CELEX: 62016TJ0760
Közösségi formatervezési minta
Megsemmisítési eljárás
Speciális kerékpárkosarak ábrázolásából álló, lajstromozott közösségi formatervezési minta
Megsemmisítési ok
A megsemmisítési kérelem elfogadhatatlansága
A 6/2002/EK rendelet 52. cikkének (3) bekezdése és 86. cikkének (5) bekezdése
A korábbi formatervezési minta nyilvánosságra jutása
Egyéni jelleg
Eltérő összbenyomás
A 6/2002/EK rendelet 6. cikke és 25. cikke (1) bekezdésének b) pontja

A jogvita előzményei
2004. február 13‑án a felperes, a Basil BV a közösségi formatervezési mintáról szóló, 2001. december 12‑i 6/2002/EK tanácsi rendelet (
HL 2002. L 3., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 27. kötet, 142. o.) alapján közösségi formatervezési minta lajstromozására irányuló kérelmet nyújtott be az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatalához (EUIPO).
A lajstromoztatni kívánt formatervezési minta (a továbbiakban: vitatott formatervezési minta) a következő:
A vitatott formatervezési mintát a 142245–0001. számon lajstromozták. Ezt a
Közösségi Formatervezésiminta‑oltalmi Közlöny
2004. június 15‑i 47/2004. számában tették közzé. Ezen oltalmat azóta 2019. február 13‑ig megújították.
A vitatott formatervezési mintát az ipari minták nemzetközi osztályozásának létrehozásáról szóló, 1968. október 8‑i locarnói megállapodás módosított változatának 03–01. osztályába tartozó „speciális kerékpárkosarak” tekintetében kívánták alkalmazni.
2013. június 17‑én a beavatkozó fél, az Artex SpA, a vitatott formatervezési minta oltalmának megsemmisítése iránti kérelmet nyújtott be az EUIPO‑hoz a 6/2002 rendelet 52. cikke alapján. A megsemmisítési kérelem alátámasztásaként hivatkozott jogalap a 6/2002 rendelet 25. cikke (1) bekezdésének b) pontja volt.
A beavatkozó fél a megsemmisítési kérelmében többek között úgy érvelt, hogy a vitatott formatervezési minta nem rendelkezik egyéni jelleggel a 6/2002 rendelet 6. cikke értelmében, és ezen állításai alátámasztásaként több olyan dokumentumra hivatkozott, melyek egy korábbi formatervezési minta (a továbbiakban: korábbi formatervezési minta) nyilvánosságra jutását hivatottak bizonyítani, tudniillik, többek között az alábbiakra:
–
katalógusainak egyike, amelyben szerepel a speciális kerékpárkosár képe; e kép mellett a 34.54.50. cikkszám, a szóban forgó áru méretére vonatkozó információ, és az áru négynyelvű leírása – „Speedy rácsos, hátsó kosár” – található; e kép és a kísérő információk a következők:
–
speciális kosarak vállalkozásoknak történt értékesítésére vonatkozóan számos 2000 és 2002 közötti keltezésű számla, melyeken szerepel a Speedy név;
–
egy 2001. évi katalógus és három 2002. évi katalógus, melyek különböző olasz vállalkozásoktól származnak, és amelyek egy speciális kerékpárkosár alábbi képét tartalmazzák:
–
egy 2000. július 20‑i, egy thaiföldi vállalkozás által kiállított, a beavatkozó félnek címzett számla és szállítólevél;
–
egy vállalkozás standjának képe, melyen ki volt állítva egy speciális kerékpárkosár, és egy kölni (Németország) kiállítás 2002. évi keltezésű számlája.
A megsemmisítési osztály 2015. január 13‑i határozatával, miután elismerte a megsemmisítési kérelem elfogadhatóságát, az egyéni jelleg hiánya miatt megsemmisítette a vitatott formatervezési minta oltalmát.
2015. március 11‑én a felperes fellebbezést nyújtott be a megsemmisítési osztály határozatával szemben.
Az EUIPO harmadik fellebbezési tanácsa 2016. július 7‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) elutasította a fellebbezést. A fellebbezési tanács lényegében úgy találta, először is, hogy a jelen esetben a beavatkozó fél által benyújtott megsemmisítési kérelem – a felperes állításával ellentétben – elfogadható, másodszor, hogy a korábbi formatervezési minta a vitatott formatervezési minta bejelentését, azaz 2004. február 13‑át megelőzően jutott nyilvánosságra, és harmadszor, hogy a megsemmisítési osztály helyesen semmisítette meg a vitatott formatervezési minta oltalmát az egyéni jelleg hiánya miatt.
Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék pervezető intézkedések keretében írásbeli kérdéseket tett fel a feleknek, amelyekre azok az előírt határidőn belül válaszoltak.
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
–
az EUIPO‑t, és adott esetben az eljárásban részt vevő további feleket kötelezze a költségek viselésére.
Az EUIPO és a beavatkozó fél azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
a felperest kötelezze az eljárás költségeinek viselésére.
A jogkérdésről
Keresetének alátámasztására a felperes három jogalapra hivatkozik: elsősorban a 6/2002 rendelet 52. cikkének a megsemmisítési kérelmek bizonyos esetekben fennálló elfogadhatatlanságára vonatkozó, (3) bekezdése megsértésére, másodsorban a 6/2002 rendelet formatervezési minták nyilvánosságra jutására vonatkozó, 7. cikkének megsértésére, és harmadsorban a 6/2002 rendelet formatervezési minták egyéni jellegére vonatkozó, 6. cikkének megsértésére.
Az első, a 6/2002 rendelet 52. cikke (3) bekezdésének megsértésére alapított jogalapról
A felperes lényegében azt állítja, hogy az EUIPO‑nak elfogadhatatlannak kellett volna nyilvánítania a beavatkozó fél által előterjesztett megsemmisítési kérelmet a 6/2002 rendelet 52. cikke (3) bekezdésének, vagy ennek hiányában ugyanezen rendelet 86. cikke (5) bekezdésének alkalmazásában.
E tekintetben a felperes egy, a megtámadott határozatnál korábbi fellebbezési tanácsi határozatra hivatkozik, melyben a fellebbezési tanács már elutasított egy, a vitatott formatervezési mintával szemben benyújtott megsemmisítési kérelmet. A felperes kiemeli, hogy e korábbi megsemmisítési eljárást a kérelmet benyújtó vállalkozás a beavatkozó féllel közösen indította.
Az EUIPO és a beavatkozó fél vitatja ezen érveket.
E tekintetben emlékeztetni kell arra először is, hogy a 6/2002 rendelet 52. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az EUIPO‑hoz benyújtott megsemmisítési kérelmet el kell utasítani, ha ugyanazon felek között ugyanazon kérdésben és jogalapon benyújtott kérelem tárgyában a közösségi formatervezésiminta‑oltalmi bíróság korábban már jogerős ítéletet hozott.
A 6/2002 rendelet 52. cikkének (3) bekezdése a jelen esetben azonban nem alkalmazható.
Először is a 6/2002 rendelet „Közösségi formatervezésiminta‑oltalmi bíróságok” című 80. cikke úgy rendelkezik az (1) bekezdésében, hogy a tagállamok területükön kijelölnek első és másodfokon eljáró olyan nemzeti bíróságokat és törvényszékeket, közösségi formatervezésiminta‑oltalmi bíróságokat, amelyek az e rendelettel reájuk ruházott hatáskörben járnak el. E cikk rendelkezéseiből tehát az következik, hogy egy adott közösségi formatervezésiminta‑oltalmi bíróság szükségszerűen valamely tagállam nemzeti bírósága.
Ekképpen a 6/2002 rendelet 52. cikkének (3) bekezdése nem alkalmazható abban az esetben, ha a határozatot az EUIPO hozta, csupán ha egy tagállam nemzeti bírósága tette ezt.
Másodszor, a felperes nem bizonyította, hogy a jelen ügyben a vitatott formatervezési mintával szemben megsemmisítési kérelmet előterjesztő fél ugyanaz lenne, mint amely a vitatott formatervezési mintával szemben a korábbi ügyben megsemmisítési kérelmet nyújtott be.
Azon körülmény ugyanis, miszerint a szóban forgó két ügy között erőteljes összefüggés áll fenn, és a megsemmisítési kérelmet a két ügyben benyújtó felek között szoros az együttműködés, amit többek között a képviselőiknek és érveiknek az azonossága is mutat, nem teszi lehetővé a felek azonosságának megállapítását.
E tekintetben a beavatkozó fél előadta, anélkül, hogy ezt a tárgyaláson vitatták volna, hogy a korábbi megsemmisítési kérelmet benyújtó vállalkozás az ügyfele volt csupán, ami nem elegendő ahhoz, hogy e vállalkozást és a beavatkozó felet egy és ugyanazon félnek lehessen tekinteni.
Egyébiránt a fenti 22. pontban említett körülmény nem teszi lehetővé a szóban forgó megsemmisítési kérelmek visszaélésszerű jellegének megállapítását.
Végül azon érvet illetően, miszerint a fellebbezési tanács megsértette a felperesnek a megfelelő meghallgatáshoz való jogát a beavatkozó fél állítólagosan visszaélésszerű magatartását illetően, a felperes nem terjeszt elő semmilyen bizonyítékot, mely alapján arra lehetne következtetni, hogy a fellebbezési tanács nem tette számára lehetővé ezzel kapcsolatos észrevételeinek benyújtását.
Ráadásul amennyiben a felperes az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikke, és a Rómában 1950. november 4‑én aláírt, az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 6. cikkének (1) bekezdése alapján a tisztességes eljáráshoz való jog sérelmére hivatkozik, meg kell jegyezni, hogy a Törvényszék kizárta ezen jog alkalmazását az EUIPO fellebbezési tanácsaira, mivel a fellebbezési tanácsok előtti eljárás nem bír igazságszolgáltatási jelleggel, mivel közigazgatási jellegű (2005. április 20‑iKrüger kontra OHIM – Calpis [CALPICO] ítélet,
T‑273/02
,
EU:T:2005:134
,
62.
pont; 2014. december 12‑iComptoir d’Épicure kontra OHIM – A‑Rosa Akademie [da rosa] ítélet,
T‑405/13
, nem tették közzé,
EU:T:2014:1072
,
71.
pont; lásd továbbá ebben az értelemben: 2002. december 12‑iProcter & Gamble kontra OHIM [egy szappan formája] ítélet,
T‑63/01
,
EU:T:2002:317
,
23.
pont).
Másodsorban a 6/2002 rendelet 86. cikke (5) bekezdésének rendelkezései, melyek szerint nem terjeszthető elő viszontkereset a lajstromozott közösségi formatervezésiminta‑oltalom megsemmisítése iránt, ha ugyanazon felek között ugyanazon kérdésben és jogalapon benyújtott kérelem tárgyában az EUIPO korábban már döntött, és határozata jogerőre emelkedett, nem az EUIPO, és különösen nem annak fellebbezési tanácsai előtti eljárásokat szabályozzák, hanem a közösségi formatervezésiminta‑oltalmi bíróságok előttieket, amely utóbbi bíróságok, amint az a fenti 19. pontban is megállapítást nyert, nemzeti bíróságok.
Bár a 6/2002 rendelet 52. cikke (3) bekezdésének, valamint 86. cikke (5) bekezdésének célja az EUIPO határozatai és a közösségi formatervezésiminta‑bíróságok határozatai közötti, adott formatervezésiminta‑oltalom megsemmisítésére vonatkozóan felmerülő esetleges konfliktusok megelőzése, e rendelkezésekből nem következik, hogy a 6/2002 rendelet ezzel egyenértékű megelőzési formát hozna létre az EUIPO saját határozatai közötti konfliktusok vonatkozásában.
Harmadsorban kizárt a 6/2002 rendelet 52. cikke (3) bekezdésének analógia útján való alkalmazása abban az esetben, ha az EUIPO már döntést hozott egy adott megsemmisítési kérelemről.
Nem nyert ugyanis megállapítást, hogy e rendelkezés olyan joghézagot tartalmazna, amely összeegyeztethetetlen valamely általános jogelvvel, és amely kiküszöbölhető az analógia útján való alkalmazással (lásd ebben az értelemben: 1985. december 12‑iKrohn ítélet,
165/84
,
EU:C:1985:507
,
13.
és
14.
pont).
Igaz, hogy a az európai uniós védjegyről szóló, módosított 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (
HL 2009. L 78., 1. o.
; helyébe lépett az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet,
HL 2017. L 154., 1. o.
), és különösen az említett rendelet 56. cikkének (3) bekezdése (jelenleg a 2017/1001 rendelet 63. cikke), amelyre a felperes keresetében hivatkozik (egy elírás következtében a 6/2002 rendelet 60. cikkének (3) bekezdését említve, mely elírás létét a tárgyalás során megerősítette), úgy rendelkezik a 2015. december 16-i (EU) 2015/2424 európai parlamenti és tanácsi rendelettel (
HL 2015. L 341., 21. o.
) módosított változatában, hogy a törlési kérelmet el kell utasítani, ha ugyanazon felek között ugyanazon kérdésben és jogalapon benyújtott kérelem tárgyában az EUIPO vagy az európai uniós védjegybíróságok egyike korábban már érdemben határozott, és az EUIPO‑nak vagy az említett védjegybíróságnak a kérelemre vonatkozó határozata jogerőre emelkedett.
Ugyanakkor, amennyiben az európai uniós védjegyek esetében a jogalkotó egy kifejezett rendelkezés elfogadását találta szükségesnek ahhoz, hogy az EUIPO korábbi határozatainak kötelező ereje a törlési kérelem érdemi vizsgálat nélküli elutasítását vonja maga után, akkor ilyen kifejezett rendelkezés lenne szükséges a formatervezési minták esetében is. Nem lehet tehát egy ilyen rendelkezés hiányát a 6/2002 rendelet 52. cikke (3) bekezdésének az EUIPO határozataira analógia útján való alkalmazásával orvosolni.
Egyébiránt annál is inkább egy kifejezett rendelkezésre lenne szükség ahhoz, hogy a „jogerőre emelkedett” bírósági határozatokra alkalmazandó rendelkezéseket analógia útján az EUIPO határozataira lehessen alkalmazni, mivel az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az EUIPO előtti eljárások közigazgatási, nem pedig igazságszolgáltatási jellegűek (2015. július 15‑iTVR Automotive kontra OHIM – TVR Italia [TVR ITALIA] ítélet,
T‑398/13
,
EU:T:2015:503
,
38.
pont; lásd továbbá ebben az értelemben: 2002. december 12‑iEgy szappan formája ítélet,
T‑63/01
,
EU:T:2002:317
,
22.
és
23.
pont).
Hozzá kell tenni, hogy a közösségi formatervezési minták esetében a bejelentés érdemi vizsgálata a 6/2002 rendelet 47. cikke (1) bekezdésének értelmében annak vizsgálatára korlátozódik, hogy e kérelem megfelel‑e a formatervezési minta e rendelet 3. cikkének a) pontjában foglalt meghatározásának, és tiszteletben tartja‑e a közrendet. Egyebekben a 6/2002 rendelet 45. cikkében kifejtett alaki követelmények alkalmazandóak. A 207/2009 rendelet 7. és 8. cikke (jelenleg a 2017/1001 rendelet 7. és 8. cikke) ezzel szemben a lajstromozást megelőzően a megjelölés érvényességének lényegi vizsgálatát írja elő, ami a 207/2009 rendelet 8. cikkének esetében a felszólalási eljárás fennállásán alapul. Ekképpen a formatervezési minták érvényessége lajstromozást megelőző vizsgálatának mértékét illetően a megsemmisítési eljárás, mely e vizsgálatnak a lajstromozást követő elvégzést teszi lehetővé, szükségszerűen más helyet foglal el a 6/2002 rendelet rendszerében, mint a 207/2009 rendeletében, mely utóbbi esetében e vizsgálat mértéke eltérő. Ez még inkább megnehezíti a 6/2002 rendelet 52. cikke (3) bekezdésének az EUIPO határozataira analógia útján való alkalmazását, mely rendelkezésre a 207/2009 rendelet 56. cikke (3) bekezdésének rendelkezései hatottak.
A fenti megállapításokra tekintettel a jelen jogalapot el kell utasítani.
A második, a 6/2002 rendelet 7. cikkének megsértésére alapított jogalapról
Második jogalapjában a felperes azt kifogásolja, hogy a fellebbezési tanács megsértette a 6/2002 rendelet 7. cikkének rendelkezéseit, amikor azt állapította meg, hogy a korábbi formatervezési minta nyilvánosságra jutott. E jogalap több kifogást is tartalmaz, melyek közül az első azon alapul, hogy a beavatkozó fél által a korábbi formatervezési minta nyilvánosságra jutásának alátámasztására benyújtott bizonyítékok fordítását késedelmesen közölték az EUIPO‑val, a második azon bizonyítékok bizonyító erejének hiányán alapul, melyekre a fellebbezési tanács azon következtetését alapította, mely szerint a korábbi formatervezési minta a vitatott formatervezési mintát megelőzően jutott nyilvánosságra, míg a harmadik kifogás azon alapul, hogy a fellebbezési tanács hibát vétett a releváns szakmai körök meghatározásakor.
A beavatkozó fél által benyújtott bizonyítékok fordításának az EUIPO‑val való késedelmes közléséről
A felperes, aki a keresetében azt állította, hogy a beavatkozó fél által a korábbi formatervezési minta nyilvánosságra jutásának alátámasztására előterjesztett bizonyítékokat csak a 6/2002 rendelet végrehajtásáról szóló, 2002. október 21‑i 2245/2002/EK bizottsági rendelet (
HL 2002. L 341., 28. o.
; magyar nyelvű különkiadás: 13. fejezet, 31. kötet, 14. o.) 29. cikke (5) bekezdésében előírt határidő lejártát követően fordították le a megsemmisítési eljárás nyelvére, visszavonta e kifogást, amint az a tárgyalás jegyzőkönyvéből kitűnik, erről tehát már nem szükséges határozni.
Azon bizonyítékok bizonyító erejének hiányáról, melyekre a fellebbezési tanács a korábbi formatervezési minta nyilvánosságra jutására vonatkozó következtetését alapította
A felperes lényegében úgy érvel, hogy azon bizonyítékok, melyekre a fellebbezési tanács támaszkodott, nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy a korábbi formatervezési minta a vitatott formatervezési minta bejelenésének időpontját, azaz 2004. február 13‑át megelőzően jutott nyilvánosságra. Arra hivatkozik ekképpen, hogy a beavatkozó fél katalógusa, számlái, a vállalkozás standjának képe, illetve a beavatkozó fél által benyújtott többi katalógus nem teszik lehetővé a korábbi nyilvánosságra jutás kétséget kizáró megállapítását.
Az EUIPO és a beavatkozó fél a jelen jogalap elutasítását kérik.
A 6/2002 rendelet 7. cikke szerint az 5. és az 6. cikk alkalmazásában a formatervezési mintát nyilvánosságra jutottnak kell tekinteni, ha a bejelentés bejelentési napját megelőzően a lajstromozást követő közzététellel, egyéb közlés útján, kiállítással, kereskedelmi forgalomba hozatallal vagy bármilyen más módon bárki számára hozzáférhetővé vált, kivéve ha ezek az események a rendes üzletvitel során észszerűen nem juthattak az érintett ágazaton belül az Európai Unióban működő szakmai körök tudomására. Ugyanakkor, szintén a 6/2002 rendelet 7. cikke értelmében, a formatervezési minta nem tekinthető nyilvánosságra jutottnak, ha azt harmadik személy számára kifejezett vagy hallgatólagos titoktartási kötelezettség terhe mellett mutatják be.
A 2245/2002 rendelet nem tartalmaz semmilyen pontosítást azon bizonyítékokat illetően, melyeket a megsemmisítést kérelmező félnek be kell nyújtania a korábbi formatervezési minta nyilvánosságra jutásának alátámasztása érdekében. Konkrétabban a 2245/2002 rendelet 28. cikke (1) bekezdése b) pontjának v. alpontja csupán annak előírására szorítkozik, hogy amennyiben a megsemmisítési kérelem többek között a bejelentett formatervezési minta egyéni jellegének hiányán alapul, akkor tartalmaznia kell a megsemmisítést kérelmező fél azon formatervezési mintájának megjelölését és ábrázolását, amely a bejelentett formatervezési minta egyéni jellegét kizáró okot jelenthet, továbbá a korábbi formatervezési minta korábbi nyilvánosságra jutását igazoló iratokat. Egyébiránt sem a 6/2002 rendelet, sem a 2245/2002 rendelet nem határozza meg a megsemmisítést kérelmező fél által annak alátámasztására benyújtandó bizonyítékok kötelező formáját, hogy a formatervezési mintája a bejelentett formatervezési minta bejelentésének időpontját megelőzően már nyilvánosságra jutott. Így a 2245/2002 rendelet 28. cikke (1) bekezdése b) pontjának v. és vi. alpontja mindössze azt írja elő, hogy a megsemmisítési kérelemnek tartalmaznia kell „[a korábbi formatervezési minta] létét igazoló iratokat”, valamint „[e kérelem] alátámasztásaként benyújtott tények, bizonyítékok és érvek megjelölését”. Hasonlóképpen a 6/2002 rendelet 65. cikkének (1) bekezdése csupán egy nem kimerítő jellegű listát tartalmaz az EUIPO előtti eljárásokban lehetséges bizonyítási eszközökről. Következésképpen a megsemmisítést kérelmező szabadon választhatja meg az általa a megsemmisítési kérelmének alátámasztására az EUIPO elé terjeszteni szükségesnek vélt bizonyítékot (2016. július 14‑iThun 1794 kontra EUIPO – Adekor [grafikus díszítő elemek] ítélet,
T‑420/15
, nem tették közzé,
EU:T:2016:410
,
26.
pont).
Ezenkívül egy korábbi formatervezési minta nyilvánosságra jutása nem bizonyítható valószínűségekkel vagy vélelmekkel, annak konkrét és objektív tényeken kell alapulnia, amelyek igazolják a korábbi formatervezési minta tényleges nyilvánosságra jutását a piacon. Továbbá a megsemmisítést kérelmező által szolgáltatott bizonyítékokat egymáshoz képest kell értékelni. Ha ugyanis e bizonyítékok némelyike önmagában nem is elegendő a korábbi formatervezési minta nyilvánosságra jutásának alátámasztására, ez nem változtat azon, hogy más dokumentumokkal vagy információkkal társítva vagy együtt olvasva bizonyíthatja a nyilvánosságra jutást. Végül valamely dokumentum bizonyító erejének megítélésekor a benne foglalt információ valószínűségét és valóságtartalmát kell megvizsgálni. Figyelembe kell venni különösen a dokumentum eredetét, készítésének körülményeit, címzettjét, továbbá fel kell tenni a kérdést, hogy tartalma alapján értelmesnek és hitelesnek tűnik‑e (lásd a 2016. július 14‑igrafikus díszítő elemek ítélet,
T‑420/15
, nem tették közzé,
EU:T:2016:410
,
27.
pont).
A jelen esetben a fellebbezési tanács rámutatott arra, hogy a beavatkozó fél egy katalógusra hivatkozott, melynek egy eredeti példányát be is nyújtotta. E katalógusban szerepel egy Speedy nevet viselő speciális kerékpárkosár képe. E kép mellett a 34.54.50. cikkszám található. A beavatkozó fél benyújtott továbbá több mint száz, különböző, többek között olaszországi székhelyű vállalkozásoknak címzett számlát. E számlák 2000 és 2002 közötti keltezésűek, és több mint 25000 speciális kosár eladásának felelnek meg, és mind a 34.54.50. cikkszám, mind a Speedy név szerepel rajtuk.
A fellebbezési tanács megjegyezte, hogy a fenti 43. pontban említetthez hasonló speciális kosár további négy, más vállalkozásoktól származó, 2001. és 2002. évi katalógusban, valamint egy vállalkozásnak a 2002. évi kölni kiállításra szánt standjának képén is szerepel.
E bizonyítékok összességének alapján a fellebbezési tanács joggal következtetett arra, hogy a szóban forgó korábbi formatervezési minta nyilvánosságra jutott.
A fenti megállapítást nem vonják kétségbe a felperes által felhozott érvek.
A felperes ugyanis csupán kételyeinek és fenntartásainak kifejezésére szorítkozik, többek között a fenti 43. pontban említett katalógus keltezését és terjesztését, illetve a fenti 44. pontban említett katalógusok puszta létezését illetően, valamint a fenti 43. pontban említett katalógusban szereplő cikkszám és a szintén a fenti 43. pontban említett számlákon szereplő, előbbivel azonos szám közötti kapcsolatot, továbbá a szóban forgó katalógusok terjesztését, és a bennük szereplő áruk gyártását illetően.
E kétségek nem elegendőek a beavatkozó fél által előterjesztett azon egybehangzó valószínűsítő körülmények együttesének megkérdőjelezésére, melyeket a fellebbezési tanács a nyilvánosságra jutás megállapítása végett elfogadott.
Ezenfelül emlékeztetni kell a felperesnek a tanúk meghallgatásának hiányára alapított érvét illetően arra, hogy a megsemmisítést kérelmező szabadon választhatja meg az általa a megsemmisítési kérelmének alátámasztására az EUIPO elé terjeszteni szükségesnek vélt bizonyítékot (lásd: fenti 41. pont).
Hasonlóképpen emlékeztetni kell a fellebbezési tanács által elfogadott egyik vagy másik bizonyíték nem megfelelő bizonyító erejére alapított érvét illetően arra, hogy egy formatervezési minta nyilvánosságra jutásának vizsgálatakor az eset összes releváns tényezőjét figyelembe vevő, átfogó mérlegelést kell végezni (lásd: fenti 42. pont).
Meg kell továbbá jegyezni, hogy egyáltalán nem nyert bizonyítást a felperes azon állítása, mely szerint az érintett ágazatban bevett gyakorlat ugyanazon cikkszám használata az áru korábbi és későbbi modelljének esetében.
Ráadásul az EUIPO meggyőzően állapítja meg, hogy jóllehet egy ilyen állítás nem zárható ki az áru megnevezését illetően, azonban irreális a cikkszámot illetően, mivel ugyanazon cikkszám alkalmazása az áru egymás követő modelljei esetében lehetetlenné tenné ezen áruk megkülönböztetését az értékesítések követésekor, a könyvelésben vagy a garancia kérdése kapcsán.
Egyébiránt a felperes nem támasztotta alá a beavatkozó fél által benyújtott iratok esetleges manipulációjával kapcsolatos állításait sem.
Végül a felperesnek az EUIPO egyik fellebbezési tanácsa által hozott korábbi határozatra való hivatkozását illetően, amennyiben e kifogás nem a fenti 35. pontban elutasított első jogalaphoz, hanem az EUIPO korábbi határozati gyakorlatára történő hivatkozáshoz kapcsolódik, az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az EUIPO fellebbezési tanácsainak egy megjelölés európai uniós védjegyként történő lajstromozására vonatkozó, a 207/2009 rendelet alapján meghozandó határozata nem mérlegelési jogkörben, hanem kötött hatáskörben hozott határozat. Így az említett határozatok jogszerűségét kizárólag e rendelet alapján kell vizsgálni, és nem a korábbi határozathozatali gyakorlat alapján. A Bíróság az egyenlő bánásmód és a megfelelő ügyintézés elvére tekintettel kimondta, hogy az EUIPO az európai uniós védjegybejelentés vizsgálata keretében köteles figyelembe venni a hasonló kérelmekre vonatkozóan már meghozott határozatokat, és különösen figyelmesen kell megvizsgálnia azt a kérdést, hogy ugyanúgy kell‑e határoznia. Azt is hozzátette azonban, hogy az egyenlő bánásmód elvét és a megfelelő ügyintézés elvét össze kell egyeztetni a jogszerűség tiszteletben tartásával. Következésképpen a valamely megjelölés védjegyként való lajstromozását kérő személy előnyök szerzése végett nem hivatkozhat a más javára esetlegesen elkövetett jogsértésre azonos határozat meghozatala érdekében. Végeredményben a jogbiztonságon, közelebbről a megfelelő ügyintézésen alapuló indokok miatt a védjegybejelentések vizsgálatának szigorúnak és teljes körűnek kell lennie a védjegyek indokolatlan lajstromozásának megakadályozása érdekében. Ezt a vizsgálatot minden egyes konkrét esetben el kell végezni. Ugyanis valamely megjelölés védjegyként való lajstromozása az adott eset ténybeli körülményei keretében alkalmazandó olyan sajátos szempontoktól függ, amelyek annak ellenőrzésére szolgálnak, hogy a szóban forgó megjelölésre nem vonatkozik‑e valamely kizáró ok (2017. február 16‑iAntrax It kontra EUIPO – Vasco Group [fűtőberendezésekhez szolgáló termoszifonok] ítélet,
T‑828/14 és T‑829/14
,
EU:T:2017:87
,
93.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig a fenti 54. pontban az európai uniós védjegyrendszerrel kapcsolatban hivatkozott ítélkezési gyakorlat analógia útján a formatervezésiminta‑oltalmak megsemmisítése iránti kérelmek elbírálására is alkalmazandó (2017. február 16‑ifűtőberendezésekhez szolgáló termoszifonok ítélet,
T‑828/14 és T‑829/14
,
EU:T:2017:87
,
93.
pont).
A jelen esetben, amint az a fenti 43–45. pontból is kitűnik, a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy a korábbi formatervezési minta nyilvánosságra jutott. A felperes tehát nem hivatkozhat eredményesen e következtetés megcáfolása céljából az EUIPO valamely korábbi határozatára.
Mindenesetre a jelen ügy több elemében is különbözik a felperes által hivatkozott ügytől. Ekképpen a beavatkozó fél jelentősen nagyobb számú számlát nyújtott be, mint az említett ügyben a megsemmisítést kérelmező. Ráadásul e számlák a korábbi formatervezési minta elnevezésére és egy cikkszámra utalnak, melyek azon eredeti katalógusban szerepelnek, amelyben e formatervezési mintát bemutatták. Végül más vállalkozásoktól származó egyéb katalógusokat is benyújtottak.
A fellebbezési tanács tehát helyesen állapította meg a megtámadott határozat 29. pontjában, hogy ezen elemek lehetővé teszik a két ügy kellő, azt igazoló megkülönböztetését, hogy a fellebbezési tanács a két ügyben eltérő következtetésekre jutott.
A fentiekből következik, hogy a jelen kifogást el kell utasítani.
Az érintett szakmai körök meghatározásakor elkövetett hibáról
A felperes úgy érvel lényegében, hogy a fellebbezési tanács hibát követett el az érintett szakmai körök meghatározásakor.
A felperes az első érve keretében azt állítja, hogy a fellebbezési tanács tévesen vélte úgy, hogy a kereskedők a szakmai körökhöz tartoznának.
A felperes egy második érvet is felhoz, melyet arra alapít, hogy a fellebbezési tanács nem vizsgálta meg megfelelően annak kérdését, hogy a szakmai körök jelentős részének volt‑e módja megismerni a vitatott formatervezési mintát, és ezzel megsértette a meghallgatáshoz való jogát.
Az EUIPO és a beavatkozó fél a kifogás egészének elutasítását kérik.
A felperes első érvét illetően, a Bíróság már kimondta, hogy a 6/2002 rendelet 11. cikke (2) bekezdését, mely úgy rendelkezik, hogy a formatervezési mintát akkor kell az Unióban nyilvánosságra jutottnak tekinteni, ha azt oly módon tették közzé, állították ki, hozták kereskedelmi forgalomba, vagy vált bárki számára hozzáférhetővé, hogy ezek az események a rendes üzletvitel során észszerűen juthattak az érintett ágazatban az Unióban működő szakmai körök tudomására, úgy kell értelmezni, hogy tekinthető úgy, hogy valamely lajstromozás nélküli formatervezési minta a rendes üzletvitel során észszerűen juthatott az érintett ágazaton belül az Unióban működő szakmai körök tudomására, amennyiben az említett formatervezési mintáról készült képeket terjesztettek az ezen ágazatban működő kereskedők között (2014. február 13‑iH. Gautzsch Großhandel ítélet,
C‑479/12
,
EU:C:2014:75
,
30.
pont). Ezen értelmezés érvényes analógia útján a 6/2002 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésére, melynek megfogalmazása hasonló az említett rendelet 11. cikkének (2) bekezdéséhez, és amely szintén azon releváns tényezők meghatározására irányul, melyek alapján megállapítható a nem lajstromozott formatervezési minta oltalmát lehetővé tevő nyilvánosságra jutás megtörténte.
Így az első érvet el kell utasítani.
A második érvet illetően, emlékeztetni kell arra, hogy a formatervezési mintát nyilvánosságra jutottnak kell tekinteni, ha az a fél, aki a nyilvánosságra jutásra hivatkozik, bizonyította az e nyilvánosságra jutást megvalósító eseményeket. E vélelem megdöntéséhez viszont a nyilvánosságra jutást vitató félnek kell a jogilag megkövetelt módon bizonyítania, hogy az adott ügy körülményei észszerűen megakadályozhatták, hogy e tények a rendes üzletvitel során az érintett ágazaton belül működő szakmai körök tudomására jussanak (2015. május 21‑iSenz Technologies kontra OHIM – Impliva [esernyők] ítélet,
T‑22/13 és T‑23/13
,
EU:T:2015:310
,
26.
pont).
A jelen esetben, amint az a fenti 45. pontban megállapítást nyert, a beavatkozó fél a jogilag megkövetelt módon bizonyította a korábbi formatervezési minta nyilvánosságra jutását. A felperes viszont nem bizonyította, hogy az adott ügy körülményei megakadályozták volna, hogy a nyilvánosságra jutást megvalósító események az érintett ágazaton belül működő szakmai körök tudomására jussanak. Mivel a felperesnek kell erre vonatkozó bizonyítékot szolgáltatnia, és a felperes nem állítja, hogy ezt a fellebbezési tanács előtt megtette volna, nem hivatkozhat eredményesen arra, hogy a fellebbezési tanács nem határozott e kérdésről, illetve megsértette a meghallgatáshoz való jogát.
A teljesség kedvéért, a meghallgatáshoz való jog megsértésére alapított érv nincs kellő pontossággal kifejtve ahhoz, hogy megalapozottságát értékelni lehessen. Ezt az érvet tehát mindenképpen el kell utasítani.
Ráadásul amennyiben a felperes az Alapjogi Charta 47. cikke, és az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény 6. cikkének (1) bekezdése alapján a tisztességes eljáráshoz való jog sérelmére hivatkozik, ezt az érvet el kell utasítani a fenti 26. pontban kifejtett megfontolások értelmében.
A második érvet, valamint a harmadik kifogást teljes egészében el kell tehát utasítani.
A fenti megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy a korábbi formatervezési minta a vitatott formatervezési minta bejelentésének időpontját, azaz 2004. február 13‑át megelőzően jutott nyilvánosságra.
Következésképpen a jelen jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
A harmadik, a 6/2002 rendelet 6. cikkének megsértésére alapított jogalapról
A felperes úgy érvel, hogy a fellebbezési tanács megsértette a 6/2002 rendelet 6. cikkét, amikor úgy találta, hogy a vitatott formatervezési minta nem rendelkezik egyéni jelleggel.
A felperes így azt állítja, hogy a tájékozott használó érzékeli a két ütköző formatervezési minta egymástól eltérő elemeit, tudniillik a kosár alján a két vízszintes csíkot és a hátsó oldalon a négyszöget, és ezek uralják a vitatott formatervezési minta által használóra tett összbenyomást.
Az EUIPO és a beavatkozó fél a jelen jogalap elutasítását kérik.
A 6/2002 rendelet 6. cikke (1) bekezdése b) pontjának megfogalmazásából kitűnik, hogy az egyéni jelleget a lajstromozott közösségi formatervezési minták esetében a tájékozott használóra tett összbenyomásra figyelemmel kell értékelni. A tájékozott használóra tett összbenyomásnak a bejelentés bejelentési napját – elsőbbség igénylése esetén az elsőbbség napját – megelőzően nyilvánosságra jutott bármely formatervezési minta által gyakorolt összbenyomástól eltérőnek kell lennie. A 6/2002 rendelet 6. cikkének (2) bekezdése pontosítja, hogy az egyéni jelleg értékelése során figyelembe kell venni, hogy a szerző milyen alkotói szabadságfokkal alakíthatta ki a mintát (2015. október 29‑iRoca Sanitario kontra OHIM – Villeroy & Boch [Egykaros csaptelep] ítélet,
T‑334/14
, nem tették közzé,
EU:T:2015:817
,
15.
pont).
Az ítélkezési gyakorlat értelmében egy formatervezési minta egyéni jellege a tájékozott használó szempontjából bármely korábbi formatervezési mintától eltérő összbenyomáson vagy a „déjà vu” hiányán alapul, és nem veszi figyelembe az említett összbenyomást nem érintő, nem kellően feltűnő különbségeket, és bár figyelmen kívül hagyja a jelentéktelen részleteket, azonban tekintettel van az eltérő összbenyomást eredményező, kellően markáns különbségekre (2015. október 29‑iEgykaros csaptelep ítélet,
T‑334/14
, nem tették közzé,
EU:T:2015:817
,
16.
pont).
Egy formatervezési minta korábbi formatervezési mintákhoz képest fennálló egyéni jellegének értékelésekor figyelembe kell venni annak a terméknek a természetét, amelyre a mintát alkalmazzák, illetve amelyben a minta megtestesül, különös tekintettel a termék szerinti iparág sajátosságaira (lásd: a 6/2002 rendelet (14) preambulumbekezdése), valamint arra, hogy a szerző milyen alkotói szabadságfokkal alakíthatta ki a mintát, a technika állásának esetleges telítettségére, amely fogékonyabbá teheti a tájékozott használót az összehasonlított formatervezési minták különbségeire, valamint a szóban forgó termék használatának módjára és különösen az ennek alkalmával rajta végzett műveletekre is (2015. október 29‑iEgykaros csaptelep ítélet,
T‑334/14
, nem tették közzé,
EU:T:2015:817
,
17.
pont).
Végül a formatervezési minta egyéni jellegének értékelésekor figyelembe kell venni a tájékozott használó nézőpontját is. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tájékozott használó különösen éber, és a korábbi fejleményeket, azaz a szóban forgó termékre vonatkozó, a vitatott formatervezési minta bejelentésének napján vagy adott esetben az igényelt elsőbbség napján már nyilvánosságra jutott formatervezési mintákat illetően bizonyos fokú ismerettel rendelkezik (2015. október 29‑iEgykaros csaptelep ítélet,
T‑334/14
, nem tették közzé,
EU:T:2015:817
,
18.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen esetben a fellebbezési tanács helyesen határozta meg a tájékozott használót – és anélkül, hogy ezt a felperes vitatta volna – olyan, speciális kerékpárkosarakhoz szokott személyként, aki anélkül, hogy tervező vagy szakértő lenne, ismeri az érintett ágazatban jelen lévő különböző formatervezési mintákat, bizonyos fokú ismeretekkel rendelkezik azon alkotóelemeket illetően, amelyek e formatervezési mintáknak általában a részét képezik (a megtámadott határozat 32. pontja).
Ezenfelül a fellebbezési tanács azt is helyesen állapította meg, anélkül, hogy azt a felperes vitatta volna, hogy a speciális kerékpárkosarak kialakításának alkotói szabadságát műszaki megkötések korlátozzák, mivel a speciális kerékpárkosarakat a kerékpárra kell tudni rögzíteni, és azokban úgy kell tudni tárgyakat tárolni, hogy azok ne essenek ki a kerékpár használatakor, azonban a tervező számos kosárszín, ‑anyag (például műanyag, fém, nád vagy szövet) és ‑forma (kerek, ovális vagy négyszögletes) közül választhat (a megtámadott határozat 33. pontja).
A fellebbezési tanács nem követett el hibát, amikor ezt követően megállapította, hogy a szóban forgó kosarak több jellemzőjükben is megegyeznek (a megtámadott határozat 35. pontja), tudniillik a következőkben:
–
a két kosár anyaga sűrűszövésű fémrácsozat;
–
a két speciális kerékpárkosár négyszögletes;
–
a két szélső oldal felső széle előrefelé dől;
–
az elülső oldal fele olyan magas, mint a hátsó oldal;
–
az egész kosarat körülölelő perem a legalacsonyabb rövid oldal tetején megy át.
A fellebbezési tanács ezenkívül helyesen állapította meg, hogy az ütköző formatervezési minták különböznek abban, hogy a vitatott formatervezési minta tartalmaz két olyan elemet – tudniillik az alján két vízszintes csíkot és a hátsó rövid oldalon egy négyszöget –, amelyet a korábbi formatervezési minta nem tartalmaz (a megtámadott határozat 36. pontja).
A fellebbezési tanács úgy találta, hogy a formatervezési minta alján látható két vízszintes csíkot a tájékozott használó a kosár megerősítéseként érzékeli. Úgy vélte továbbá, hogy a vitatott formatervezési minta hátsó, rövid oldalán található négyszög névtáblácskának tűnik, és ezen elemek nem uralják a speciális kerékpárkosár által tett összbenyomást, valamint hogy a tájékozott használó az ütköző formatervezési mintákban tehát az azonos formát, azonos anyagot, és azonos esztétikai minőséget látja. A fellebbezési tanács arra a következtetésre jutott, hogy az ütköző formatervezési minták ugyanolyan összbenyomást keltenek, és a köztük lévő korlátozott eltérések nem teszik lehetővé a vitatott formatervezési minta egyéni jellegének megállapítását (a megtámadott határozat 37. pontja).
A fenti pontokban kifejtett megfontolások összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács megalapozottan juthatott arra a következtetésre az általa elfogadott bizonyítékok alapján, hogy az ütköző formatervezési minták ugyanolyan összbenyomást tesznek a tájékozott használóra, valamint hogy a vitatott formatervezési minta nem bír egyéni jelleggel.
A felperes keresetében semmilyen érvet nem hoz fel, amely a fenti 85. pontban kifejtett következtetést megkérdőjelezhetné.
A jelen jogalapot tehát el kell utasítani.
Az EUIPO előtti eljárás során előadott azon érveket illetően, melyekre a felperes egyebek mellett a keresetlevelének 61., 66. és 82. pontjában utal, hozzá kell fűzni, hogy a keresetlevél szövegének egyes pontjait ugyan alátámaszthatják és kiegészíthetik a csatolt iratok meghatározott részeire történő hivatkozások, ám e csatolt iratoknak célja pusztán az igazolás és az okirati bizonyítás. A mellékletek tehát nem szolgálhatnak a keresetlevélben röviden ismertetett jogalap ismertetésére úgy, hogy e mellékletekben a keresetben fel nem tüntetett kifogásokat és érveket fejtik ki (2007. január 30‑iFrance Télécom kontra Bizottság ítélet,
T‑340/03
,
EU:T:2007:22
,
167.
pont). Ennélfogva ezen érveket mint elfogadhatatlanokat el kell utasítani.
A fentiek összességéből következően a keresetet el kell utasítani.
A költségekről
A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az EUIPO és a beavatkozó fél kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (kilencedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék a Basil BV‑t kötelezi a költségek viselésére.

Gervasoni
Kowalik‑Bańczyk
Mac Eochaidh
Kihirdetve Luxembourgban, a 2018. május 17‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.
(
)	A jelen szöveg 27. pontjában az első elektronikus közzétételt követően nyelvi módosítás történt.