakottamaan Turkin hallituksen hyväksymään, että  kurdeille on annettava parempi asema, joten kantajan toimintaa ei voida pitää epäasianmukaisena. Kantaja väittää lopuksi, että yksikään sen syyksi luettu teko ei kohdistunut siviiliväestöön vaan teoilla oli ainoastaan hyväksyttäviä sotilaallisia tavoitteita, vaikka ne joskus aiheuttivatkin siviilien kuolemia.
Tältä osin on muistutettava, että sekä unionin tuomioistuimen että unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kansainvälisessä humanitaarisessa oikeudessa tarkoitetun aseellisen selkkauksen olemassaolo ei estä sitä, että terrorismin ennaltaehkäisyä koskevia unionin oikeussääntöjä, kuten yhteistä kantaa 2001/931, sovelletaan tässä yhteydessä mahdollisesti tehtyihin terroritekoihin  (tuomio 14.3.2017, A ym., C-158/14, EU:C:2017:202, 97 ja 98 kohta; ks. myös tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 294 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yhtäältä on nimittäin niin, että yhteisessä kannassa 2001/931 ei tehdä sen soveltamisalan osalta mitään eroa sen mukaan, onko kyseinen teko tehty kansainvälisessä humanitaarisessa oikeudessa tarkoitetun aseellisen selkkauksen yhteydessä vai ei. Toisaalta unionin ja sen jäsenvaltioiden tavoitteena on torjua terrorismia sen muodosta riippumatta voimassa olevan kansainvälisen oikeuden tavoitteiden mukaisesti  (tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T‑508/11, EU:T:2014:885, 58 kohta).
Kantaja ei muutenkaan riitauta  sitä, että yhteistä kantaa 2001/931 voidaan soveltaa aseellisen selkkauksen yhteydessä, vaan se katsoo lähinnä, että yhteisen kannan säännöksiä on tulkittava siten, että otetaan huomioon se, että kantaja on hyväksyttävällä tavalla ryhtynyt aseelliseen selkkaukseen Turkin viranomaisia  vastaan taistellakseen kurdiväestön itsemääräämisoikeuden puolesta.
Kantajan tavoin on todettava, että tapaoikeuteen perustuva itsemääräämisoikeuden periaate, joka mainitaan erityisesti Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan, joka allekirjoitettiin San Franciscossa 26.6.1945, 1 artiklassa, on kansainvälisen oikeuden periaate, jota sovelletaan kaikkiin itsehallintoa vailla oleviin alueisiin ja kaikkiin väestöihin, jotka eivät ole vielä itsenäistyneet (ks. vastaavasti tuomio 21.12.2016, neuvosto v. Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 88 kohta ja tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 217 kohta).
Ottamatta kantaa sen soveltamiseen käsiteltävässä asiassa – tai varsinkaan siihen, onko asevoimien käyttö itsemääräämisoikeuden saavuttamiseksi laillista – on todettava, että tämä periaate ei tarkoita, että jonkin alueen kansa tai asukkaat voisivat itsemääräämisoikeuden käyttämiseksi turvautua keinoihin, jotka kuuluvat yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan (tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 218 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 299 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuimen on nimittäin jo katsonut, että terroritekojen kieltoa aseellisissa selkkauksissa koskevalle poikkeukselle, jota sovellettaisiin vapautusliikkeisiin, jotka taistelevat aseellisessa selkkauksessa ”sortohallitusta” vastaan, ei löydy perusteita unionin oikeudesta eikä kansainvälisestä oikeudesta. Kansainvälisen oikeuden määräyksissä – ja erityisesti Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston 28.9.2001 hyväksymässä päätöslauselmassa 1373 (2001), siviilihenkilöiden suojelemisesta sodan aikana 12.8.1949 tehdyssä Geneven yleissopimuksessa, kansainvälisten ja kansainvälistä luonnetta vailla olevien aseellisten selkkausten uhrien suojelemisesta tehdyissä Geneven yleissopimusten lisäpöytäkirjoissa I ja II ja terrorismin rahoituksen torjumista koskevassa yleissopimuksessa, joka allekirjoitettiin 9.12.1999 New Yorkissa – ei tehdä mitään eroa teon tekijän ja tekijän tavoittelemien päämäärien mukaan, kun niissä tuomitaan terroriteot (tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T‑508/11, EU:T:2014:885, 68 kohta).
Lisäksi on todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa kantaja mainitsee ainoastaan yhden ainoan säännöksen, tässä tapauksessa unionin oikeuden säännöksen, joka tukisi nimenomaisesti sen väitettä, jonka mukaan on olemassa itsemääräämisoikeuden puolesta käytävissä aseellisissa selkkauksissa sovellettava poikkeus terroritekojen kiellosta, eli terrorismin torjumisesta 13.6.2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/475/YOS (EYVL 2002, L 164, s. 3) ja erityisesti puitepäätöksen 11 perustelukappaleen, jonka mukaan ”tällä puitepäätöksellä ei säädellä kansainvälisessä humanitaarisessa oikeudessa määriteltyjä asevoimien toimia aseellisen selkkauksen aikana, sillä niihin sovelletaan kansainvälistä humanitaarista oikeutta, eikä valtion asevoimien toimia silloin kun ne suorittavat virallisia tehtäviään, sikäli kuin niihin sovelletaan kansainvälisen oikeuden muita sääntöjä”. Kantaja lisää, että puitepäätökseen 2002/475 liittyi neuvoston julistus, jossa suljettiin nimenomaisesti sen soveltamisalan ulkopuolelle sen kaltainen aseellinen vastarinta, jota eri eurooppalaiset vastarintaliikkeet harjoittivat toisen maailmansodan aikana.
On kuitenkin niin, että yhteiseen kantaan 2001/931 ei – kuten ei Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselmaan 1371 (2001), joka sillä pannaan täytäntöön unionin tasolla – sisälly puitepäätöksen 2002/475 11 perustelukappaleeseen verrattavissa olevaa säännöstä, ja sen, ettei tällaista perustelukappaletta ole otettu kyseisen yhteisen kannan johdanto-osaan, on tulkittava ilmentävän neuvoston nimenomaista tahtoa olla säätämättä poikkeuksia yhteisen kannan säännösten soveltamisesta, kun kyse on terrorismien ehkäisemistä sen rahoitusta torjumalla (tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T‑508/11, EU:T:2014:885, 74–76 kohta).
Tästä seuraa, että kantajan viittauksella puitepäätökseen 2002/475 ja siihen liittyvään neuvoston julistukseen ei ole merkitystä.
Lisäksi on tehtävä ero yhtäältä sen tavoitteen, jonka jokin väestö tai jonkin alueen asukkaat haluavat saavuttaa, ja toisaalta niiden tavoitteen saavuttamiseksi toteuttamien käyttäytymistapojen välillä. Yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan i, ii tai iii kohdassa mainitut tarkoitukset eivät nimittäin vastaa kyseisiä tavoitteita, joita voidaan luonnehtia tekojen perimmäisiksi tai tekojen taustalla oleviksi tavoitteiksi. Kuten kyseisissä alakohdissa käytetyistä sanoista (pelottelu, pakottaminen, epävakaaksi tekeminen tai tuhoaminen) käy ilmi, näillä tarkoituksilla viitataan tekojen varsinaiseen luonteeseen, ja tästä syystä on katsottava, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa viitataan ainoastaan tekoihin eikä tarkoituksiin (ks. tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 300 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen on muun muassa niin, toisin kuin kantaja väittää, että Turkin valtion perusrakenteisiin kohdistuneiden iskujen tavoitetta (yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan iii alakohta), joka on kantajan mukaan kyseisten rakenteiden muuttaminen demokraattisemmiksi, ei ole otettava huomioon, vaikka kyseinen tavoite näytettäisiin toteen. Samoin sana ”aiheettomasti” (yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan ii alakohta) on ymmärrettävä siten, että sillä tarkoitetaan erityisesti pakottamiskeinojen avulla aiheutetun pakottamisen lainvastaisuutta, eikä sitä pidä arvioida kyseisellä pakottamisella tavoitellun tavoitteen väitetyn hyväksyttävyyden valossa. Lopuksi väestön pelottelusta (yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan i alakohta), jonka osalta kantaja väittää, että aseellinen selkkaus, jossa se taistelee kurdiväestön itsemääräämisoikeuden puolesta, merkitsee, että sen väkivallanteot kohdistuvat vain sotilaallisiin kohteisiin, on todettava, että tämä väite ei perustu tosiseikkoihin, koska useat riidanalaisten toimien perusteissa mainitut teot, ja erityisesti iskut lomakohteisiin, ovat kohdistuneet ennen kaikkea – eikä vain satunnaisesti – siviiliväestöön (ks. mm. jäljempänä 142 ja 143 kohta).
Lopuksi on korostettava, ettei edellä esitetystä voida päätellä, että yhteinen kanta 2001/931 terrorismin ennaltaehkäisyn välineenä, ja yleisemmin koko unionin rajoittavien toimenpiteiden järjestelmä, muodostaisivat esteen sille, että sortovaltioiden väestöryhmät käyttävät itsemääräämisoikeuttaan. Yhteisellä kannalla 2001/931 ja sillä, miten neuvosto sen panee täytäntöön, ei pyritä määrittämään, kuka valtion ja ryhmän välisessä konfliktissa on oikeassa tai väärässä, vaan torjumaan terrorismia (tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T‑208/11 ja T-508/11, EU:T:2014:885, 71 kohta). Tällaisessa tilanteessa neuvoston tehtävänä on käyttää unionin toimielimille unionin ulkosuhteiden hoidossa annettua laajaa harkintavaltaa (ks. vastaavasti tuomio 28.10.1982, Faust v. komissio, 52/81, EU:C:1982:369, 27 kohta; tuomio 16.6.1998, Racke, C‑162/96, EU:C:1998:293, 52 kohta ja määräys 6.9.2011, Mugraby v. neuvosto ja komissio, T-292/09, ei julkaistu, EU:T:2011:418, 60 kohta) ja päättää, keneen – asianomaiseen valtioon vai väestöön, joka pyrkii käyttämään itsemääräämisoikeuttaan, sidoksissa oleviin luonnollisiin henkilöihin ja oikeushenkilöihin – on kohdistettava rajoittavia toimenpiteitä.
Näin ollen on hylättävä kantajan väitteet, jotka koskevat sitä, että hyväksyttävä aseellinen selkkaus, jossa kantaja taistelee kurdiväestön itsemääräämisoikeuden puolesta, on otettava huomioon, kun tulkitaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuja tavoitteita.
Tästä seuraa, että on hylättävä myös kaikki kantajan väitteet, joilla pyritään riitauttamaan se, että tietyillä sen syyksi luetuilla teoilla olisi ollut terroristinen tarkoitus, sillä perusteella, että kyseiset teot oli tarkoitettu Turkin armeijaan kohdistuneita kostotoimiksi.
2)
Se, että kantaja kiistää, että tietyillä kantajan syyksi luetuilla toimilla olisi ollut terroristinen tarkoitus
Heti alkuun on hylättävä väite, jossa väitetään lähinnä, että neuvosto on loukannut nullum crimen, nulla poena sine lege  ‑sääntöä, koska kantajan mukaan neuvosto ei voinut perustaa riidanalaisia toimia välikohtauksiin ja tapahtumiin, jotka olivat tapahtuneet ennen yhteisen kannan 2001/931 voimaantuloa.  Kun nimittäin otetaan huomioon se, että yhteisen kannan 2001/931 mukainen varojen jäädyttäminen on luonteeltaan pelkkä turvaamistoimi eikä sitä siis voida pitää rikosoikeudellisena tai hallinnollisena seuraamuksena (ks. tuomio 7.12.2010, Fahas v. neuvosto, T‑49/07, EU:T:2010:499, 67 ja 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), käsiteltävässä asiassa ei voida soveltaa mainittua unionin yleistä oikeusperiaatetta, joka vahvistetaan perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä, jonka mukaan ”ketään ei saa pitää syyllisenä rikokseen sellaisen teon – –  perusteella, joka ei ollut tekohetkellä rikos kansallisen lainsäädännön tai kansainvälisen oikeuden mukaan” (ks. analogisesti tuomio 27.2.2014, Ezz ym. v. neuvosto, T-256/11, EU:T:2014:93, 70–81 kohta).
Lisäksi on hylättävä tehottomana väite, jonka mukaan tietyt teot, joiden perusteella Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset ovat tehneet päätöksensä, eivät täyttäneet kyseisen jäsenvaltion lainsäädännössä säädettyjen määritelmien mukaisia rikosten tunnusmerkistöjä. Jäsenvaltioiden ja neuvoston välisestä erityisestä yhteistyömuodosta terrorismin torjunnan yhteydessä  ja neuvostolla sen perusteella olevasta velvollisuudesta nojautua niin pitkälle kuin mahdollista toimivaltaisen kansallisen viranomaisen arviointiin, jonka perusteella neuvosto tekee päätöksensä,  seuraa, että neuvoston on myös nojauduttava siihen, miten kyseinen viranomainen on luonnehtinut todettuja tosiseikkoja kansallisen lainsäädännön perusteella. Vaikka yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa edellytetään, että kyse on teosta, ”joka määritellään rikokseksi kansallisessa lainsäädännössä”,  teon katsominen rikokseksi on vain kansallinen asia, joten kun teko katsotaan rikokseksi, tämä luonnehdinta ei sellaisenaan riipu kyseisen yhteisen kannan soveltamisesta.
Siltä osin kuin kantaja riitauttaa sen, että tietyt teot, jotka on luettu PKK:n syyksi, täyttävät yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa säädetyn terroriteon määritelmän mukaiset edellytykset, on todettava  aluksi, että toisin kuin kantaja väittää, tämän kanneperusteen tueksi esitetyistä väitteistä, joita arvioidaan jäljempänä, ilmenee nimenomaan, että kantajalla on ollut niiden välikohtausten ja tapahtumien osalta, joiden osalta se kiistää, että kyse olisi ollut terroriteoista, riittävät tiedot, joiden perusteella se on voinut  esittää väitteitä tukeakseen tätä riitautustaan. Lisäksi siitä, että unionin tuomioistuin katsoi 22.4.2021 antamassaan tuomiossa  neuvosto v. PKK  (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 62 ja 80 kohta), että vuoden 2014 toimien perusteena ollutta yhteenvetoa välikohtauksista ja tapahtumista, samoin kuin vuosien 2015–2017 toimien perusteena ollutta yhteenvetoa, joka toistetaan samanlaisina vuoden 2019  päätöksissä, oli – lukuun ottamatta elokuussa 2014 tapahtunutta välikohtausta – pidettävä riittävinä perusteluina, voidaan päätellä, että kantajalla oli käytössään riittävät tiedot, jotta se saattoi esittää väitteitä tukeakseen sitä, että se riitauttaa kyseisten välikohtausten ja tapahtumien luonnehdinnan terroriteoiksi.
Tämän jälkeen voidaan katsoa, että riippumatta siitä, että kantaja on kiistänyt tavoittelemiensa päämäärien terroristisen luonteen vain tiettyjen tekojen osalta, joiden perusteella neuvosto on antanut toimensa, näillä väitteillä ei voida horjuttaa neuvoston arviointeja.
On nimittäin korostettava, että kaikki yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan a–k alakohdassa mainitut tekotyypit voivat olla luonteeltaan terroristisia. Teon luokitteleminen terroristiseksi  ei edellytä, että sillä on kaikki 11 tässä alakohdassa mainittua terroristisista tarkoitusta.
Tästä seuraa, että on merkityksetöntä, että – kuten kantaja väittää –  tietyillä sen syyksi luetuilla teoilla ei aiheutettu kuolemaa (a alakohta), että tiettyihin tekoihin ei käytetty aseita (f alakohta), että tietyillä teoilla ei aiheutettu suuria tuhoja (d alakohta) tai että tietyillä teoissa ei ollut kyse ihmisryöstöstä (c alakohta), koska kantaja ei yhtäältä kiistä, että näillä teoilla oli muita yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan a–k alakohdassa mainittuja terroristisia tarkoituksia, ja koska toisaalta muilla huomioon otetuilla teoilla on ollut jokin edellä mainituista tarkoituksista.
Erityisesti teoista, jotka Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset totesivat vuonna 2001, on muistutettava, että neuvosto luetteli ne vuosien 2015–2017 toimien  perusteissa ja vuoden 2019 päätöksissä seuraavasti (perusteiden liitteessä A oleva 16 kohta):
–        länsimaisten turistien, mukaan lukien useiden Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisten, ihmisryöstö 1990-luvun alussa
–        hyökkäys jalostamoon vuosina 1993–1994
–        vuosina 1993–1994 lomakohteisiin kohdistuneiden iskujen kampanja, jonka yhteydessä kuoli ulkomaisia turisteja, mukaan lukien Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisia
–        vuosina 1995–1999 uhkauksia hyökätä Turkissa sijaitseviin lomakohteisiin.
Näin ollen on niin, että vaikka oletettaisiin, kuten kantaja väittää, ettei ole osoitettu, että vuosina 1993–1994 toteutettu hyökkäys jalostamoon  olisi vaarantanut ihmishenkiä yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla, kantaja ei kuitenkaan kiistä kyseisessä alakohdassa mainittujen suurien tuhojen aiheutumista eikä näiden tuhojen väistämätöntä seurausta eli huomattavia taloudellisia menetyksiä, jotka mainitaan kyseisessä alakohdassa ihmishenkien vaarantamisen ohella toisena kahdesta vaihtoehtoisesta seurauksesta, joita suurista tuhoista voi aiheutua. Vastaavasti on niin, että vaikka kyseiseen jalostamaan kohdistunutta hyökkäystä ei voitaisi lukea kantajan syyksi, kuten kantaja väittää, voidaan todeta, että Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset ovat todenneet vuonna 2001 muitakin tekoja (ks. edellä 142 kohta), joiden osalta kantaja ei kiistä osallistumistaan tekoihin eikä sitä, että teoilla oli yksi tai useampi terroristinen tarkoitus, mukaan lukien ihmishenkiin kohdistuva hyökkääminen. Kantaja väittää niin ikään perusteetta, että vuosina 1995–1999 esitettyjä uhkauksia Turkissa sijaitseviin lomakohteisiin hyökkäämisestä ei voida pitää yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa säädetyn terroritekojen määritelmän mukaisina tekoina, sillä kyseisen 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan i alakohdassa mainitaan nimenomaisesti ”edellä a–h alakohdassa mainitulla teolla uhkaaminen”, ja tällaisia tekoja ovat esimerkiksi ihmishenkiin kohdistuvat hyökkäykset ja tuhojen aiheuttaminen.
Lisäksi on hylättävä kantajan väitteet, joiden mukaan kyseisiä tekoja ei ole voitu katsoa terroriteoiksi, koska Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännössä säädetty terroriteon määritelmä ja yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa säädetty terroriteon määritelmä  ovat osin erilaisia. Kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä, eli Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 2000 terrorismilaissa, säädetään nimittäin sama kaksitasoinen terroriteon määritelmä kuin mainitussa yhteisessä kannassakin, sillä kyseisessä laissa teot määritellään sekä niiden tarkoitusten että kyseisessä tarkoituksessa käytettyjen keinojen perusteella, ja kyseiset tarkoitukset ja keinot vastaavat pitkälti toisiaan. Näin ollen sillä seikalla, että Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännössä vakavuutta koskeva arviointiperuste liitetään käytettyihin keinoihin (laissa mainitaan esimerkiksi vakava väkivalta, vakava vahinko) ja yhteisessä kannassa 2001/931 tekojen tarkoituksiin (siinä puhutaan esimerkiksi väestön pelottelusta vakavasti, vakavasti epävakaiseksi tekemisestä tai tuhoamisesta), ei ole merkitystä.
Teoista, jotka Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset ovat todenneet vuonna 2014, voidaan todeta täydellisyyden nimissä (ks. edellä 116 ja  117 kohta), että neuvosto ei ole nimenomaisesti yksilöinyt kunkin teon terroristista tarkoitusta vaan se on esittänyt yleisen päätelmän, jossa mainitaan kaikki kyseiset tarkoitukset (tässä tapauksessa yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan a, c, d ja f–i alakohdassa mainitut tarkoitukset) sekä vuonna 2001 että vuonna 2014 todettujen tekojen osalta ja joka esitetään toimien perusteissa (liitteessä A oleva 19 kohta). Siten väitteillä, joiden mukaan neuvosto on virheellisesti katsonut, että teoissa, jotka todettiin vuonna 2014, oli kyse hyökkäämisestä ihmishenkeä vastaan (yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohta) tai oli käytetty asetta (yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan f alakohta), tai että niillä oli aiheutettu suuria tuhoja (yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan d alakohta), ja jotka koskevat vain kolmea seitsemästä terroristisesta tarkoituksesta, jotka teoilla oli todettu olevan, ei ole merkitystä, kun arvioidaan tekojen luonnehtimista yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuiksi terroriteoiksi, ja lisäksi on todettava, että Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset olivat vuonna 2001 tehdyssä päätöksessään tarkoitettujen tekojen osalta todenneet  pätevästi, että teoilla oli tällaisia terroristisia tarkoituksia (ks. edellä 143 kohta).
Näin ollen yhteisen kannan 2011/931 1 artiklan 3 kohdan rikkomista koskeva kanneperuste on hylättävä.
3.

Kanneperuste, jonka mukaan neuvosto on rikkonut
yhteisen kannan 2001/931


artiklan
6
koh
taa
On muistutettava, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan nojalla suoritetun uudelleentarkastelun yhteydessä neuvosto voi pysyttää asianomaisen henkilön tai yhteisön nimen varojen jäädyttämistä koskevassa luettelossa, jos se katsoo, että on edelleen olemassa riski siitä, että kyseinen henkilö tai yhteisö osallistuu terroritoimintaan, jonka perusteella se on alun perin merkitty kyseiseen luetteloon, joten kyseisen henkilön tai yhteisön nimen pysyttäminen kyseisessä luettelossa on lähinnä alkuperäisen merkitsemisen pidennys. Näin ollen neuvoston on tarkistettava, onko tosiasiallinen tilanne muuttunut kyseessä olevan alkuperäisen merkitsemisen jälkeen siten, ettei sen perusteella enää voida tehdä samaa päätelmää asianomaisen henkilön tai yhteisön osallistumisesta terroritoimintaan (ks. vastaavasti tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 46 ja 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; tuomio 20.6.2019, K.P., C-458/15, EU:C:2019:522, 43 kohta ja tuomio  22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 49 kohta).
Tarkistettaessa, onko edelleen olemassa riski siitä, että kyseessä oleva henkilö tai yhteisö osallistuu terroritoimintaan, tämän henkilön tai yhteisön alkuperäisen varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon merkitsemisen perustana olevan kansallisen päätöksen myöhempi kohtalo on otettava asianmukaisesti huomioon, erityisesti tämän kansallisen päätöksen kumoaminen tai peruuttaminen uusien tosiseikkojen tai tietojen vuoksi taikka toimivaltaisen kansallisen viranomaisen arvioinnissa tapahtuneen muutoksen vuoksi  (tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 52 kohta ja tuomio 22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 50 kohta).
Lisäksi ajan kulumisen valossa ja nyt käsiteltävän asian olosuhteiden kehittymisen perusteella ainoastaan siitä, että kansallinen päätös, jolla on perusteltu alkuperäistä luetteloon merkitsemistä, pysyy voimassa, ei ehkä voida päätellä kyseessä olevan henkilön tai yhteisön osalta terroritoimintaan osallistumisen riskin olevan edelleen olemassa. Tällaisessa tilanteessa – ja erityisesti, jos toimivaltainen viranomainen ei ole tarkastellut uudelleen kansallista päätöstä, jonka perusteella alkuperäinen merkitseminen luetteloihin on tehty – neuvostolla on velvollisuus perustella tämän henkilön tai yhteisön pysyttäminen varojen jäädyttämistä koskevissa luetteloissa tilanteen ajantasaistetulla arvioinnilla ottamalla huomioon uudemmat tiedot, jotka osoittavat, että riski on edelleen olemassa (ks. vastaavasti tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 52, 62 ja 72 kohta; tuomio 26.7.2017, neuvosto v. Hamas, C‑79/15 P, EU:C:2017:584, 40 ja 50 kohta; tuomio 20.6.2019, K.P., C-458/15, EU:C:2019:522, 52, 60 ja 61 kohta ja tuomio 22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 51 kohta).
Edellytykset, joiden täyttyessä tämä ajantasaistamista koskeva velvollisuus syntyy, eli ajan kuluminen ja asian olosuhteiden kehittyminen ovat luonteeltaan vaihtoehtoisia, vaikka edellä  149 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä käytetään konjunktiota ”ja”. Unionin tuomioistuimet ovat siten saattaneet vahvistaa, että neuvostolla  oli ajantasaistamista koskeva velvollisuus,  kuluneen ajan perusteella viittaamatta välttämättä niin ikään olosuhteiden muuttumiseen kyseisen ajanjakson aikana (tuomio 26.7.2017, neuvosto v. Hamas, C‑79/15 P, EU:C:2017:584, 32 ja 33 kohta), ja ne ovat ajoittain jopa todenneet, että ajantasaistaminen oli perusteltua jo sinänsä kyseisen ajan kulumisen perusteella (tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 176 kohta). Pelkkä merkittävän ajan kuluminen voi nimittäin olla riittävä peruste neuvoston arvioinnin ajantasaistamiselle, koska siinä on kyse sen arvioimisesta, liittyykö henkilöön tai yhteisöön edelleenkin tietty riski, ja siten kyseisen riskin muuttumisesta ajan kuluessa. On myös vaikea jättää ottamatta huomioon tapahtumaa, joka merkitsee olosuhteiden kehittymistä merkittävällä tavalla, vaikka tapahtuma olisikin tapahtunut vain joitakin kuukausia sen jälkeen, kun neuvosto on antanut toimen, jolla henkilön tai yhteisön nimi on pysytetty luettelossa.
Kun arvioinnin ajantasaistaminen on tarpeen ajan kulumisen tai asian olosuhteiden kehittymisen perusteella, neuvosto voi sen osalta tukeutua viimeaikaisiin seikkoihin, jotka perustuvat toimivaltaisten viranomaisten tekemien kansallisten päätösten lisäksi muihin lähteisiin, ja näin ollen myös omiin arviointeihinsa (ks. vastaavasti tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 52, 62 ja 72 kohta; tuomio 26.7.2017, neuvosto v. Hamas, C‑79/15 P, EU:C:2017:584, 40 ja 50 kohta; tuomio 20.6.2019, K.P., C-458/15, EU:C:2019:522, 52, 60 ja 61 kohta ja tuomio  22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 51 kohta).
Tältä osin on korostettava vastauksena kantajan asiassa T‑316/14 RENV esittämään väitteeseen, jonka mukaan kansallisten viranomaisten on tarkasteltava päätöksiään uudelleen ja neuvoston on välttämättä tukeuduttava kyseisiin uudelleentarkasteluihin,  että koska yhteisessä kannassa 2001/931 käyttöön otetussa rajoittavien toimenpiteiden järjestelmässä ei säädetä mekanismista, jonka avulla neuvostolla olisi tarvittaessa käytettävissään kansalliset päätökset, jotka on tehty alkuperäisen luetteloon merkitsemisen jälkeen, kyseisen yhteisen kannan 1 artiklan 6 kohdan mukaisia uudelleentarkastelujaan varten, ei voida katsoa, että rajoittavien toimenpiteiden järjestelmä edellyttää, että neuvosto suorittaa  kyseiset uudelleentarkastelut yksinomaan tällaisten kansallisten päätösten perusteella, sillä muutoin rajoitetaan epäasianmukaisesti neuvostolla tätä varten käytössä olevia keinoja (tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 63 ja 64 kohta ja tuomio  26.7.2017, neuvosto v. Hamas, C‑79/15 P, EU:C:2017:584, 45 kohta).
Lisäksi viimeaikaisista seikoista, jotka otetaan huomioon, kun tilanteen arviointia ajantasaistetaan – riippumatta siitä, perustuvatko nämä seikat kansalliseen päätökseen vai muihin lähteisiin – on muistutettava,  että unionin tuomioistuinten velvollisuutena on tarkistaa yhtäältä, onko SEUT 296 artiklassa määrättyä perusteluvelvollisuutta noudatettu ja ovatko esitetyt perusteet siis riittävän tarkkoja ja konkreettisia, sekä toisaalta, onko näille perusteille näyttöä, mikä merkitsee, että kyseisten tuomioistuinten on varmistuttava näiden perusteiden aineellisen lainmukaisuuden valvonnan yhteydessä siitä, että nämä toimet perustuvat riittävän vankkaan tosiseikastoon, ja tarkistettava ne tosiseikat, joihin viitataan perusteissa, joiden perusteella henkilön tai yhteisön nimi pysytetään varojen jäädyttämistä koskevissa luetteloissa (ks. vastaavasti tuomio 18.7.2013, komissio ym. v. Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P  ja  C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 118 ja 119 kohta; tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 70 kohta ja tuomio 22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 52 kohta).
Siltä osin kuin kyse on viimeksi mainitusta valvonnasta, asianomainen henkilö tai yhteisö voi kanteessa, joka on nostettu sen riidanalaisessa varojen jäädyttämistä koskevassa luettelossa pysyttämisen riitauttamiseksi, riitauttaa kaikki seikat, joihin neuvosto tukeutuu osoittaakseen, että riski sen osallistumisesta terroritoimintaan on edelleen olemassa, riippumatta siitä, perustuvatko nämä seikat toimivaltaisen viranomaisen tekemään kansalliseen päätökseen vai muihin lähteisiin. Jos asia riitautetaan, neuvoston asiana on osoittaa, että väitetyt tosiseikat pitävät paikkansa, ja unionin tuomioistuinten on tutkittava niiden aineellinen paikkansapitävyys (ks. tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen  ja tuomio 22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 53 kohta).  Tässä yhteydessä on korostettava, että kun otetaan huomioon yhteisellä kannalla 2001/931 käyttöön otettu neuvoston ja jäsenvaltioiden välinen erityinen yhteistyöjärjestelmä ja neuvostolla sen perusteella oleva velvollisuus nojautua niin pitkälle kuin mahdollista kansallisen viranomaisen arviointiin, kyseisten viranomaisten päätöksillä on erityistä  näyttöarvoa, joka helpottaa tosiseikkojen toteamista neuvostossa ja unionin tuomioistuinten suorittamia tarkistuksia, jos toimivaltaiset kansalliset viranomaiset ovat ensin todenneet kyseiset tosiseikat.
Sitä, onko vuoden 2014 toimien, vuosien 2015–2017 toimien ja vuoden 2019 päätösten antamisessa noudatettu yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan 6 kohdan mukaisia vaatimuksia, on arvioitava näiden seikkojen perusteella, ja tässä yhteydessä on erotettava toisistaan  kyseiset kolme toimien sarjaa, kun otetaan huomioon eri seikat, jotka on otettu huomioon siksi, että neuvosto on ajantasaistanut arviointiaan kyseisiin toimiin liittyvissä perusteissa.
a)

Neuvoston vuoden 2014 toimissa suorittama
uudelleentarkastelu
(asia
T
‑
316/14 R
ENV)
Vuoden 2014 toimien perusteista ilmenee, että kun neuvosto päätti pysyttää kantajan nimen riidanalaisissa luetteloissa, neuvosto tukeutui – ottaen huomioon kantajan vuodesta 1984 lähtien harjoittaman terroritoiminnan ja sen, että kantaja oli ilmoittanut yksipuolisesti useista tulitauoista erityisesti vuodesta 2009 lähtien  – paitsi Yhdysvaltojen ja Turkin viranomaisten päätöksiin ajalta ennen vuotta 2009 myös  siihen, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antama määräys, jonka perusteella PKK alun perin merkittiin kyseiseen luetteloon, oli edelleenkin voimassa, sekä luetteloon, jossa mainittiin 69 välikohtausta, jotka olivat sattuneet 14.11.2003–19.10.2011 ja jotka neuvosto luokitteli luokitteli yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuiksi terroriteoiksi, jotka voitiin lukea kantajan syyksi (ks. edellä  11 ja  12 kohta).
Kantaja väittää, että neuvosto teki virheen,  kun se ei perustanut kantajan nimen pysyttämistä riidanalaisissa luetteloissa ajantasaistettuun arviointiin tilanteesta, kuten yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohta  kantajan mukaan olisi edellyttänyt. Kantajan mukaan neuvosto tukeutui nimittäin ainoastaan kansallisista päätöksistä ilmeneviin vanhentuneisiin tietoihin eikä se ottanut huomioon lukuisia viimeaikaisia tietoja, jotka kantaja oli toimittanut ja jotka koskivat vuonna 2012 alkanutta rauhanprosessia, sitä seurannutta tulitaukoa, kantajan joukkojen vetäytymistä Turkin alueelta tällä perusteella ja kantajan osallistumista taisteluun ISILiä vastaan, mistä viimeksi mainittu johti siihen, että vuonna 2014 esitettiin useita vetoomuksia poistaa kantaja terroristijärjestöjen luetteloista.
Ensinnäkin on todettava, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antaman määräyksen ja vuoden 2014 toimien antamisen välillä kului paljon aikaa, ja tämä on itsessään riittävä peruste ajantasaistaa arviointia siitä, onko edelleenkin riski siitä, että PKK osallistuu terroritoimintaan.
Toiseksi voidaan todeta, että vuonna 2001 annetun määräyksen ja vuoden 2014 toimien antamisen välillä kuluneen 13 vuoden aikana tapahtui useita tapahtumia, jotka merkitsevät asian olosuhteiden kehittymistä edellä  149 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.
Siten vuoden 2014 toimissa viitataan useisiin tulitaukoihin, jotka PKK julisti yksipuolisesti vuosina 2005, 2006 ja ”vuodesta 2009 lähtien”, sekä PKK:n vuonna 2003 laatimaan ”kolmivaiheiseen rauhansuunnitelmaan”.  Vaikka vuoden 2014 toimien perusteissa ei viitata niihin, on myös mainittava PKK:n ja Turkin hallituksen välillä vuosina 2012 ja 2013 käydyt rauhanneuvottelut  ja PKK:n perustajan ja johtajan Abdullah Öcalanin 21.3.2013 esittämä vetoomus rauhan puolesta; nämä ovat molemmat seikkoja, jotka kantaja on tuonut esiin (ks. jäljempänä  167–171 kohta).
Sitä, että kantaja on osallistunut ISILin vastaiseen taisteluun, ei sen sijaan voida tässä vaiheessa pitää tapahtumana, joka merkitsee asian olosuhteiden  kehittymistä tavalla, jonka perusteella on syytä ajantasaistaa arviointia, koska oikeudenkäyntiasiakirjoissa olevien tietojen perusteella tämä kantajan toiminta alkoi vuoden 2014 loppupuolella eli vuoden 2014 toimien antamisen jälkeen.
Tästä seuraa, että neuvostolla oli velvollisuus saattaa ajan tasalle arviointinsa siitä, onko edelleen olemassa riski siitä, että kantaja osallistuu terroritoimintaan.
Neuvosto on tässä tarkoituksessa luetellut  lukuisia välikohtauksia ajalta 14.11.2003–19.10.2011, mukaan lukien 17 välikohtausta ajalta 17.1.2010–19.10.2011 eli sen jälkeen, kun PKK oli vuodesta 2009 lähtien alkanut ilmoittaa yksipuolisesti tulitauoista.
Tältä osin on todettava  aluksi, että unionin tuomioistuin katsoi 22.4.2021 antamassaan tuomiossa neuvosto v. PKK  (C‑46/19 P, EU:C:2021:316), että tämän ajantasaistamisen perustelut olivat riittävät, ja tämä arviointi sitoo unionin yleistä tuomioistuinta. Unionin tuomioistuimen mukaan vuoden 2014 toimien perusteet mahdollistivat sen, että PKK sai selville erityiset ja konkreettiset syyt, joiden perusteella neuvosto oli katsonut, että vuodesta 2009 lähtien yksipuolisesti julistetuista tulitauoista huolimatta riski kyseisen järjestön osallistumisesta terroritoimintaan oli edelleen olemassa. Unionin tuomioistuin täsmensi, että näissä perusteissa esitetyt seikat olivat siis riittäviä, jotta PKK saattoi ymmärtää, mistä sitä syytettiin, ja jotta PKK saattoi tarvittaessa riitauttaa tämän ja unionin yleinen tuomioistuin tutkia kyseisten toimien laillisuuden (tuomio  22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 61 ja 62 kohta).
Tämän jälkeen voidaan myös todeta, että kantaja on riitauttanut pätevästi välikohtausten paikkansapitävyyden tai sen, että ne on luettu sen syyksi, vain eräiden  välikohtausten osalta.  Vaikka oikeuskäytännössä on nimittäin katsottu, että asianomaisen henkilön tai yhteisön asiana ei ole riitautuksen yhteydessä esittää negatiivista näyttöä siitä, etteivät kyseiset perusteet ole perusteltuja  (ks. tuomio 22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), sen on ainakin mainittava nimenomaisesti ne välikohtaukset, jotka se kiistää (ks. vastaavasti tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 151 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kantaja riitauttaa  nimenomaisesti vain osan 69 välikohtauksesta. Vastaavasti on niin, että kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen edellä mainittu arviointi, jonka mukaan neuvosto on noudattanut perusteluvelvollisuuttaan, kantaja ei myöskään voi vakavissaan esittää, että perusteissa ei ole tarkasti kuvattu kyseisiä välikohtauksia, ja väittää  tällä perusteella,  ettei sillä ole edellytyksiä riitauttaa kyseisiä välikohtauksia.  Kantaja ei myöskään voi väittää, että neuvosto ei ole ilmoittanut kyseisiä välikohtauksia koskevien tietojen lähteitä, sillä neuvostolla ei ole velvollisuutta  ilmoittaa tällaisia tietoja, koska tietojen ilmoittamatta jättäminen ei estä yhteisöä, jonka nimi on pysytetty luettelossa, ymmärtämästä syitä, joiden perusteella pysyttämisestä on päätetty, ja koska yhteisö voi pyytää saada tutustua neuvoston asiakirjoihin (ks. vastaavasti tuomio  22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 64 kohta; ks. myös tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 378–380 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Käsiteltävässä asiassa tästä seuraa, että kantaja on riitauttanut vain pienen osan erityisesti niistä 17 välikohtauksesta, jotka tapahtuivat vuosina 2010 ja 2011.
Näin ollen voidaan katsoa,  varsinkin kun kyseiset välikohtaukset on perustellusti luokiteltu terroriteoiksi (ks. edellä 116, 117 ja  146 kohta), että neuvosto noudatti velvollisuuttaan ajantasaistaa arviointia aina vuoteen 2011 saakka. Tästä seuraa myös, että tässä asiassa ei ole tarpeen ottaa kantaa kantajan väitteisiin, jotka koskevat sitä, että neuvosto olisi virheellisesti tukeutunut Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2006 antamaan määräykseen, jolla kiellettiin KADEK ja KONGRA-GEL, ja  Turkin turvallisuusasioita käsittelevien tuomioistuinten antamiin tuomioihin, joista viimeiset neuvoston huomioon ottamat tuomiot annettiin vuonna 2006.
On kuitenkin niin, että vuosina 2011–2014 – mikä ei ole ajanjakso, jonka perusteella sinänsä olisi katsottava, että ajantasaistaminen oli tarpeen (ks. vastaavasti tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 208 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) –  Abdullah Öcalan vetosi rauhan puolesta ja PKK ja Turkin viranomaiset kävivät rauhanneuvotteluja (ks. edellä 160 kohta), mitä seikkoja ei mainita vuoden 2014 toimissa tai niiden perusteissa eikä myöskään kirjelmissä, joilla nämä toimet ja perusteet annettiin tiedoksi  kantajalle.
Nämä seikat merkitsevät asian olosuhteiden kehittymistä  tavalla, jonka perusteella kyseistä tilannetta koskevaa arviointia oli ajantasaistettava.
Aluksi on todettava, että Öcalanin vetoomus rauhan puolesta ei ollut yksittäinen kannanotto, vaan se liittyi jo useita kuukausia  käynnissä olleisiin neuvotteluihin. Siinä ei siis ollut kyse pelkästä  – jo määritelmällisesti yksipuolisesta – terroritoiminnan väliaikaisesta lopettamisesta tai keskeyttämisestä, vaan se liittyi laajempiin, kahdenvälisiin rauhanneuvotteluihin, joiden yhteydessä Öcalan ilmoitti  terroritoiminnan lopettamisesta tai keskeyttämisestä. Näin ollen  oikeuskäytännöllä, johon neuvosto on viitannut ja joka koskee uhkaa, jota voi edelleen aiheutua järjestöstä, joka on aikaisemmin toteuttanut terroritekoja, siitä huolimatta, että sen terroritoiminta on lakkautettu tietyksi ajaksi tai jopa vaikuttaa kokonaan päättyneeltä  (tuomio 23.10.2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. neuvosto, T-256/07, EU:T:2008:461, 112 kohta) ei ole merkitystä. Lisäksi on niin, että vaikka unionin tuomioistuin katsoi 22.4.2021 antamansa tuomion  neuvosto v. PKK  (C‑46/19 P, EU:C:2021:316) 61 ja 62 kohdassa, että neuvosto oli perustellut pätevästi sitä, että kantajan ilmoittamista tulitauoista huolimatta oli edelleen olemassa riski siitä, että kantaja osallistuu terroritoimintaan,  kuten neuvosto esittää, tämä unionin tuomioistuimen toteamus perustui siihen, että neuvosto oli maininnut välikohtauksia, jotka olivat sattuneet ilmoitettujen tulitaukojen alettua.
Tämän jälkeen on todettava, että unionin viranomaiset – tässä tapauksessa unionin ulkopolitiikan korkeat viranomaiset eli unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja  sekä laajentumisesta ja Euroopan naapuruuspolitiikasta vastaava komission jäsen – olivat myöskin todenneet, että meneillään oli ”rauhanprosessi”. Unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja sekä laajentumisesta ja Euroopan naapuruuspolitiikasta vastaava komission jäsen  antoivat nimittäin 21.3.2013 julkaistussa lehdistötiedotteessa yhteisen julistuksen, jossa he ilmaisivat tyytyväisyytensä Abdullah Öcalanin vetoomukseen, jossa vaadittiin PKK:ta laskemaan aseensa ja vetäytymään Turkin rajojen ulkopuolelle, kannustivat kaikkia osapuolia jatkamaan tinkimätöntä työtä rauhan ja hyvinvoinnin varmistamiseksi kaikille Turkin kansalaisille sekä antoivat täyden tukensa rauhanprosessille.
Lopuksi voidaan todeta, että kyseinen rauhanprosessi  oli alkanut yli vuotta ennen kuin annettiin ensimmäinen vuoden 2014 toimista ja yli 18 kuukautta ennen kuin annettiin toinen vuoden 2014 toimista, eikä vuoden 2014 toimista tai oikeudenkäyntiasiakirjoista ilmene yhtään seikkaa, jonka perusteella voitaisiin katsoa, että rauhanprosessi olisi päättynyt ennen kyseisten toimien antamista.
On todettava, että vaikka neuvosto on vaiennut tästä, 22.4.2021 annetun tuomion  neuvosto v. PKK  (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 56, 57, 74 ja 88 kohta) mukaisesti neuvoston vaikenemisesta ei voida päätellä, että neuvosto ei ole noudattanut perusteluvelvollisuuttaan. Siitä, että neuvosto ei viittaa mitenkään edellä mainittujen seikkojen arvioimiseen tai huomioon ottamiseen, voidaan sen sijaan päätellä, että neuvoston suorittama uudelleentarkastelu ei vastaa yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan mukaisia vaatimuksia.
Tätä tulkintaa tukee se, että neuvosto ei mainitse näitä seikkoja nimenomaisesti kirjelmissään vaan ainoastaan viittaa yleisesti kantajan ilmoituksiin siitä, että se lopettaa aseellisen ja terroritoimintansa, miltä osin on yhtäältä korostettava, ettei tässä ole kyse pelkästään kyseisistä ilmoituksista, koska kyseinen Öcalanin kannanotto oli osa rauhanprosessia (ks. edellä 169 kohta), ja toisaalta, että aiemmin tällaiset ilmoitukset olivat – muun muassa vuoden 2005 ja vuoden 2006 tulitaukojen osalta – johtaneet siihen, että neuvosto tarkisti, että PKK oli jatkanut terroritoimintaansa kyseisten tulitaukojen alkamisen jälkeen (ks. edellä 160 ja 163 kohta), mutta neuvosto ei suorittanut tällaista tarkistusta vuosina 2012 ja 2013 käytyjen neuvottelujen ja tehtyjen ilmoitusten jälkeen.
Tältä osin merkitystä ei myöskään ole Öcalanin 21.3.2015 tekemällä kannanotolla, jossa hän kehotti järjestämään kurdikongressin, jossa päätettäisiin aseellisen taistelun lopettamisesta, johon neuvosto viittaa kirjelmissään ja joka neuvoston mukaan osoittaa, että tällaista päätöstä ei ollut tehty ennen 21.3.2015. Vaikka nimittäin sitä, onko edelleen olemassa riski siitä, että järjestö osallistuu terroritoimintaan, voidaan arvioida osin tulevaisuuteen suuntautuvasti, tällä perusteella ei voida kyseenalaistaa vakiintunutta oikeuskäytäntöä, joka koskee myös rajoittavia toimenpiteitä ja jonka mukaan unionin toimen laillisuutta on arvioitava toimen antamisajankohtana olemassa olleiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella (ks. tuomio 3.9.2015, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. komissio, C‑398/13 P, EU:C:2015:535, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 4.9.2015, NIOC ym. v. neuvosto, T‑577/12, ei julkaistu, EU:T:2015:596, 112 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), joten huomioon voidaan ottaa vain tosiseikkoja, jotka olivat olemassa päivänä, jona riidanalaiset toimet annettiin (ks.  tuomio 24.11.2021, Al Zoubi v. neuvosto, T-257/19, EU:T:2021:819, 58 kohta (ei julkaistu) oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohtaa, millä perusteella on kumottava vuoden 2014 toimet, eikä asiassa ole tarpeen tutkia perusoikeuskirjan 4 ja 51 artiklan rikkomista koskevaa kanneperustetta, joka koskee ainoastaan sitä, että neuvosto on ottanut huomioon Turkin turvallisuusasioita käsittelevien tuomioistuinten antamia tuomioita  (ks. edellä 166 kohta), eikä myöskään kolmea seuraavaa kanneperustetta, jotka on esitetty vuoden 2014  toimien kumoamista koskevan vaatimuksen tueksi.
b)

Neuvoston vuo
sien 2015–2017
toimissa suorittama
uudelleentarkastelu
(asia
T
‑
316/14 R
ENV)
Aluksi on todettava, että vuosien 2015–2017 toimien perusteissa neuvosto on vedonnut uusiin seikkoihin, joiden  perusteella se katsoi, että kantajan nimi voitiin  pysyttää riidanalaisissa luetteloissa.
Neuvosto on erityisesti maininnut Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin 3.12.2014 tekemän uuden päätöksen  ja – sen lisäksi, että perusteissa mainitaan ensimmäistä kertaa, minä päivinä (vuosina 1997 ja 2001) Yhdysvaltojen viranomaiset olivat tehneet päätöksensä, joiden perusteella kantajan nimi oli alun perin merkitty luetteloihin – Yhdysvaltojen viranomaisten 21.11.2013 suorittaman uudelleentarkastelun sekä Yhdysvaltojen ulkoministeriön ”hallinnollisen asiakirja-aineiston” niin ikään vuodelta 2013, ja se on täsmentänyt, minkä välikohtausten perusteella kyseiset kansalliset päätökset on tehty ja mitkä niistä mainitaan hallinnollisessa asiakirja-aineistossa. Neuvosto on lisäksi nojautunut ensimmäistä kertaa useisiin Ranskan tuomioistuinten vuosina 2011–2014 antamiin ratkaisuihin. Neuvosto on lisäksi todennut tutkineensa, oliko sillä tiedossaan seikkoja, jotka puolsivat PKK:n nimen poistamista luettelosta, ja katsoneensa, että – koska se ei ollut löytänyt tällaisia seikkoja – syyt, joiden perusteella kantaja oli alun perin merkitty luetteloon, olivat edelleen päteviä (ks. edellä 13 kohta).
Kantaja kiistää välikohtaukset, joiden perusteella Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2014 tekemä päätös on tehty, ja korostaa, ettei päätöstä ole tehty vastauksena kantajan pyyntöön peruuttaa sitä koskeva kielto, joten sitä ei ole tehty kaikkien merkityksellisten tietojen perusteella.  Yhdysvaltojen vuonna 2013 tekemän päätöksen  osalta kantaja väittää, että ei ole osoitettu, että kyseinen päätös olisi tehty samalta vuodelta olevan Yhdysvaltojen ulkoministeriön hallinnollisen asiakirja-aineiston  perusteella. Ranskan tuomioistuinten vuosina 2011, 2013 ja 2014 antamista ratkaisuista kantaja toteaa, että se ei ollut asianosaisena menettelyissä, joissa kyseiset ratkaisut annettiin, että  ne eivät muutenkaan perustu puolueettomaan, objektiiviseen ja olennaiseen näyttöön – erityisesti, koska ne perustuvat suurelta osin Turkista saatuihin tietoihin – ja että ratkaisut perustuvat sellaiseen terroriteon määritelmään, joka on laajempi kuin yhteisen kannan 2001/931 mukainen terroriteon määritelmä, sekä tekoihin, joihin kantajan väitetään syyllistyneen ennen vuotta 2007. Kantaja päättelee 22.4.2021 annettua tuomiota  neuvosto v. PKK  (C‑46/19 P, EU:C:2021:316) koskevissa huomautuksissaan, että koska neuvosto ei valituksessaan riitauttanut unionin yleisen tuomioistuimen tulkintaa, jonka mukaan Ranskan tuomioistuinten ratkaisut eivät ole riittävä perusta kantajan nimen pysyttämiselle riidanalaisissa luetteloissa, tätä toteamusta ei ole kyseenalaistettu. Lopuksi kantaja väittää, että neuvosto on jättänyt virheellisesti  huomiotta kantajan kannekirjelmässä ja vastauskirjelmässä esitetyt yksityiskohtaiset ja asiakirjoilla tuetut  tiedot siitä, että kantaja on Yhdysvaltojen ja Euroopan koalitiojoukkojen tärkeä yhteistyökumppani taistelussa ISILiä vastaan.
Näin ollen on ratkaistava, voidaanko näiden uusien seikkojen perusteella katsoa, että neuvosto on pätevästi pysyttänyt kantajan nimen riidanalaisissa luetteloissa, kun otetaan huomioon kantajan esittämät väitteet, joilla se riitauttaa tämän;  tarkastelu aloitetaan väitteistä, joissa kantaja väittää neuvoston tukeutuneen virheellisesti Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2014 tekemään päätökseen.
Vuosien 2015–2017 toimissa neuvosto toteaa, että kyseinen päätös perustuu seuraaviin seikkoihin:
–        toukokuussa 2014 Turkin sotilasaseman pitkälle edenneellä rakennustyömaalla tehty hyökkäys, jossa loukkaantui kaksi sotilasta
–        elokuussa 2014 hyökkäys sähkövoimalaan, jossa yhteydessä kaapattiin kolme kiinalaista insinööriä  (perusteiden liitteessä A oleva 17 kohta)
–        PKK:n lokakuussa 2014 tekemä ilmoitus, jossa se totesi, että mikäli Turkin tasavalta ei ryhdy toimenpiteisiin ISILiä vastaan, rauhanneuvottelut, joissa PKK oli mukana, keskeytyisivät (perusteiden liitteessä A oleva 18 kohta).
Aluksi on korostettava, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2014 tekemän päätöksen on tehnyt yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu toimivaltainen viranomainen, koska päätöksen on tehnyt vuonna 2001 annetun määräyksen  antanut viranomainen (ks. edellä 67 kohta). Vaikka neuvoston ei ole tukeuduttava toimivaltaisten kansallisten viranomaisten päätöksistä ilmeneviin tietoihin, kun se pysyttää yhteisön nimen varojen jäädyttämistä koskevissa luetteloissa  (ks. edellä 151 ja 152 kohta), on siis kuitenkin niin, että kun neuvosto tukeutuu tällaisiin päätöksiin, kun se päättää tällaisesta pysyttämisestä, kyseisten viranomaisten päätöksistä ilmenevillä tiedoilla on katsottava olevan erityistä  näyttöarvoa (ks. edellä 154 kohta).
On myös muistutettava, että unionin tuomioistuin katsoi  22.4.2021 antamassaan tuomiossa  neuvosto v. PKK  (C‑46/19 P, EU:C:2021:316), että elokuussa 2014 tehtyä hyökkäystä koskevat perustelut olivat puutteelliset, mutta touko- ja lokakuussa 2014 tehtyjä tekoja koskevat perustelut olivat riittäviä (78–80 kohta).  Unionin tuomioistuin katsoi  lisäksi – siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin oli todennut 15.11.2018 antamansa tuomion PKK v. neuvosto (T-316/14, EU:T:2018:788) 103 kohdassa, että PKK oli esittänyt väitteitä, joilla pyrittiin riitauttamaan sisäministerin uudelleentarkastelupäätöksessä 2014,  sellaisena kuin se on kuvattu vuosien 2015–2017 toimien liitteessä A, mainittujen välikohtausten lukeminen PKK:n syyksi sekä niiden luokittelu yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuiksi terroriteoiksi – että näillä väitteillä pyritään riitauttamaan mainittujen tosiseikkojen paikkansapitävyys ja niiden oikeudellinen luonnehdinta, millä ei pyritä osoittamaan, että neuvosto olisi laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, vaan riitauttamaan mainittujen toimien aineellinen lainmukaisuus ja siis asettamaan neuvostolle velvollisuus näyttää toteen esitettyjen perusteiden perusteltavuus (81 kohta).
Käsiteltävässä asiassa voidaan todeta kantajan unionin yleisen tuomioistuimen istunnossa esittämään kysymykseen antaman vastauksen perusteella, että kantaja riitauttaa ainoastaan sen, että se olisi uhannut katkaista rauhanneuvottelut lokakuussa 2014,  sillä kantaja väittää, että se vain varoitti Turkin viranomaisia siitä, että oli riski rauhanneuvottelujen epäonnistumisesta, jos Turkin viranomaiset eivät ryhtyisi toimenpiteisiin ISILiä vastaan,  eikä kantaja uhannut katkaista rauhanneuvotteluja Turkin viranomaisten kanssa. Istuntopöytäkirjaan on sitä vastoin merkitty, että kantaja on todennut, että sen voitiin katsoa olevan vastuussa People’s Defence Forcesin (kansan puolustusvoimat, HPG) kurdisissien teoista, mistä voidaan päätellä, ettei se enää riitauta toukokuussa 2014 tehtyä  iskua.  Se, että HPG:n oli katsottu olevan vastuussa tästä iskusta  eikä PKK:n, oli ainoa kantajan esittämä peruste, jolla se riitautti kyseisen iskun kanteen tarkistamista koskevassa kirjelmässään.
Lisäksi kantajan väitteestä, jonka mukaan vuoden 2014 päätöstä ei ole voitu ottaa huomioon, koska PKK ei ollut esittänyt sitä koskevan kiellon peruuttamista koskevaa pyyntöä, jonka perusteella päätös tehtiin,  on todettava, että oikeuskäytännöstä ilmenee, että alkuperäisen riidanalaiseen luetteloon merkitsemisen perustana olevan kansallisen päätöksen myöhempi kohtalo on otettava asianmukaisesti huomioon  ja että tältä osin merkitystä on erityisesti tämän kansallisen päätöksen kumoamisella tai peruuttamisella  – tai päinvastoin pysyttämisellä – uusien tosiseikkojen tai tietojen vuoksi taikka toimivaltaisen kansallisen viranomaisen arvioinnissa tapahtuneen muutoksen tai kyseisen arvioinnin täydentämisen vuoksi, eikä sillä, minkä yhteisön toiminta on johtanut asian arviointiin uudelleen (ks. vastaavasti tuomio  26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 52 kohta ja tuomio 26.7.2017, neuvosto v. Hamas, C‑79/15 P, EU:C:2017:584, 30 kohta).  Näin on varsinkin käsiteltävässä asiassa, koska Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeri on tehnyt vuonna 2014 tekemänsä päätöksen useiden vuonna 2014 tehtyjen uusien terroritekojen perusteella, joista ainakaan yhtä kantaja ei kiistä (ks. edellä 183 kohta). Joka tapauksessa voidaan todeta, että neuvosto on todennut perusteissaan (liitteessä A oleva 12 kohta), että PKK oli itse pyytänyt menestyksettä kolmeen otteeseen (vuosina 2001, 2009 ja 2014) sitä koskevan kiellon peruuttamista, mistä voidaan päätellä, että toimivaltaisella viranomaisella oli muun muassa vuonna 2014 käytettävissään PKK:n pyyntönsä tueksi esittämät perustelut ja seikat.
Kun otetaan huomioon se, että toukokuussa 2014 tehty isku on perustellusti luokiteltu terroriteoksi (ks. edellä 135 ja 145 kohta), tästä seuraa, että neuvosto on pätevästi katsonut, että PKK oli osallistunut terroritekoihin 13.5.2014 asti, jona päivänä tehtiin terroriteko, jota se ei kiistä ja jonka katsottiin tapahtuneen Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin  vuonna 2014 tekemässä päätöksessä. Kyseinen teko on myös ajalta vuosien 2012 ja 2013 niiden tapahtumien jälkeen, joiden perusteella on katsottu, että  neuvoston oli ajantasaistettava arviointia siitä, liittyykö kantajaan riski osallistumisesta terroritoimintaan.
Neuvosto on näin ollen saattanut pätevästi ajan tasalle arviointinsa siitä, liittyykö kantajaan riski terroritoimintaan osallistumisesta, toukokuuhun 2014 saakka, mikä tarkoittaa, että viimeisen huomioon otetun teon ajallinen etäisyys vuosien 2015–2017 toimiin  nähden, mukaan lukien viimeisenä annetut toimet, on alle viisi vuotta, ja tämä on riittävä peruste katsoa, että neuvosto on suorittanut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan mukaisen uudelleentarkastelun asianmukaisesti (ks. vastaavasti tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 208 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tätä päätelmää ei horjuta se, että kantaja on osallistunut ISILin vastaiseen taisteluun vuoden 2014 loppupuolelta alkaen, mitä kantaja pitää tapahtumana, joka merkitsee asian olosuhteiden kehittymistä tavalla, jonka perusteella neuvoston arviointia  olisi ajantasaistettava (ks. edellä 178 kohta),  ja minkä osalta neuvosto on katsonut perustellusti, ettei sen tarvitse ottaa sitä huomioon. Kantajan osallistuminen tähän taisteluun nimittäin alkoi samaan aikaan kuin se edellä mainitulla tavalla varoitti Turkin viranomaisia, vaikka kyseisen varoituksen ulottuvuus olisikin toisenlainen kuin vuoden 2015–2017 toimissa on katsottu (ks. edellä 183 kohta). Se ei siis ole osoitus siitä, että PKK:n suhde Turkin tasavaltaan olisi jotenkin parantunut, eikä se sellaisenaan merkitse, että PKK olisi lopettanut selkkauksensa kyseisen valtion kanssa samoin kuin siihen liittyvän toimintansa, jota voidaan pitää terrorismina. Näin ollen tästä seikasta ei voida päätellä,  että asian olosuhteissa olisi tapahtunut sellaista kehitystä, jonka perusteella neuvoston olisi tullut varmistua siitä, että oli edelleen riski siitä, että PKK osallistuu terroritoimintaan.
Edellä esitetystä seuraa, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan rikkomista koskeva kanneperuste on hylättävä siltä osin kuin se koskee vuosien 2015–2017 toimia, eikä asiassa ole tarpeen tutkia kantajan väitteitä, joiden mukaan neuvosto on virheellisesti tukeutunut ennen vuotta 2014 sattuneisiin välikohtauksiin perustuviin Yhdysvaltojen viranomaisten päätöksiin ja Ranskan tuomioistuinten ratkaisuihin.
c)

Uudelleentarkastelu, jonka neuvosto suoritti vuoden 2019 päätösten yhteydessä
(
asia
T-148/19)
Vuoden 2019 päätökset ovat lähes samanlaiset kuin vuosien 2015–2017 toimet. Kantajan näitä päätöksiä koskevat väitteet ovat lisäksi samankaltaisia kuin väitteet, joilla kantaja riitauttaa uudelleentarkastelun, jonka perusteella vuosien 2015–2017 toimet annettiin.
Ainoa ero vuosien 2015–2017 toimien ja vuoden 2019 päätösten välillä liittyy vain päätökseen 2019/1341, jossa mainitaan  lisäksi 23.10.2017 tapahtunut välikohtaus, joka on luettu PKK:n syyksi. Kyse on Turkin sotilasajoneuvoon eteläisessä Hakkarin maakunnassa tehdystä räjähdeiskusta, jossa kuoli turkkilainen sotilas (perusteiden 16 kohdan viimeinen luetelmakohta). Perusteissa isku esitetään välikohtauksena, joka on mainittu Yhdysvaltojen hallinnollisessa asiakirja-aineistossa vuodelta 2019. Perusteissa mainitaan tiedon lähde eli uutistoimisto Reuters.
Aluksi on todettava, että kantaja ei kiistä sitä, että isku tehtiin, eikä sitä, että PKK oli siitä vastuussa, vaan se riitauttaa pelkästään sen, että isku on luokiteltu yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuksi terroriteoksi, sillä asiaan liittymättömällä perusteella, että kyseinen teko  on osa PKK:n ja Turkin tasavallan välistä aseellista selkkausta (ks. edellä 134 ja  135 kohta). Lisäksi on todettava, että iskun mainitsemista päätöksessä 2019/1341 on perusteltu riittävästi (ks. jäljempänä 231 kohta).
Lisäksi on korostettava, että se, että kansallinen viranomainen, jota ei voida pitää yhteisessä kannassa 2001/931 tarkoitettuna toimivaltaisena viranomaisena, on todennut ne väitetysti terroristiset teot, joiden perusteella kantajan nimi on pysytetty riidanalaisissa luetteloissa ja  joiden osalta kantaja ei riitauta tekojen paikkansapitävyyttä tai sitä, että se on niistä vastuussa, ei ole esteenä sille, että neuvosto voi pätevästi tukeutua näihin tekoihin, kun se suorittamansa uudelleentarkastelun yhteydessä arvioi riskiä siitä, että kantaja osallistuu terroritoimintaan.  Kun neuvosto nimittäin tarkastelee uudelleen kysymystä siitä, onko yhteisön nimen merkitseminen luetteloihin perusteltua, sillä ei ole velvollisuutta tukeutua seikkoihin, jotka on todettu päätöksessä, jonka on tehnyt yhteisen kannan 2001/931  1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun toimivaltaisen viranomaisen määritelmän täyttävä viranomainen (ks. vastaavasti tuomio  4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 150 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 143 kohta).
Käsiteltävässä asiassa ei siis ole ratkaisevaa merkitystä sillä, että – kuten edellä  96 kohdasta käy ilmi – Yhdysvaltojen viranomaisia ei voida pitää tällaisina toimivaltaisina viranomaisina.  Myöskään sillä  ei ole merkitystä, että – kuten kantaja väittää – vuoden 2019 päätöksistä ei käy selvästi ilmi, että kyseisiä välikohtauksia oli – sen lisäksi, että ne mainittiin Yhdysvaltojen hallinnollisessa asiakirja-aineistossa – käytetty perusteena sille, että kantaja päätettiin edelleen luokitella terroristijärjestöksi Yhdysvaltojen viranomaisten suorittamien uudelleentarkastelujen jälkeen.
On myös huomattava, että – toisin kuin asiassa T‑316/14 RENV –kolmen kiinalaisen insinöörin kaappaamista lukuun ottamatta kantaja ei riitauta myöskään niiden tekojen paikkansapitävyyttä, joihin Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2014 tekemä päätös perustui, eikä sitä, että se osallistui niihin.
Lisäksi on otettava huomioon, että unionin tuomioistuin on todennut, että elokuussa 2014 tapahtunutta sähkövoimalaan kohdistunutta hyökkäystä, joka johti kolmen kiinalaisen insinöörin kaappaamiseen, koskevat perustelut ovat puutteelliset (tuomio  22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 78 kohta). Vaikka kantaja ei vetoa tähän perustelujen puutteellisuuteen asiassa T‑148/19 esittämissään 22.4.2021 annettua tuomiota  neuvosto v. PKK  (C-46/19 P, EU:C:2021:316) koskevissa huomautuksissaan, kyseinen seikka on otettava huomioon viran puolesta ja asian asianosaisilla ja osapuolilla on ollut tilaisuus esittää huomautuksensa tästä toteamuksesta.
Ensinnäkin päätöksen 2019/25 osalta tästä seuraa, että viimeinen teko, johon PKK on syyllistynyt ja jonka neuvosto on pätevästi ottanut huomioon ja luokitellut terroriteoksi (ks. edellä 135 ja  145 kohta),  on toukokuulta 2014, eli kyseisen teon ja kyseisen päätöksen välinen ajallinen etäisyys on noin neljä ja puoli vuotta, mikä ei ole edellyttänyt arvioinnin ajantasaistamista, kuten edellä 167 kohdasta käy ilmi.
Kyseinen teko on myös ajalta niiden vuosien 2012 ja 2013 tapahtumien jälkeen, joiden perusteella on katsottu olevan perusteltua ajantasaistaa arviointia siitä, onko riski PKK:n osallistumisesta terroritoimintaan edelleen olemassa,  ja näin ollen voidaan katsoa, että kyseinen ajantasaistaminen on suoritettu asianmukaisesti  tältä osin.
Lisäksi vuosien 2015–2017 toimia koskevassa tarkastelussa todetun tavoin voidaan katsoa,  että neuvosto on pätevästi katsonut, että PKK:n osallistumista  ISILin vastaiseen taisteluun toukokuussa 2014 tehdyn iskun jälkeen ei voida pitää sellaisena olosuhteiden kehittymisenä, jonka perustella neuvostolla olisi velvollisuus varmistua siitä, että oli edelleen riski siitä, että PKK osallistuu terroritoimintaan (ks. edellä 187 kohta). Näin on varsinkin, kun otetaan huomioon, että kantaja vetoaa asiassa T-148/19 toiseen väitetysti olosuhteiden kehittymisenä pidettävään seikkaan eli  siihen, että Turkin valtiosta on tullut totalitaarinen valtio, joka sortaa kurdiväestöä,  sillä tästä väitteestä ilmenee, että kantaja suhtautuu edelleenkin vihamielisesti Turkin viranomaisiin.  Lisäksi on niin, että koska PKK vetoaa tähän sortoon lähinnä  sen ja Turkin tasavallan välistä aseellista selkkausta koskevien väitteidensä tueksi, kyseistä sortoa ei voida pitää kehityksenä, joka sinänsä viittaisi siihen, että PKK:sta olisi tullut rauhanomaisempi toimija.
Samoin on katsottava Öcalanin kannanotoista,  joissa hän on ilmoittanut olevansa valmis poliittisiin neuvotteluihin ja puhunut tarpeesta löytää demokraattinen ratkaisu sen sijaan, että selkkausta ja fyysisen väkivallan käyttöä jatkettaisiin. On nimittäin niin, että vaikka niiden sanamuoto on paljon vähemmän juhlava ja selväsanainen kuin edellä mainittu vetoomus vuodelta 2013 ja vaikka Öcalan ei mainitse niissä PKK:ta mitenkään, kyseiset Öcalanin asianajajien koostamat ja sittemmin julkaistut kannanotot, jotka ovat touko–elokuulta 2019, on esitetty päätöksen 2019/25 antamisen jälkeen.
Toisaalta päätöksen 2019/1341 osalta on todettava, että  viimeisin PKK:n teko, jonka neuvosto on ottanut pätevästi huomioon ja luokitellut terroriteoksi (ks. edellä 191 kohta),  on vuodelta 2017, eli se tehtiin alle kaksi vuotta ennen kyseistä päätöstä, ja tätä on varsinkin pidettävä ajallisena etäisyytenä, jonka perusteella ei ole tarpeen ajantasaistaa arviointia siitä, onko edelleenkin olemassa riski siitä, että PKK osallistuu terroritoimintaan.
Koska vuonna 2017 tehty isku tehtiin selvästi vuosien 2012 ja 2013 tapahtumien jälkeen samoin kuin sen jälkeen, kun PKK alkoi osallistua taisteluun ISILiä vastaan, voidaan myös katsoa, että tämän iskun perusteella neuvosto saattoi todeta suorittamansa uudelleentarkastelun lopuksi, että oli edelleenkin olemassa riski siitä, että PKK osallistuu terroritoimintaan, ja pysyttää riidanalaisen luetteloihin merkitsemisen antamalla päätöksen 2019/1341,  huolimatta mainituista tapahtumista ja PKK:n osallistumisesta  mainittuun taisteluun.  Päätöksen  2019/1341, joka annettiin 8.8.2019, kannalta  edellä mainitut vuoden 2019 touko–elokuussa  esitetyt Öcalanin kannanotot ovat puolestaan liian tuoreita, jotta niiden perusteella olisi tässä vaiheessa ollut perusteltua ajantasaistaa neuvoston arviointia, sillä oli kulunut liian vähän aikaa, jotta kyseisten kannanottojen seuraukset olisivat jo ilmenneet väkivallan käytön lopettamisen tai rauhanprosessin alkamisen muodossa.
Tästä seuraa, että neuvosto on noudattanut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan mukaisia vaatimuksia, kun se on tarkastellut uudelleen kysymystä siitä, oliko edelleenkin olemassa riski siitä, että PKK osallistuu terroritoimintaan, vuoden 2019 päätöksissä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa siis, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan rikkomista koskeva kanneperuste on hyväksyttävä ainoastaan siltä osin kuin se koskee vuoden 2014 toimia, eikä näin ollen ole tarpeen tutkia perusoikeuskirjan 4 ja 51 artiklan rikkomista koskevaa kanneperustetta, joka on esitetty yksinomaan kyseisten vuoden 2014 toimien  osalta (ks. edellä 175 kohta), eikä myöskään kolmea seuraavaa kanneperustetta, jotka on esitetty kyseisten toimien kumoamista koskevan vaatimuksen tueksi. Yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan rikkomista koskeva kanneperuste on sitä vastoin hylättävä vuosien 2015–2017 toimien ja vuoden 2019 päätösten osalta.
4.

Suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskeva
kanneperuste
Kantaja väittää, että sen nimen pysyttäminen riidanalaisissa luetteloissa on suhteeton keino terrorismin torjuntaa koskevan tavoitteen saavuttamiseksi, kun otetaan huomioon olosuhteiden kehittyminen vuoden 2002 jälkeen ja se, millaisia seurauksia kyseisellä luetteloihin merkitsemisellä on jäsenvaltioissa, mukaan lukien sananvapauden ja kokoontumisvapauden osalta, PKK:n poliittiselle toiminnalle ja kurdeille yleensä. Kantaja huomauttaa lisäksi, että vaikuttaa siltä, että kyseisen luetteloihin merkitsemisen kestoa  ei ole rajattu ajallisesti, ja että terrorismin torjumiseksi on olemassa vähemmän rajoittavia toimenpiteitä.
Koska edellä on todettu, että vuoden 2014 toimet ovat lainvastaisia, tätä kanneperustetta, joka koskee suhteellisuusperiaatteen loukkaamista, arvioidaan prosessiekonomisista syistä ainoastaan siltä osin kuin se koskee vuosien 2015–2017 toimia ja vuoden 2019 päätöksiä.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että perusoikeudet, mukaan lukien omaisuudensuoja, sananvapaus ja kokoontumisvapaus, eivät  nauti unionin oikeudessa ehdotonta suojaa. Kyseisten oikeuksien käyttöä voidaan rajoittaa edellyttäen ensinnäkin, että rajoitukset perustellaan asianmukaisesti yleisen edun mukaisilla unionin tavoitteilla, ja toiseksi, että niillä ei – kyseiset tavoitteet huomioiden – puututa perusoikeuksiin tavoitellun päämäärän kannalta suhteettomasti ja tavalla, jota ei voida hyväksyä ja jolla loukattaisiin niiden keskeistä sisältöä (ks. vastaavasti tuomio  15.11.2012, Al-Aqsa v. neuvosto ja Alankomaat v. Al-Aqsa, C-539/10 P ja C-550/10 P, EU:C:2012:711, 121 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensimmäisestä edellytyksestä on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sellaisten henkilöiden ja yhteisöjen, joiden on katsottu asetuksessa N:o 2580/2001 ja yhteisessä kannassa 2001/931 säädettyjen sääntöjen mukaisesti sekaantuneen terrorismin rahoittamiseen, varojen, rahoituksen lähteiden ja muiden taloudellisten resurssien jäädyttämisellä on yleisen edun mukainen tavoite, koska se on osa kansainvälistä rauhaa ja turvallisuutta uhkaavien terroritekojen torjuntaa (ks. vastaavasti tuomio  15.11.2012, Al-Aqsa v. neuvosto ja Alankomaat v. Al-Aqsa, C‑539/10 P  ja  C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 123 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toisesta edellytyksestä on todettava, että toimenpiteitä, jotka koskevat varojen jäädyttämistä, ei lähtökohtaisesti pidetä suhteettomina, sellaisina, joita ei voida hyväksyä, tai sellaisina, joilla loukattaisiin perusoikeuksien tai tiettyjen perusoikeuksien keskeistä sisältöä.
Tämäntyyppiset toimenpiteet ovat nimittäin välttämättömiä demokraattisessa yhteiskunnassa terrorismin torjumiseksi (ks. vastaavasti tuomio 23.10.2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. neuvosto, T-256/07, EU:T:2008:461, 129 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Varojen jäädyttämistä koskevat toimenpiteet eivät myöskään ole ehdottomia, kun otetaan huomioon, että asetuksen N:o 2580/2001 5 ja 6 artiklassa säädetään yhtäältä mahdollisuudesta sallia jäädytettyjen varojen käyttäminen perustarpeiden tyydyttämiseksi tai tiettyjen sitoumusten täyttämiseksi ja toisaalta mahdollisuudesta myöntää erityistilanteissa erityisiä valtuutuksia varojen, muiden rahoituslähteiden tai muiden taloudellisten resurssien vapauttamiseen  (ks. tuomio 15.11.2012, Al-Aqsa v. neuvosto ja Alankomaat v. Al-Aqsa, C‑539/10 P  ja  C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 127 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Varojen jäädyttäminen ei myöskään ole pysyvä toimenpide, koska yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan mukaan henkilöiden ja yhteisöjen nimien pysyttämistä varojen jäädyttämistä koskevissa luetteloissa tarkastellaan uudelleen säännöllisin väliajoin sen varmistamiseksi, että ne henkilöt ja yhteisöt, jotka eivät enää täytä riidanalaisessa luettelossa olemisen kriteerejä, poistetaan kyseisestä luettelosta  (tuomio  15.11.2012, Al-Aqsa v. neuvosto ja Alankomaat v. Al-Aqsa, C‑539/10 P  ja  C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 129 kohta).
Käsiteltävässä asiassa tästä seuraa, että koska on katsottu, että neuvosto on  suorittanut asianmukaisesti uudelleentarkastelun, joka koskee sitä, liittyykö kantajaan edelleenkin riski osallistumisesta terroritoimintaan, kun otetaan huomioon muun muassa kantajan mukaan olosuhteiden kehittymistä merkitsevät seikat, vuosien 2015–2017 toimissa (ks. edellä 188 kohta) ja vuoden 2019 päätöksissä (ks. edellä 202 kohta), voidaan katsoa, että neuvosto on noudattanut suhteellisuusperiaatetta.
Tätä päätelmää ei horjuta se, että kantaja on väittänyt, että kyseiset varojen jäädyttämistoimenpiteet ovat tehottomia, ja näin ollen myös epäasianmukaisia, koska niillä ei ole estetty kurdeille tehtyä väkivaltaa eivätkä ne ole johtaneet rauhanomaisen ja demokraattisen ratkaisun löytämiseen kurdien ja Turkin viranomaisten välisessä selkkauksessa. Tämä ei nimittäin ole vuosien 2015–2017 toimien ja vuoden 2019 päätösten tavoite, kuten muutenkin ilmenee tietyistä niiden otsikoista, joissa toistetaan yhteisen kannan 2001/931 otsikko, ja siitä, että kyseisissä toimissa viitataan terrorismin torjuntaa koskevaan tavoitteeseen; kantaja ei muutenkaan kiistä kyseistä tavoitetta tai sen hyväksyttävyyttä, joka on lisäksi vahvistettu edellä 207 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä.
Merkitystä ei ole myöskään toimenpiteiden väitetyillä vaikutuksilla kurdeihin ja yleisemmin kaikkiin henkilöihin, jotka haluavat tukea kurdeja. Vuosien 2015–2017 toimet ja vuoden 2019 päätökset koskevat nimittäin yksinomaan terrorismin torjuntaa ja PKK:ta, joka mainitaan ainoastaan kyseisten toimien ja päätösten liitteissä, terroritekoihin osallistuvana yhteisönä. Näin ollen on niin, että vaikka menettelytavat, joita kantaja kritisoi ja jotka ovat kohdistuneet henkilöihin, joilla ei ole yhteyttä kantajaan, kuten pidätykset tai liikkumisvapauden rajoitukset, näytettäisiin toteen, riippumatta siitä, oliko kyse jäsenvaltioiden vai Turkin viranomaisten – joihin vuosien 2015–2017 toimia tai vuoden 2019 päätöksiä ei sovelleta – menettelytavoista, kyseisiä menettelytapoja ei voitaisi pitää kyseisten toimien tai päätösten seurauksina, sillä niissä säädetään ainoastaan varojen jäädyttämisestä, eikä kyseisten menettelytapojen perusteella siis voida todeta, että kyseiset toimet tai päätökset ovat suhteellisuusperiaatteen vastaisia.
Kantajan väitteestä, jonka mukaan terrorismia voitaisiin torjua vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä, on todettava, ettei kantaja selitä, mitä tällaiset toimenpiteet olisivat.  Unionin yleisellä tuomioistuimella ei siis ole edellytyksiä arvioida, voitaisiinko niillä saavuttaa varojen jäädyttämistä koskevilla toimenpiteillä tavoiteltu päämäärä, eli terrorismin rahoituksen torjunta, yhtä tehokkaasti kuin varojen jäädyttämisellä (ks. vastaavasti tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 317 ja 318 kohta).
Tästä seuraa, että suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste on hylättävä siltä osin kuin se koskee vuosien 2015–2017 toimia ja vuoden 2019 päätöksiä.
5.

Perusteluvelvollisuuden laiminlyönti
ä

koskeva
kanneperuste
On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 296 artiklassa edellytetyistä perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimen antaneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta ne voivat arvioida sen perusteltavuutta, ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden  (ks. tuomio 22.4.2021, neuvosto v. PKK, C-46/19 P, EU:C:2021:316, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Perusteluvelvollisuus määräytyy lisäksi kyseisen toimen luonteen ja sen asiayhteyden mukaan, jossa se on annettu. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat erityisesti toimen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimi on osoitettu, tai muilla henkilöillä, joita se koskee SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Ei etenkään edellytetä sitä, että perusteluissa esitetään kaikki asiaan liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, eikä sitä, että niissä vastataan yksityiskohtaisesti huomautuksiin, jotka asianomainen on esittänyt, kun sitä on kuultu ennen kyseisen toimen antamista, koska tutkittaessa, ovatko perustelut riittäviä, on otettava huomioon niiden sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt. Asianomaiselle vastainen toimi on näin ollen riittävästi perusteltu silloin, kun se on tehty asianomaiselle tutussa asiayhteydessä, minkä vuoksi hän pystyy ymmärtämään itseensä kohdistuvan toimenpiteen ulottuvuuden  (ks. tuomio 22.4.2021, neuvosto v. PKK, C-46/19 P, EU:C:2021:316, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Erityisesti henkilön tai yhteisön nimen pysyttämisestä varojen jäädyttämistä koskevassa luettelossa on todettava, että unionin tuomioistuinten velvollisuutena on tarkistaa – kun ne arvioivat sitä, onko SEUT 296 artiklassa määrättyä perusteluvelvollisuutta noudatettu – ovatko esitetyt perusteet riittävän tarkkoja ja konkreettisia (ks. tuomio 22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 52 ja 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että täyttääkseen SEUT 296 artiklassa määrätyn perusteluvelvollisuutensa neuvoston oli käsiteltävässä asiassa esitettävä riittävän tarkat ja konkreettiset perustelut, jotta kantaja saattoi saada tietoonsa syyt, joiden perusteella sen nimi pysytettiin riidanalaisissa luetteloissa, ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden.
Kantaja esittää tämän kanneperusteensa, jossa väitetään, että riidanalaisten toimien perusteluissa laiminlyötiin perusteluvelvollisuutta,  tueksi lähinnä  kuusi väitettä.  Koska kanneperuste, joka koskee yhteisen kannan  2001/931 1 artiklan 4 kohdan rikkomista, on hyväksytty  siltä osin kuin se koskee Yhdysvaltojen viranomaisten vuosina 1997 ja 2001 tekemiä päätöksiä, ja koska kanneperuste, joka koskee mainitun yhteisen kannan  1 artiklan 6 kohdan rikkomista, on hyväksytty siltä osin kuin se koskee vuoden 2014 toimia,  asiassa ei ole tarpeen tutkia väitteitä, jotka koskevat mainittujen toimien perusteluja, eikä väitettä, joka koskee sitä, että neuvosto on tukeutunut mainittuihin Yhdysvaltojen viranomaisten päätöksiin. Näin ollen on erityisesti niin, että koska kantaja väittää yhdessä kuudesta väitteestään, että neuvosto laiminlöi perusteluvelvollisuutensa, koska se ei tarkistanut, olivatko Yhdysvaltojen viranomaiset turvanneet kantajan puolustautumisoikeudet ja oikeuden tehokkaaseen oikeussuojaan, kun ne tekivät vuosina 1997 ja 2001 tehdyt päätöksensä, jäljempänä tarkastellaan vain viittä väitettä, jotka kantaja on esittänyt sen kanneperusteensa tueksi, jonka mukaan neuvosto on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, ja jotka koskevat vuosien 2015–2017 toimia ja vuoden 2019 päätöksiä.
Kantaja väittää ensinnäkin, että neuvosto on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, kun se ei ole selittänyt, miksi kansallisia päätöksiä, joihin se on perustanut päätöksensä, voitiin pitää yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuina päätöksinä.
Unionin yleinen tuomioistuin on katsonut 24.11.2021 antamassaan tuomiossa LTTE v. neuvosto (T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 329 ja 330 kohta), että neuvostolla ei ole  velvollisuutta selittää, millä perusteella kansallista päätöstä, johon se on tukeutunut, on pidettävä yhteisessä kannassa 2001/931 tarkoitettuna toimivaltaisen viranomaisen päätöksenä, ja että neuvoston on perusteltava toteutettuja toimenpiteitä tältä osin laajemmin ainoastaan siinä tapauksessa, että  asianomainen henkilö tai yhteisö riitauttaa kyseisen luokittelun yksityiskohtaisesti neuvostossa käydyssä hallinnollisessa menettelyssä, mitä ei ole tapahtunut tässä asiassa.
Joka tapauksessa on niin, että vuosien 2015–2017 toimissa ja vuoden 2019 päätöksissä neuvosto on kyseisten toimiensa perusteiden jaksossa, joka koskee erityisesti ”yhteisessä kannassa 2001/931 tarkoitetun toimivaltaisen kansallisen viranomaisen määritelmän mukaisten vaatimusten” täyttymistä, esittänyt tällaiset perustelut viittaamalla unionin yleisen tuomioistuimen  oikeuskäytäntöön, jossa oli jo arvioitu Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten samankaltaisia päätöksiä kyseisen yhteisen kannan 1 artiklan 4 kohdassa säädetyn kannalta, ja todennut, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeriä oli pidettävä tällaisena toimivaltaisena viranomaisena (3 kohta).
Käsiteltävässä asiassa tästä seuraa, että ensimmäinen perustelujen puutteellisuutta koskeva väite on hylättävä.
Toiseksi kantaja väittää, että neuvosto on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, koska se ei ole ilmoittanut niitä tosiasiallisia ja tarkkoja  perusteita, joihin huomioon otetut kansalliset päätökset perustuivat. Kantaja vetoaa tähän toiseen väitteeseen kaikkien niiden päätösten osalta, jotka neuvosto otti huomioon vuosien 2015–2017 toimissa, ja ainoastaan vuosina 2013 ja 2019 tehtyjen Yhdysvaltojen päätösten osalta vuoden 2019 päätösten yhteydessä.
Kolmanneksi kantaja väittää, että neuvosto on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, koska se ei ole ilmoittanut niitä tosiasiallisia ja tarkkoja  perusteita, joiden perusteella sen nimen pysyttäminen luetteloissa oli perusteltua neuvoston suorittaman uudelleentarkastelun jälkeen.  Tämä kolmas väite koskee ainoastaan vuosien 2015–2017 toimia.
Toisesta ja kolmannesta väitteestä on muistutettava, että vastauksena kantajan kuudenteen ja seitsemänteen valitusperusteeseen unionin tuomioistuin katsoi 22.4.2021 antamassaan tuomiossa  neuvosto v. PKK  (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 76–89 kohta), että yhtä huomioon otettua välikohtausta  lukuun ottamatta vuosien 2015–2017 toimia oli perusteltu riittävästi siltä osin kuin ne perustuivat Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 2014 päätökseen ja siltä osin kuin kantajan nimi pysytettiin niillä riidanalaisissa luetteloissa, ja tämä arviointi sitoo unionin yleistä tuomioistuinta.
Vuoden 2019 päätöksistä – joiden perustelut on riitautettu puutteellisina siltä osin kuin ne perustuvat Yhdysvaltojen viranomaisten päätöksiin, tässä tapauksessa kyseisten viranomaisten vuosina 2013 ja 2019 suorittamiin uudelleentarkasteluihin – on todettava, että päätös 2019/25 on erotettava päätöksestä 2019/1341.
Päätöksen 2019/25 osalta on nimittäin todettava, että koska yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan rikkomista koskevan kanneperusteen tarkastelusta ilmenee, että mainitulla päätöksellä kantajan nimi  on pysytetty riidanalaisissa luetteloissa tämän säännöksen mukaisesti riippumatta siitä, otetaanko Yhdysvaltojen päätöksiä huomioon  (ks. edellä 196 ja  198 kohta), asiassa ei ole tarpeen ottaa kantaa väitettyyn perustelujen puutteellisuuteen, joka koskee ainoastaan viimeksi mainittuja päätöksiä.
Päätöksen 2019/1341 osalta on todettava, että koska yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan rikkomista koskevan kanneperusteen hylkääminen perustuu muun muassa siihen, että neuvosto on ottanut huomioon vuonna 2017 tehdyn iskun, jonka Yhdysvaltojen viranomaiset ovat todenneet vuonna 2019 suorittamassaan uudelleentarkastelussa (ks. edellä 191 ja 200 kohta), asiassa on tarkistettava, että tätä todistetta koskevat perustelut ovat riittävät. Tässä yhteydessä on täsmennettävä, että koska kyseinen todiste otetaan huomioon yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan nojalla, asiassa ei ole merkitystä sillä, että iskun todennutta viranomaista ei pidetä toimivaltaisena viranomaisena, ja samoin on siis merkityksetöntä, että – kuten kantaja väittää – päätöksen 2019/1341 perusteista ei ilmene selvästi, onko mainittu välikohtaus, joka mainitaan Yhdysvaltojen ulkoministeriön hallinnollisessa asiakirja-aineistossa  vuodelta 2019,  ollut myös perusteena sille, että kantaja on edelleenkin luokiteltu terroristijärjestöksi Yhdysvaltojen viranomaisten vuonna 2019 tekemällä päätöksellä.
Merkityksellisistä teoista, joiden perusteella nimi voidaan pysyttää varojen jäädyttämistä koskevissa luetteloissa, on todettava, että perusteluvelvollisuuden noudattaminen edellyttää, että neuvosto mainitsee teon luonteen, tarkan päivämäärän ja  tekopaikan, miltä osin ei edellytetä erityistä tarkkuutta, vaan  neuvosto voi mainita alueen tai maakunnan eikä sen ole välttämättä mainittava nimenomaista kaupunkia, jossa teko tehtiin  (ks. vastaavasti tuomio  22.4.2021, neuvosto v. PKK, C-46/19 P, EU:C:2021:316, 61, 62 ja 78–80 kohta). Päätöksen 2019/1341 perusteissa mainitaan nämä yksityiskohdat, sillä siinä mainitaan kyseisen iskun luonne (Turkin sotilasajoneuvoon tehty räjähdeisku), päivämäärä (23.6.2017) ja  tekopaikka (eteläinen Hakkarin maakunta).  Päätöksen 2019/1341 perustelujen puutteellisuutta koskevat väitteet on siis hylättävä.
Neljänneksi kantaja väittää, että neuvosto on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, kun se ei ole tarkistanut, voitiinko kansallisten viranomaisten tarkastelemia tekoja luokitella yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuiksi terroriteoiksi.
Viidenneksi kantaja väittää, että  neuvosto on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, koska se ei ole  osoittanut huomioon ottamiensa Yhdistyneen kuningaskunnan päätösten ja Ranskan tuomioistuinten ratkaisujen merkityksellisyyttä, kun erityisesti otetaan huomioon ajan kuluminen.
Kahden viimeksi mainitun väitteen osalta on muistutettava, että  SEUT 296 artiklassa määrätty perusteluvelvollisuus on olennainen muotomääräys, joka on erotettava perustelujen aineellisesta paikkansapitävyydestä, koska viimeksi mainittu koskee riidanalaisen toimen aineellista lainmukaisuutta. Päätöksen perusteluissa toistetaan näet virallisesti päätöksen perustana olevat syyt. Jos nämä syyt ovat virheellisiä, ne rasittavat päätöksen asiasisällön laillisuutta mutta eivät sen perusteluja, jotka saattavat olla riittävät, vaikka niissä esitetään virheellisiä syitä. Väitteet ja lausumat, joilla pyritään riitauttamaan toimen hyväksyttävyys, ovat näin ollen tehottomia perustelujen puuttumista tai niiden puutteellisuutta koskevan kanneperusteen yhteydessä (ks. tuomio 18.6.2015, Ipatau v. neuvosto, C-535/14 P, EU:C:2015:407, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 30.6.2016, Al Matri v. neuvosto, T‑545/13, ei julkaistu, EU:T:2016:376, 143 kohta). Tältä osin on täsmennettävä, että neuvoston suorittaman tutkinnan riittämättömyyttä pidetään virheenä, joka rasittaa riidanalaisen toimen aineellista lainmukaisuutta (ks. vastaavasti tuomio 2.4.1998, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 72 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on niin, että neljäs ja viides väite, jotka kantaja on esittänyt perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskevan kanneperusteensa tueksi, koskevat todellisuudessa neuvoston riidanalaisten päätösten antamiseksi suorittaman uudelleentarkastelun laajuutta ja sisältöä, kuten ilmenee myös siitä, että kantaja viittaa tätä edeltäviin kanneperusteisiin, jotka koskevat aineellisia virheitä.
Siten sitä, onko neuvosto noudattanut velvollisuuttaan varmistaa, että kansallisten viranomaisten huomioon ottamat teot ja yhteisen kannan 2001/931 mukainen terroriteon määritelmä vastaavat toisiaan (neljäs väite), on tarkasteltu yhteisen kannan  2001/931 1 artiklan 3 kohdan rikkomista koskevan kanneperusteen tarkastelun yhteydessä.
Sama pätee neuvostolla oleviin velvollisuuksiin, kun se tarkastelee riidanalaisia luetteloita  uudelleen ja ottaa huomioon ajan kulumisen tältä osin samoin kuin kansallisia päätöksiä, jotka on tehty alkuperäisen luetteloon merkitsemisen perusteena olevien päätösten jälkeen (viides väite), sillä näitä velvollisuuksia on arvioitu yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan rikkomista koskevan kanneperusteen tarkastelun yhteydessä,  ja kyseinen kanneperuste on osittain hyväksytty ilman, että tämä edellytti Ranskan tuomioistuinten ratkaisujen tutkimista.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskeva kanneperuste on hylättävä olennaisilta osin eli lukuun ottamatta perusteluja, jotka koskevat Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten toteamaa elokuussa 2014 tapahtunutta välikohtausta ja jotka on unionin tuomioistuin on todennut puutteellisiksi 22.4.2021 antamassaan tuomiossa neuvosto v. PKK  (C‑46/19 P, EU:C:2021:316) (ks. edellä 182 ja  227 kohta).
6.

Kanneperuste, joka koskee puolustautumisoikeuksien ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden loukkaamista
Kantaja esittää tämän kanneperusteen tueksi kolme väitettä. Ensinnäkin kantajan mukaan neuvosto ei ole – 18.7.2013 annetussa tuomiossa komissio ym. v. Kadi (C-584/10 P, C-593/10 P ja C-595/10 P, EU:C:2013:518) esitettyjen edellytysten vastaisesti – antanut sille tiedoksi todisteita, joiden perusteella Yhdistyneen kuningaskunnan ja Yhdysvaltojen viranomaiset ovat tehneet päätöksensä. Toiseksi kantaja väittää, että neuvosto ei ole myöskään osoittanut, että sen puolustautumisoikeudet ja oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan olisi turvattu Yhdysvaltojen ja Ranskan viranomaisissa. Kolmanneksi kantaja katsoo, että sen puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan on loukattu myös siksi, että neuvosto on räikeällä tavalla jättänyt noudattamatta 15.11.2018 annettua tuomiota PKK v. neuvosto (T-316/14, EU:T:2018:788).
Ensimmäisestä väitteestä on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun asianomaiselle yhteisölle on ilmoitettu riittävän tarkat tiedot, joiden avulla se voi tehokkaasti ilmaista kantansa neuvoston sitä vastaan esittämistä seikoista, puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskeva periaate ei merkitse sitä, että neuvostolla on velvollisuus antaa oma-aloitteisesti mahdollisuus tutustua asiaan liittyviin asiakirjoihin. Neuvoston on annettava oikeus tutustua kaikkiin hallinnollisiin asiakirjoihin, jotka eivät ole luottamuksellisia ja jotka koskevat kyseessä olevaa toimenpidettä, ainoastaan asianomaisen pyynnöstä (ks.  tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 367 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa kantajalle on yhtäältä toimitettu riittävän tarkat tiedot seikoista, joiden perusteella sen  nimi on pysytetty riidanalaisissa luetteloissa, vuosien 2015–2017 toimien ja vuoden 2019 päätösten liitteenä olevissa perusteissa,  ja tässä tarkastellaan  prosessiekonomisista syistä ainoastaan näitä toimia ja päätöksiä, sillä vuoden 2014 toimet on todettu lainvastaisiksi.  Toisaalta vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen kantaja on esittänyt mainittujen toimien ja päätösten osalta yhden ainoan kirjeen, joka oli päivätty 6.3.2015 ja jonka kantaja oli lähettänyt neuvostolle ennen vuoden 2015 toimien antamista. Siltä osin kuin kyseinen kirje koskee Yhdistyneen kuningaskunnan ja Yhdysvaltojen viranomaisten päätöksistä ilmeneviä välikohtauksia, joiden perusteella neuvosto on pysyttänyt kantajan nimen riidanalaisissa luetteloissa ja jotka ovat ainoat välikohtaukset, joista tässä kanneperusteessa  on kyse, koska nämä ovat ainoat välikohtaukset, joiden paikkansapitävyyden ja lukemisen kantajan syyksi kantaja voi riitauttaa  (ks. edellä 37 ja 80 kohta),  kirjeessä arvostellaan vain sitä, ettei neuvosto ole esittänyt lisää yksityiskohtia (kirjeen neljäs ja kuudes kappale), mistä kirjeen mukaan seuraa, ettei tekoja voida luokitella terroriteoiksi. Tällainen viittaus liittyy ainoastaan tekojen luokitteluun terroriteoiksi  eikä siihen, tapahtuivatko kyseiset välikohtaukset tai kuka niistä on vastuussa, mitkä ovat kysymyksiä, joiden perusteella niitä koskevat merkitykselliset todisteet voitaisiin antaa tiedoksi. Lisäksi tulkitsemalla,  että tätä viittausta on pidettävä – vaikka vain implisiittisenä  – asiakirjoihin tutustumista koskevana pyyntönä, kyseenalaistettaisiin lähtökohta, jonka mukaan asiakirjoihin voidaan tutustua poikkeuksellisesti ja pyynnöstä, koska asiakirjoihin sisältyvien tietojen antamista oma-aloitteisesti tiedoksi pidetään liiallisena vaatimuksena (ks. vastaavasti tuomio 14.10.2009, Bank Melli Iran v. neuvosto, T-390/08, EU:T:2009:401, 97 kohta).
Tästä seuraa, että käsiteltävässä asiassa neuvostolla ei ollut velvollisuutta antaa kantajalle tiedoksi merkityksellisiä todisteita, joita kantaja ei ollut pyytänyt, joten ensimmäinen väite on hylättävä.
Toisen väitteen osalta voidaan todeta, että Yhdysvaltojen päätösten osalta väitettä ei voida erottaa väitteestä, joka esitettiin yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan rikkomista koskevan kanneperusteen tueksi ja jonka mukaan neuvosto teki virheen, kun se ei tarkistanut, oliko kyseisiä päätöksiä tehtäessä otettu asianmukaisesti huomioon  puolustautumisoikeudet ja oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan. Koska viimeksi mainittu väite on hyväksytty (ks. edellä 96 kohta), myös tämä väite on hyväksyttävä siltä osin kuin se koskee samaa neuvoston virhettä.
Väitteeseen ei ole tarpeen ottaa kantaa Ranskan tuomioistuinten ratkaisujen osalta, koska käsiteltävä  kanne voidaan ratkaista ottamatta niitä huomioon (ks. edellä 188 kohta).
Kolmannesta väitteestä, joka on esitetty ainoastaan asiassa T-148/19 ja jonka mukaan  neuvosto ei ole noudattanut 15.11.2018 annettua tuomiota PKK v. neuvosto (T-316/14, EU:T:2018:788), on todettava, että vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen  kantaja on todennut, että sen väitteen voidaan tulkita perustuvan SEUT 266 artiklan rikkomiseen, mikä merkittiin istuntopöytäkirjaan. Neuvosto ei myöskään ole riitauttanut tätä kyseistä väitettä koskevaa tulkintaa.
SEUT 266 artiklassa määrätään, että toimielimen, jonka toimi on kumottu, on toteutettava toimen kumoamista koskevan tuomion täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet. Toimielimellä on tämä velvollisuus heti, kun kumoamista koskeva tuomio on annettu,  kun kyse on päätösten – kuten on käsiteltävässä asiassa, koska moni 15.11.2018 annetulla tuomiolla PKK v. neuvosto (T-316/14, EU:T:2018:788) kumotuista vuoden 2014 toimista ja vuosien 2015–2017 toimista on päätös – eikä asetusten kumoamista koskevasta tuomiosta, sillä Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 60 artiklan toisen kohdan mukaan asetusten kumoamista koskevat tuomiot tulevat voimaan vasta muutoksenhakuajan kuluttua tai, jos tuomioon haetaan muutosta,  vasta muutoksenhaun hylkäämisen jälkeen (ks. vastaavasti tuomio 21.2.2018, Klyuyev v. neuvosto, T-731/15, EU:T:2018:90, 259–262 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tarkemmin sanottuna SEUT 266 artiklan mukaisesti kumoamista koskevan tuomion perusteluissa todettu lainvastaisuus velvoittaa toimielimen, jonka toimesta on kyse, poistamaan tämän lainvastaisuuden toimessa, jolla on tarkoitus korvata kumottu toimi. Siltä osin kuin tämä velvollisuus koskee toimea, jolla on määrätty sisältö tietyllä alalla, sillä voi kuitenkin olla myös muita seurauksia tälle toimielimelle, mukaan lukien velvollisuus olla ottamatta uuteen tekstiin, joka vahvistetaan kumoamista koskevan tuomion antamisen jälkeen, säännöstä, jonka sisältö on sama kuin lainvastaiseksi todetun säännöksen sisältö (ks. vastaavasti tuomio 26.4.1988, Asteris ym. v. komissio, 97/86, 99/86, 193/86 ja 215/86, EU:C:1988:199, 28 ja 29 kohta).
Vuoden 2019 päätösten antamisajankohtana neuvoston oli siis – jos neuvosto aikoi pysyttää kantajan nimen riidanalaisissa luetteloissa –SEUT 266 artiklan mukaisia  velvollisuuksiaan noudattaakseen annettava 15.11.2018 annetun tuomion PKK v. neuvosto (T-316/14, EU:T:2018:788) perustelujen mukainen kantajan nimen uudelleen merkitsemistä luetteloon koskeva toimi. Neuvostolla oli tällainen velvollisuus, kun erityisesti otetaan huomioon toimet, joista käsiteltävässä asiassa on kyse, sillä niiden vaikutukset ovat voimassa vain määrätyn ajan, mikä merkitsee, ettei neuvoston tarvitse korvata kumottua tointa kyseisen ajanjakson osalta (ks. vastaavasti tuomio 26.4.1988, Asteris ym. v. komissio, 97/86, 99/86, 193/86 ja 215/86, EU:C:1988:199, 29 kohta),  ja lisäksi kyseisille toimille on tyypillistä – koska yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan mukaisesti neuvoston on tarkasteltava uudelleen sitä, liittyykö henkilöön tai yhteisöön edelleenkin riski osallistumisesta terroritoimintaan –  se, että myöhemmissä toimissa usein toistetaan aiempien toimien perustelut, tarvittaessa ajantasaistettuina. Jos tätä velvollisuutta ei olisi, se, että unionin tuomioistuimet  kumoavat toimen, ei nimittäin estäisi lainvastaisten perustelujen ottamista samanlaisina myöhempiin toimiin (ks. vastaavasti tuomio 14.3.2017, Bank Tejarat v. neuvosto, T-346/15, ei julkaistu, EU:T:2017:164, 31 kohta),  eikä unionin tuomioistuinten tuomioille siis annettaisi tehokasta vaikutusta.
Käsiteltävässä asiassa neuvosto on vuoden 2019 päätöksissään toistanut samanlaisina vuosien 2015–2017 toimissa esittämänsä perustelut, jotka oli todettu lainvastaisiksi 15.11.2018 annetussa tuomiossa PKK v. neuvosto (T-316/14, EU:T:2018:788). Neuvosto oli tosin valittanut mainitusta tuomiosta. Tällä valituksella ei kuitenkaan ollut lykkäävää vaikutusta vaikutuksiin, joita oli sillä, että unionin yleinen tuomioistuin oli kumonnut riidanalaiset päätökset, eikä valituksen yhteydessä esitetty kumoamista koskevan tuomion vaikutusten lykkäämistä koskevaa vaatimusta, jonka neuvosto olisi voinut esittää.  Se, että neuvosto tällä tavalla kieltäytyy tekemästä päätelmiä tuomiossa todetusta, on omiaan heikentämään yksityisten luottamusta siihen, että tuomioistuinten ratkaisuja noudatetaan.
Se, ettei neuvosto ole noudattanut SEUT 266 artiklan mukaisia velvollisuuksiaan, ei voi kuitenkaan käsiteltävässä asiassa johtaa vuoden 2019 päätösten kumoamiseen. On nimittäin niin, että 15.11.2018 annettu tuomio PKK v. neuvosto (T-316/14, EU:T:2018:788) kumottiin 22.4.2021 annetulla tuomiolla  neuvosto v. PKK  (C‑46/19 P, EU:C:2021:316) muun muassa siltä osin kuin sillä oli kumottu  vuosien 2015–2017 toimet. Kun otetaan huomioon, että unionin tuomioistuin kumosi kyseisen  tuomion  taannehtivin vaikutuksin, vuoden 2019 päätösten laillisuutta ei enää voida riitauttaa sillä perusteella, että neuvosto ei noudattanut 15.11.2018 annettua tuomiota PKK v. neuvosto (T-316/14, EU:T:2018:788) (ks. vastaavasti määräys 14.4.2014, Manufacturing Support & Procurement Kala Naft v. neuvosto, T-263/12, ei julkaistu, EU:T:2014:228, 37 kohta). Kolmas väite on näin ollen hylättävä.
Tämän kolmannen väitteen hylkäämisestä huolimatta on kuitenkin niin, että kun vuoden 2019 päätökset annettiin ja kun nostettiin kanne asiassa T-148/19, neuvostolla oli velvollisuus tehdä päätelmät 15.11.2018 annetussa tuomiossa PKK v. neuvosto (T-316/14, EU:T:2018:788) todetuista lainvastaisuuksista olemalla toistamatta päätöstensä perusteissa perusteluja, joita kyseiset lainvastaisuudet koskivat. Kantaja on näin ollen voinut perustellusti tulkita, että kanteen nostaminen on perusteltua, mikä on otettava huomioon oikeudenkäyntikuluista määrättäessä.
Tästä seuraa, että nyt käsiteltävä kanneperuste on hyväksyttävä ainoastaan siltä osin kuin siinä väitetään, että  neuvosto jätti virheellisesti tarkistamatta, oliko Yhdysvaltojen viranomaisten päätökset tehty puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan kunnioittaen.
7.

Päätelmät
Kaikesta edellä esitetystä seuraa näin ollen, että kun otetaan huomioon, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan rikkomista koskeva kanneperuste on hyväksytty vuoden 2014 toimien osalta, kyseiset toimet on kumottava.
Sitä vastoin se, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan rikkomista, perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä sekä puolustautumisoikeuksien ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden loukkaamista koskevat kanneperusteet ovat osittain perusteltuja, ei voi johtaa vuosien 2015–2017 toimien ja vuoden 2019 päätösten kumoamiseen. Kyseisten lainvastaisuuksien perusteella, liittyivät ne sitten Yhdysvaltojen viranomaisten vuosina 1997 ja 2001 tekemiin päätöksiin tai elokuussa 2014 tapahtuneeseen välikohtaukseen, joka oli luettu PKK:n syyksi, ei nimittäin voida kyseenalaistaa neuvoston arviointia, jonka mukaan on edelleen olemassa riski siitä, että PKK osallistuu terroritoimintaan, sillä kyseinen arviointi on edelleenkin pätevästi perusteltu Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin määräyksen voimassa pitämisen ja – tapauksen mukaan – muiden vuosina 2014 tapahtuneiden välikohtausten tai vuonna 2017 tehdyn teon perusteella (ks. edellä 188 ja  202 kohta). Näin ollen on hylättävä myös asiassa T-148/19 esitetty vaatimus siitä, että unionin yleinen tuomioistuin määräisi neuvoston toteuttamaan toimenpiteen, joka on vähemmän rajoittava kuin kantajan nimen merkitseminen riidanalaisiin luetteloihin,  eikä asiassa ole tarpeen ottaa kantaa siihen, täyttääkö tämä vaatimus tutkittavaksi ottamisen edellytykset.
IV
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 133 artiklan mukaan ratkaisu oikeudenkäyntikuluista annetaan tuomiossa tai määräyksessä, jolla asian käsittely päätetään. Työjärjestyksen 219 artiklan mukaan ratkaisuissa, jotka unionin yleinen tuomioistuin tekee sille ratkaisun kumoamisen jälkeen palautetussa asiassa, unionin yleinen tuomioistuin päättää oikeudenkäyntikuluista, jotka ovat aiheutuneet yhtäältä asian käsittelystä unionin yleisessä tuomioistuimessa ja toisaalta muutoksenhakuasian käsittelystä unionin tuomioistuimessa. Työjärjestyksen 134 artiklan 1 ja 3 kohdan mukaisesti asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut, ja jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan.
Käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuin kumosi 22.4.2021 antamallaan tuomiolla neuvosto v. PKK  (C‑46/19 P, EU:C:2021:316) 15.11.2018 annetun tuomion PKK v. neuvosto (T-316/14, EU:T:2018:788) ja määräsi, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin. Tässä tuomiossa on siis päätettävä oikeudenkäyntikuluista, jotka ovat aiheutuneet alkuperäisestä asian käsittelystä unionin yleisessä tuomioistuimessa (asia T-316/14), muutoksenhakuasian käsittelystä unionin tuomioistuimessa (asia C-46/19 P), asian T-316/14 käsittelystä palautuksen jälkeen (asia T‑316/14 RENV) ja asian T-148/19 käsittelystä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kantaja on vaatinut perustellusti vuoden 2014 toimien kumoamista mutta että kaikkia muita riidanalaisia toimia koskevat kantajan vaatimukset on hylätty.
Vuoden 2019 päätöksistä on kuitenkin muistutettava, että työjärjestyksen 135 artiklan 2 kohdan mukaan unionin yleinen tuomioistuin voi velvoittaa myös voittaneen asianosaisen korvaamaan oikeudenkäyntikulut osittain tai kokonaan, jos se katsotaan perustelluksi kyseisen asianosaisen menettelyn takia, ottaen huomioon myös tämän menettely ennen asian vireilletuloa, erityisesti siinä tapauksessa, että kyseisen asianosaisen katsotaan aiheuttaneen toiselle asianosaiselle kuluja tarpeettomasti tai haitantekona.  Oikeuskäytännössä  on katsottu, että työjärjestyksen 135 artiklan 2 kohtaa on sovellettava, kun unionin toimielin on menettelyllään edistänyt oikeudenkäynnin syntymistä (ks. vastaavasti tuomio 22.5.2019, Ertico – ITS Europe v. komissio, T-604/15, EU:T:2019:348, 182 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Käsiteltävässä asiassa – kuten edellä 249 kohdasta ilmenee – se, että neuvosto ei noudattanut velvollisuuttaan tehdä päätelmät 15.11.2018 annetussa tuomiossa PKK v. neuvosto (T-316/14, EU:T:2018:788) todetuista lainvastaisuuksista, kun se antoi vuoden 2019 päätökset, saattoi johtaa siihen, että kantaja nosti kanteensa asiassa T-148/19.
Kun otetaan huomioon kaikki asiaan liittyvät olosuhteet,  on siis asianmukaista, että kantaja ja neuvosto velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan kussakin edellä  256 kohdassa mainitussa oikeudenkäynnissä.
Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Näin ollen on päätettävä, että komissio, Ranskan tasavalta ja Alankomaiden kuningaskunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan niissä asioissa, joihin  ne ovat osallistuneet.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu neljäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 714/2013 kumoamisesta 10.2.2014 annettu neuvoston täytäntöönpanoasetus (EU) N:o 125/2014 ja tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 125/2014 kumoamisesta 22.7.2014 annettu neuvoston täytäntöönpanoasetus (EU) N:o 790/2014 kumotaan siltä osin kuin ne koskevat Kurdistan Workers’ Partya (PKK).
2)
Asiassa T
‑
316/14 RENV nostettu kanne hylätään muilta osin.
3)
Asiassa T-148/19 nostettu kanne hylätään.
4)
PKK ja Euroopan unionin neuvosto vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan asiassa T-316/14, asiassa C-46/19 P, asiassa T
‑
316/14 RENV ja asiassa T-148/19.
5)
Euroopan komissio, Ranskan tasavalta ja Alankomaiden kuningaskunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Gervasoni
Madise
Nihoul
Frendo

Martín y Pérez de Nanclares
Julistettiin Luxemburgissa 30 päivänä marraskuuta 2022.
Allekirjoitukset
Sisällys
I  Asian tausta
II  Asianosaisten vaatimukset
III  Oikeudellinen arviointi
A  Tutkittavaksi ottaminen
B  Asiakysymys
1.  Kanneperuste, jonka mukaan neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohtaa
a)  Yhdistyneen kuningaskunnan päätös
1)  Kysymys siitä, voidaanko Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeriä pitää toimivaltaisena viranomaisena
2)  Tarkat tiedot tai sellaiset asiaan liittyvät seikat, jotka osoittavat, että toimivaltainen viranomainen on tehnyt päätöksen
3)  Niiden terroritekojen tekoajankohta, joiden perusteella Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeri kielsi PKK:n järjestönä
b)  Yhdysvaltojen päätökset
2.  Kanneperuste, jonka mukaan neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931   1 artiklan 3 kohtaa
a)  Kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen
b)  Kanneperusteen tehokkuus
c)  Kanneperusteen perusteltavuus
1)  Väite, jonka mukaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja tarkoituksia on tulkittava siten, että otetaan huomioon hyväksyttävä aseellinen selkkaus, jossa kantaja taistelee kurdiväestön itsemääräämisoikeuden puolesta
2)  Se, että kantaja kiistää, että tietyillä kantajan syyksi luetuilla toimilla olisi ollut terroristinen tarkoitus
3.  Kanneperuste, jonka mukaan neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohtaa
a)  Neuvoston vuoden 2014 toimissa suorittama uudelleentarkastelu (asia   T316/14 RENV)
b)  Neuvoston vuosien 2015–2017 toimissa suorittama uudelleentarkastelu (asia   T316/14 RENV)
c)  Uudelleentarkastelu, jonka neuvosto suoritti vuoden 2019 päätösten yhteydessä (asia T-148/19)
4.  Suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste
5.  Perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskeva kanneperuste
6.  Kanneperuste, joka koskee puolustautumisoikeuksien ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden loukkaamista
7.  Päätelmät
IV  Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.