CELEX: 62017CJ0653
Fellebbezés
Európai uniós védjegy
207/2009/EK rendelet
(EU) 2015/2424 rendelet
Törlési eljárás
Vermögensmanufaktur szóvédjegy
Törlés
Tisztességes eljáráshoz való jog
A tények hivatalból történő vizsgálata
Visszaható hatály
A Törvényszék hatásköre
Az ítéletek indokolása

Fellebbezésével a VM Vermögens‑Management GmbH az Európai Unió Törvényszéke azon 2017. szeptember 7‑iVM kontra EUIPO – DAT Vermögensmanagement (Vermögensmanufaktur) ítéletének (
T‑374/15
, a továbbiakban: megtámadott ítélet,
EU:T:2017:589
) hatályon kívül helyezését kéri, amellyel a Törvényszék elutasította az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) ötödik fellebbezési tanácsának a DAT Vermögensmanagement GmbH és a VM Vermögens‑Management közötti törlési eljárással kapcsolatban 2015. április 29‑én hozott határozata (R 418/2014‑5. sz. ügy) (a továbbiakban: vitatott határozat) ellen a VM Vermögens‑Management GmbH által benyújtott, hatályon kívül helyezésre irányuló keresetet.
Jogi háttér
A 207/2009/EK rendelet
A[z európai uniós] védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (
HL 2009. L 78., 1. o.
) „Feltétlen kizáró okok” címet viselő 7. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha
[…]
b)
nem alkalmas a megkülönböztetésre;
c)
kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége, rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak;
[…]”
A rendeletnek „A Bírósághoz benyújtott keresetek” című 65. cikke a következőket tartalmazza:
„(1)   A fellebbezési tanácsok fellebbezés tárgyában hozott határozatai a Bíróság előtt keresettel támadhatók meg.
(2)   A kereset hatáskör hiányára, lényeges eljárási szabálysértésre, a Szerződés vagy e rendelet, illetve ezek alkalmazásával kapcsolatos bármely jogszabály megsértésére vagy hatáskörrel való visszaélésre alapítva indítható.
(3)   A Bíróság a jogvita tárgyát képező határozatot megsemmisítheti [helyesen: hatályon kívül helyezheti] vagy megváltoztathatja.
[…]”
Az említett rendeletnek „A határozatok indokolása” című 75. cikke értelmében:
„A Hivatal határozatait indokolni kell. A határozatok csak olyan érveken és bizonyítékokon alapulhatnak, amelyekkel kapcsolatban az érintett feleknek módjukban állt nyilatkozatot tenni.”
Ugyanezen rendeletnek „A tényállás hivatalbóli vizsgálata” című 76. cikke a következőképpen fogalmaz:
„(1)   A hivatal az előtte folyó eljárásban a tényeket hivatalból vizsgálja. A lajstromozás viszonylagos kizáró okaival összefüggő eljárásban azonban a hivatal a vizsgálat során a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint a kérelem szerinti igényekhez kötve van.
(2)   A hivatal figyelmen kívül hagyhatja azokat a tényeket vagy bizonyítékokat, amelyeket az érintett felek nem kellő időben terjesztettek elő.”
Az (EU) 2015/2424 rendelet
A közösségi védjegyről szóló 207/2009/EK tanácsi rendelet és a közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló 2868/95/EK bizottsági rendelet módosításáról, valamint a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalnak (védjegyek és formatervezési minták) fizetendő díjakról szóló 2869/95/EK bizottsági rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. december 16‑i (EU) 2015/2424 európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2015. L 341., 21. o.
; helyesbítések:
HL 2016. L 71., 322. o.
;
HL 2016. L 110., 4. o.
;
HL 2016. L 267., 1. o.
;
HL 2017. L 142., 104. o.
) 1. cikkének 28. pontja a következőképpen rendelkezik:
„A [207/2009/EK rendelet] 28. cikk[e] helyébe a következő szöveg lép:
»28. cikk
Az áruk és a szolgáltatások megnevezése és osztályozása
[…]
(8)   Azon európai uniós védjegyek jogosultjai, amelyek tekintetében a bejelentést 2012. június 22. előtt nyújtották be, és amelyeket valamely Nizzai osztály teljes fejezete tekintetében lajstromoztak, nyilatkozhatnak, hogy szándékuk a bejelentési napon az volt, hogy az adott osztály fejezetcímének szó szerinti jelentése által jelölt áruk és szolgáltatások körén túli árukra és szolgáltatásokra is védjegyoltalmat igényeljenek, feltéve, hogy az így megnevezett áruk és szolgáltatások szerepelnek a Nizzai Osztályozásnak a bejelentés napján érvényben lévő kiadásában az adott osztályra vonatkozó betűrendes felsorolásban.
A nyilatkozatot 2016. szeptember 24‑ig kell benyújtani a Hivatalhoz, egyértelműen, pontosan és konkrétan megjelölve azokat az árukat és szolgáltatásokat, amelyek nem tartoznak egyértelműen az adott osztály fejezetcímében szereplő fogalom szó szerinti jelentése által jelölt fogalomkörbe, és amelyekre a jogosult szándéka eredetileg kiterjedt. A Hivatalnak meg kell tennie a lajstrom ennek megfelelő módosításához szükséges intézkedéseket. Az e bekezdés első albekezdésében meghatározott nyilatkozattételi lehetőség nem érinti a 15. cikknek, a 42. cikk (2) bekezdésének, az 51. cikk (1) bekezdése a) pontjának és az 57. cikk (2) bekezdésének alkalmazását.
Azon európai uniós védjegyeket, amelyek tekintetében a második albekezdésben előírt határidőn belül nem nyújtanak be nyilatkozatot, az említett határidő lejártát követően úgy kell tekinteni, hogy az oltalmuk csak az adott osztály fejezetcímében szereplő fogalom szó szerinti jelentése által egyértelműen jelölt árukra és szolgáltatásokra terjed ki.
(9)   A lajstrom módosítása esetén az európai uniós védjegy által a 9. cikk szerint biztosított kizárólagos jogok ellenére a védjegy harmadik felek általi használata árukkal vagy szolgáltatásokkal kapcsolatban továbbra is megengedett, amennyiben a védjegynek a szóban forgó árukkal vagy szolgáltatásokkal kapcsolatos használata:
a)
a lajstrom módosítása előtt kezdődött; és
b)
az árukra és szolgáltatásokra vonatkozó akkori lajstrombejegyzés szó szerinti jelentése alapján nem sértette a jogosult jogait.
Ezenfelül a lajstromba bejegyzett árujegyzék módosítása nem jogosítja fel az európai uniós védjegy jogosultját arra, hogy egy későbbi védjeggyel szemben felszólaljon, vagy annak törlését kérje, amennyiben:
a)
a későbbi védjegy a lajstrom módosítása előtt használatban volt az érintett árukkal vagy szolgáltatásokkal kapcsolatban, vagy kérelmet nyújtottak be annak lajstromozása iránt; és
b)
a védjegynek a szóban forgó árukkal vagy szolgáltatásokkal kapcsolatos használata az árukra és szolgáltatásokra vonatkozó akkori lajstrombejegyzés szó szerinti jelentése alapján nem sértette vagy nem sértette volna a jogosult jogait.”
Az 4/03. sz. és a 2/12. sz. közlemény
Az EUIPO elnökének a közösségi védjegybejelentések és lajstromozások során az osztályok fejezetcímeinek az áru‑ és szolgáltatásjegyzékben való használatáról szóló, 2003. június 16‑i 4/03. sz. közleménye IV. pontjának első bekezdése a következőket tartalmazza:
„A 34 áru‑ és 11 szolgáltatási osztály az összes árut és szolgáltatást lefedi, következésképpen az adott osztály fejezetcímében szereplő valamennyi általános kifejezés használata az ezen osztályba tartozó valamennyi árura vagy szolgáltatásra vonatkozó kérelmet jelent.”
2012. június 20‑án az EUIPO elnöke elfogadta a 4/03. sz. közlemény hatályon kívül helyezéséről, valamint a közösségi védjegybejelentések és lajstromozások során az osztályok fejezetcímeinek az áru‑ és szolgáltatásjegyzékben való használatáról szóló 2/12. sz. közleményt. Ezen közlemény V. pontja a következőket írja elő:
„A [2/12. sz. közlemény] hatálybalépése előtt lajstromozott [európai uniós] védjegyeket illetően, amelyek bejelentésében valamely osztály fejezetcímében szereplő összes általános kifejezést feltüntették, a[z EUIPO] úgy tekinti, hogy a bejelentő szándéka a korábbi 4/03. sz. közleményben foglaltak alapján a bejelentés időpontjában érvényben lévő kiadás adott osztályának betűrend szerinti jegyzékében szereplő valamennyi áru, illetve szolgáltatás lefedésére irányult.”
A jogvita előzményei
A jogvita előzményei – amelyek a megtámadott ítélet 1–16. pontjában szerepelnek – a jelen eljárás szempontjából a következőképpen foglalhatók össze.
A VM Vermögens‑Management fellebbező 2009. december 18‑án a 207/2009 rendelet alapján európai uniós védjegy lajstromozása iránti kérelmet nyújtott be az EUIPO‑hoz. A lajstromoztatni kívánt védjegy a „Vermögensmanufaktur” szómegjelölés volt (a továbbiakban: vitatott védjegy).
A védjegybejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás (a továbbiakban: Nizzai Megállapodás) szerinti 35. és 36. osztályába tartozó szolgáltatásokkal kapcsolatban tették, az egyes osztályoknak megfelelő alábbi leírással:
–
35. osztály: „Reklámozás; kereskedelmi ügyletek; kereskedelmi adminisztráció; irodai munkák”;
–
36. osztály: „Biztosítás; pénzügyi ügyletek; valutaügyletek; portfóliókezelés; pénzügyi tanácsadás; ingatlanügyletek”.
2011. február 8‑án az európai uniós védjegybejelentést közzétették a
Közösségi Védjegyértesítő
26/2011. számában. 2011. május 18‑án a vitatott védjegyet 8770042. számon lajstromozták.
2012. július 30‑án az elsőfokú eljárásban beavatkozó félként fellépő DAT Vermögensmanagement a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontjával összefüggésben értelmezett 52. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján törlés iránti kérelmet terjesztett elő a vitatott védjeggyel szemben, az annak árujegyzékében szereplő valamennyi szolgáltatás tekintetében (a továbbiakban: törlési kérelem).
2013. január 15‑én a fellebbező benyújtotta észrevételeit, és kérte a törlési kérelem teljes egészében történő elutasítását. 2013. június 7‑én az elsőfokú eljárásban részt vevő beavatkozó fél benyújtotta a fellebbező 2013. január 15‑i észrevételeire vonatkozó észrevételeit, valamint a vitatott határozat 3. pontjában hivatkozott 7–25. sz. mellékletet. További bizonyítékok benyújtása céljából kérte továbbá a határidő meghosszabbítását, e bizonyítékokhoz a Deutsches Patent‑ und Markenamttól (német szabadalmi és védjegyhivatal) kért betekintést, azt azonban még nem kapta meg.
2013. augusztus 12‑én a fellebbező határidő‑hosszabbítást kért észrevételei megtételére, amit a törlési osztály megadott.
2013. augusztus 23‑án az elsőfokú eljárásban részt vevő beavatkozó fél új észrevételeket nyújtott be, amelyekhez csatolta a megtámadott határozat 3. pontjában hivatkozott 26–30. sz. mellékletet (a továbbiakban: vitatott mellékletek). A törlési osztály ezeket az észrevételeket tévesen a fellebbező észrevételeinek minősítette, és ekként közölte ezeket 2013. szeptember 2‑án az elsőfokú eljárásban részt vevő beavatkozó féllel. Arról is tájékoztatta a két felet, hogy az eljárás kontradiktórius szakaszát lezárta. Miután a törlési osztály ugyanaznap észlelte az általa elkövetett hibát, érvénytelenítette a fellebbezőnek címzett közlését.
2013. október 14‑én az EUIPO tájékoztatta a fellebbezőt az elsőfokú eljárásban részt vevő beavatkozó fél által 2013. június 7‑én benyújtott határidő‑hosszabbítási kérelem azon indokkal való elutasításáról, hogy az nem tartalmazott indokolást, és nem vette figyelembe a 2013. augusztus 23‑i észrevételeket. Az EUIPO ismertette a fellebbezőnek, hogy pusztán tájékoztatási céllal továbbította számára az elsőfokú eljárásban részt vevő beavatkozó fél 2013. augusztus 23‑i levelének másolatát.
2013. október 30‑án a fellebbező megtette észrevételeit az elsőfokú eljárásban részt vevő beavatkozó fél 2013. június 7‑i észrevételeire.
2013. november 8‑án a törlési osztály az elsőfokú eljárásban részt vevő beavatkozó félnek megküldte a fellebbező 2013. október 30‑i észrevételeit, közölte, hogy ezek az észrevételek a 2013. augusztus 23‑i észrevételekre vonatkoznak, és újból lezárta az eljárás kontradiktórius szakaszát.
2013. december 10‑én a törlési osztály a törlési kérelmet teljes egészében elutasította. Lényegében arra alapította határozatát, hogy a „
Manufaktur
” német szó az érintett szolgáltatások nem anyagi jellege miatt nem rendelkezik konkrét jelentéssel azok tekintetében. Következésképpen véleménye szerint a német „
Vermögen
” és „
Manufaktur
” szavakból alkotott összetétel a vitatott védjegy bejelentésének időpontjában megkülönböztető képességgel rendelkezett, és nem volt szolgáltatásokat leíró jellege.
2014. február 5‑én az elsőfokú eljárásban részt vevő beavatkozó fél a 207/2009 rendelet 58–64. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az EUIPO‑hoz a törlési osztály határozata ellen.
Az EUIPO ötödik fellebbezési tanácsa a vitatott határozattal helyt adott a fellebbezésnek. Először is úgy ítélte meg, hogy a fellebbező és az elsőfokú eljárásban részt vevő beavatkozó fél által hozzá benyújtott dokumentumok mindössze a törlési osztályhoz már benyújtott bizonyítékokat kiegészítő és konkretizáló bizonyítékok, és ezért azok elfogadása érdekében a 207/2009 rendelet 76. cikkének (2) bekezdése alapján fennálló mérlegelési jogkörét gyakorolja. Másodsorban úgy ítélte meg, hogy a vitatott védjegy leíró jellegű, és nem rendelkezik megkülönböztető képességgel. Ezért megsemmisítette a törlési osztály határozatát, és a Nizzai Megállapodás 35. és 36. osztályába tartozó szolgáltatások vonatkozásában törölte a vitatott védjegyet.
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A Törvényszék Hivatalához 2015. július 9‑én benyújtott keresetével a fellebbező a vitatott határozat hatályon kívül helyezését kérte. Keresetének alátámasztására a fellebbező négy jogalapra hivatkozott: az első jogalapot a 207/2009 rendelet 75. cikkének azáltal történt megsértésére alapítja, hogy a fellebbezési tanács annak ellenére figyelembe vette az elsőfokú eljárásban részt vevő beavatkozó fél által 2013. augusztus 23‑án benyújtott észrevételeket, hogy azokat mint késedelmesen benyújtottakat el kellett volna utasítania, a második jogalapot az e rendelet 76. cikkének azáltal történt megsértésére alapítja, hogy a fellebbezési tanács hivatalból a vizsgálata körébe vont olyan tényeket is, amelyeket a felek nem terjesztettek elő kellő időben, a harmadik jogalapot az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésére alapítja, amelynek nyomán a fellebbezési tanács arra a következtetésre jutott, hogy a vitatott védjegy leíró jellegű, és végül a negyedik jogalapot az ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának azáltal történt megsértésére alapítja, hogy a fellebbezési tanács tévesen jutott arra a következtetésre, hogy a vitatott védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
A kereset 2016. november 15‑i benyújtását követően az EUIPO arról tájékoztatta a Törvényszéket, hogy 2016. szeptember 23‑án a fellebbező a 2015/2424 rendelettel módosított 207/2009 rendelet 28. cikkének (8) bekezdése alapján nyilatkozatot tett (a továbbiakban: 2016‑os nyilatkozat), amelyben pontosította, melyek azok a szolgáltatások, amelyeket a vitatott védjegy lajstromozása iránti kérelemben szerepeltetni kíván. Az EUIPO közölte, hogy az
Európai Uniós Védjegyértesítő
2016. november 7‑i számában közzétett új szolgáltatásjegyzék szerint a vitatott védjeggyel jelölt, a Nizzai Megállapodás szerinti 35. és 36. osztályba tartozó szolgáltatások – a jelen ítélet 11. pontjában említett szolgáltatásokat kivéve – az egyes osztályok vonatkozásában az alábbi leírásnak felelnek meg.
–
35. osztály: „Árverési szolgáltatások; kutatások ügyletekkel kapcsolatban; kereskedelmi tájékoztatás és tanácsadás fogyasztóknak [fogyasztói tanácsadás]; gazdasági előrejelzések; kereskedelmi hírügynökségi szolgáltatások; üzleti vizsgálatok, kutatások; piackutatás; […] sajtófigyelés; közvélemény‑kutatás; ár‑összehasonlító szolgáltatások; közönségszolgálati szolgáltatások; szponzorok felkutatása”;
–
36. osztály: „Pénzügyi konzultációs szolgáltatások; pénzügyi információs szolgáltatások; biztosítási tanácsadás; biztosítással kapcsolatos tájékoztatás; széfszolgáltatások; pénzügyi szponzorálás; értékek letétbe helyezése”.
A fellebbező az EUIPO 2016. november 15‑i levelére tett észrevételeiben a Törvényszéktől elsődlegesen azt kérte, hogy kizárólag a jelen ítélet 11. pontjában említett, a Nizzai Megállapodás szerinti 35. és 36. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában hagyja helyben a vitatott határozatot, és állapítsa meg, hogy a vitatott védjegy a 2016. évi nyilatkozatban említett szolgáltatások vonatkozásában jogszerűen van lajstromozva, másodlagosan pedig, kizárólag a jelen ítélet 11. pontjában említett, a Nizzai Megállapodás szerinti 35. és 36. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában hagyja helyben a vitatott határozatot, és az ügyet utalja vissza az EUIPO törlési osztálya elé a 2016. évi nyilatkozatban említett szolgáltatásokra vonatkozó első vizsgálatra.
A megtámadott ítéletben a Törvényszék teljes egészében elutasította a fellebbező keresetét.
A felek Bíróság elé terjesztett kérelmei
A fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé, és
–
az EUIPO‑t kötelezze a költségek viselésére.
Az EUIPO azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
A fellebbezésről
Fellebbezésének alátámasztására a fellebbező hat jogalapra hivatkozik: az első jogalapot a 207/2009 rendelet 65. cikkének az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 17. és 47. cikkével összefüggésben értelmezett (2) és (3) bekezdése megsértésére alapítja, a második jogalapot az Európai Unió Bírósága alapokmánya 36. cikke első mondatának megsértésére alapítja, a harmadik jogalapot a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésére alapítja, a negyedik jogalapot az e rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére, az ötödik jogalapot az említett rendelet 75. cikkének megsértésére, a hatodik jogalapot pedig ugyanezen rendelet 76. cikkének megsértésére alapítja.
Az első és a második jogalapról
A felek érvei
Az első két jogalappal a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy megsértette a 207/2009 rendelet 65. cikkének a Charta 17. és 47. cikkével összefüggésben értelmezett (2) és (3) bekezdését azáltal, hogy lényegében nem ismerte el, hogy az európai uniós védjegylajstromnak (a továbbiakban: védjegylajstrom) a 2016. évi nyilatkozat alapján történt módosításához fűződő visszaható hatály folytán a vitatott határozat csak a Nizzai Megállapodás szerinti 35. és 36. osztály fejezetcímének szó szerinti jelentése körébe tartozó szolgáltatások tekintetében törölte a vitatott védjegyet, és ezért a védjegynek a nyilatkozattal újonnan hozzáadott szolgáltatások vonatkozásában való lajstromozhatósága egyáltalán nem képezhette vizsgálat tárgyát. A fellebbező azt is kifogásolja, hogy a Törvényszék ezáltal hiányos indokolást adott a megtámadott ítéletben.
Elsőként azzal érvel, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 152. pontjában úgy ítélte meg, hogy a fellebbező érveivel a 207/2009 rendelet 65. cikkének (3) bekezdése alapján a vitatott határozat megváltoztatását kérte tőle.
A Törvényszék pedig ezen ítélet 153. pontjában kimondta, hogy a 207/2009 rendelet 65. cikkének (2) bekezdése alapján az EUIPO fellebbezési tanácsának határozatát kizárólag hatáskör hiányára, lényeges eljárási szabálysértésre, a Szerződés vagy az említett rendelet, illetve ezek alkalmazásával kapcsolatos bármely jogszabály megsértésére vagy hatáskörrel való visszaélésre hivatkozva helyezheti hatályon kívül vagy változtathatja meg.
Miután a Törvényszék emlékeztetett arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Törvényszék nem helyezheti hatályon kívül vagy változtathatja meg a fellebbezési tanácsi határozatot olyan ok folytán, amely a határozat kihirdetését követően merült fel, a megtámadott ítélet 154. pontjában megállapította, hogy a 2016. évi nyilatkozat a vitatott határozat meghozatalát követően jött létre, és ebből következően a jelen ítélet 25. pontjában említett észrevételekben a fellebbező által megfogalmazott kérelmeket mint elfogadhatatlanokat az ítélet 155. pontjában elutasította.
A fellebbező azonban úgy érvel, hogy ezen érvek alkalmazását ki kell zárni abban az esetben, ha annak következtében az alapelvek által védett érdekei tényekkel nem igazolható vagy alaposan nem indokolható módon sérülnek.
A 2012. június 19‑iChartered Institute of Patent Attorneys ítélet (
C‑307/10
,
EU:C:2012:361
) nyomán a 2015/2424 rendelettel módosított 207/2009 rendelet 28. cikkének (8) bekezdése az európai uniós védjegyek jogosultjainak jogos bizalmát védendő olyan átmeneti időszakot ír elő, amely alatt azok a védjegyjogosultak, akik az EUIPO akkoriban érvényben lévő gyakorlatára támaszkodtak és a Nizzai Megállapodás osztályainak teljes fejezetcímére vonatkozóan lajstromoztatták védjegyüket, úgy nyilatkozhatnak, hogy szándékuk a védjegybejelentéskor arra irányult, hogy az osztályok fejezetcímének szó szerinti tartalmán kívüli áruk és szolgáltatások tekintetében is igénylik az oltalmat, feltéve hogy az így megjelölt áruk vagy szolgáltatások a Nizzai Megállapodás szerinti osztályok betűrendes felsorolásában szerepelnek.
Mivel ebben a rendelkezésben az európai uniós védjegyjogosultnak a védjegybejelentés időpontjában fennálló szándékáról van szó, úgy kell tekinteni, hogy a védjegylajstromnak a 2015/2424 rendelettel módosított 207/2009 rendelet 28. cikkének (8) bekezdése alapján tett nyilatkozattal történő módosítása az európai uniós védjegy bejelentésének időpontjára visszaható hatállyal bír.
A Törvényszéknek ezért a vitatott védjegyet olyannak kellett volna tekintenie, mint amelyet a vitatott határozat időpontjában nemcsak a Nizzai Megállapodás szerinti 35. és 36. osztály fejezetcímében szereplő általános megjelölések tekintetében, hanem a 2016. évi nyilatkozattal újonnan hozzáadott szolgáltatások vonatkozásában is lajstromoztak.
A Törvényszék azonban figyelmen kívül hagyta a védjegylajstrom 2016. évi nyilatkozatból következő módosításának visszaható hatályát, és a megtámadott ítélet 154. pontjában azt állapította meg, hogy a fellebbező kérelmeit olyan tényre alapította, amely a vitatott határozat kihirdetését követően merült fel.
A Törvényszék ezáltal megfosztotta a fellebbezőt attól a lehetőségtől, hogy ellenőrizze a „
Vermögensmanufaktur
” kifejezésnek a 2016. évi nyilatkozattal hozzáadott szolgáltatások tekintetében, európai uniós védjegyként való lajstromozhatóságát, és így indokolatlanul megsértette a Charta 17. cikkében foglalt, szellemi tulajdon védelméhez fűződő jogát, továbbá megsértette a Charta 47. cikkéből eredő, meghallgatáshoz való jogát.
Másodikként a fellebbező arra hivatkozik, hogy indokolási hibában szenved a Törvényszék által a megtámadott ítélet 149–155. pontjában kifejtett azon okfejtés, amelynek eredményeképpen a Törvényszék elfogadhatatlanság miatt elutasította azokat az érveket, amelyek alapján a fellebbező lényegében annak elismerését kérte tőle, hogy a vitatott határozat a 2016. évi nyilatkozatban szereplő szolgáltatások vonatkozásában nem törölte a vitatott védjegyet.
A Törvényszék ítéletének indokolásából – ahogyan ez az állandó ítélkezési gyakorlatból következik – világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a Törvényszék érvelésének, oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék az általa hozott határozat indokait, a Bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. A fellebbező rámutat, hogy a Törvényszéknek, noha indokolása hallgatólagos is lehet, kellő mértékben meg kell vizsgálnia a felek által kifejtett érvelés főbb pontjait.
Márpedig a Törvényszék indokolás címén a megtámadott ítélet 152–154. pontjában anélkül állította, hogy nem helyezheti hatályon kívül vagy változtathatja meg a vitatott határozatot olyan okok miatt, amelyek a határozat kihirdetését követően merültek fel, hogy megvizsgálta volna a védjegylajstromnak a 2016. évi nyilatkozat következtében történt módosításához fűződő visszaható hatályt. A fellebbező által előadott észrevételek ellenére a Törvényszék tehát elmulasztotta megvizsgálni érvelésének egyik lényeges pontját.
A fellebbező válaszában továbbá úgy érvel, hogy a fellebbezési tanács arra vonatkozó indokolását, hogy a „
Vermögensmanufaktur
” kifejezést állítása szerint nem lehet európai uniós védjegyként lajstromozni a Nizzai Megállapodás szerinti 35. és 36. osztály fejezetcímeiben szereplő általános megjelölések tekintetében, nem lehet egyszerűen átültetni a 2016. évi nyilatkozattal hozzáadott szolgáltatásokra.
Ez csak azon szolgáltatások vonatkozásában lehetséges, amelyek olyannyira közvetlen és konkrét kapcsolatban állnak a Nizzai Megállapodás szerinti osztályok fejezetcímeiben szereplő általános megjelölésekkel, hogy egységes szolgáltatási kategóriát alkotnak.
Márpedig sem az EUIPO, sem a Törvényszék nem bizonyította, hogy a vitatott védjegy állítólagos lajstromozhatatlanságára vonatkozó indokolás nemcsak a Nizzai Megállapodás szerinti 35. és 36. osztály fejezetcímében szereplő általános megjelölésekre alkalmazható, hanem a 2016. évi nyilatkozattal újonnan hozzáadott szolgáltatások vonatkozásában is.
Az EUIPO azt állítja, hogy az első két jogalap nem megalapozott.
A Bíróság álláspontja
Azzal kapcsolatban, hogy a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 149–155. pontjában egyrészt megsértette a 207/2009 rendelet 65. cikkének a Charta 17. és 47. cikkével összefüggésben értelmezett (2) és (3) bekezdését, másrészt pedig nem indokolta megfelelően a megtámadott ítéletet, meg kell jegyezni, hogy a fellebbező által felhozott érvek azon az előfeltevésen alapulnak, hogy a vitatott védjegy lajstromozása, ezáltal a Törvényszék felülvizsgálata alá tartozó, vitatott határozat is csak a Nizzai Megállapodás szerinti 35. és 36. osztály fejezetcímében szereplő általános megjelölésekre vonatkozott, és így a védjegy által biztosított oltalom a 2016. évi nyilatkozatnak köszönhetően a nyilatkozattal hozzáadott azon szolgáltatásokra is kiterjedt, amelyek következésképpen nem képezték a vitatott védjegy törlését kimondó határozat tárgyát.
Márpedig meg kell jegyezni, hogy a 4/03. sz. közlemény IV. pontjának első bekezdésében és a 2/12. sz. közlemény V. pontjában kifejtett megközelítés szerint a Vermögensmanufaktur védjegy bejelentésében szereplő, a Nizzai Megállapodás szerinti 35. és 36. osztály fejezetcím‑megjelölés a védjegynek az ezen osztályok betűrend szerinti jegyzékében szereplő valamennyi szolgáltatást érintő oltalmára irányult (lásd ebben az értelemben: 2017. február 16‑iBrandconcern kontra EUIPO és Scooters India,
C‑577/14 P
,
EU:C:2017:122
,
31.
és
32.
pont).
Ebből következően a vitatott védjegy számára biztosított oltalom a lajstromozás időpontjában már a 2016. évi nyilatkozatban szereplő szolgáltatásokra is kiterjedt. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a 2015/2424 rendelettel módosított 207/2009 rendelet 28. cikke (8) bekezdésének harmadik albekezdése úgy rendelkezik, hogy az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló olyan védjegyeket, amelyekkel kapcsolatban nem nyújtanak be nyilatkozatot, 2016. szeptember 24‑ét követően úgy kell tekinteni, mint amelyek oltalma csak az adott osztály fejezetcímében szereplő megjelölések szó szerinti jelentésével egyértelműen jelölt árukra vagy szolgáltatásokra terjed ki.
Így a fellebbező állításával ellentétben a 2016. évi nyilatkozat nem arra irányult, hogy új szolgáltatásokkal egészítse ki a vitatott védjegy számára biztosított oltalom körét, hanem annak biztosítására, hogy a 2015/2424 rendelettel módosított 207/2009 rendelet 28. cikke (8) bekezdésének harmadik albekezdésében foglalt határidő lejárta után annak ellenére is tovább kiterjedjen ez az oltalom a nyilatkozatban szereplő szolgáltatásokra, hogy nem tartoznak egyértelműen a Nizzai Megállapodás szerinti 35. és 36. osztály fejezetcímében szereplő megjelölések szó szerinti jelentése körébe.
Ezért – ahogyan erre az EUIPO beadványaiban jogosan rámutat –, bár a vitatott határozatra a 2016. évi nyilatkozat előtt került sor, az összes olyan szolgáltatásra kiterjedt, amelyek vonatkozásában a vitatott védjegyet lajstromozták, tehát a Nizzai Megállapodás szerinti 35. és 36. osztályba tartozó valamennyi szolgáltatásra, köztük a nyilatkozatban szereplő szolgáltatásokra is, és így a határozat a védjegyet e szolgáltatások összessége vonatkozásában törölte.
Következésképpen a fellebbező által az első két jogalap keretében előadott érvek, mivel olyan előfeltevésből indulnak ki, amely nem felel meg a vitatott védjegy számára ténylegesen biztosított oltalom terjedelmének, jogilag téves előfeltevésen alapulnak.
Arra is rá kell mutatni, hogy a megtámadott ítélet 154. pontjában a Törvényszék olyan indokolást adott, amely lehetővé tette a fellebbező számára azoknak az indokoknak a megismerését, amelyek alapján a Törvényszék elutasította a vitatott határozat megváltoztatására irányuló kérelmeit. Ezért a megtámadott ítélet indokolása e tekintetben nem hiányos.
Következésképpen az első két jogalapot el kell utasítani.
A harmadik jogalapról
A felek érvei
Harmadik jogalapjával a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék megsértette a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontját, amikor azt állapította meg, hogy a vitatott védjegy a „reklámozás” és az „irodai munkák” szolgáltatások kivételével az általa jelölt valamennyi szolgáltatás tekintetében leíró jellegű.
Elsőként azt állítja, hogy a megtámadott ítélet a „
Vermögensmanufaktur
” kifejezés érintett fogyasztói kör általi érzékelését illetően helytelen megállapításokon alapult.
A Törvényszék egyrészt az ítélet 53. pontjában azt állapította meg, hogy az érintett fogyasztói kör képes megérteni a német „
Vermögen
” és „
Manufaktur
” szavak jelentését. Másrészt az említett ítélet 57. és 58. pontjában azt állapította meg, hogy az említett két szóból alkotott összetételnek világos és egyértelmű jelentése van, ugyanis „vagyonmanufaktúrát” jelent, amely a két szóelem jelentéstartalmához képest nem bír többletjelentéssel, és ebből arra a következtetésre jutott, hogy az érintett vásárlóközönség ezt úgy érti, hogy a vitatott védjegy egy olyan sajátos helyre vagy struktúrára utal, amelyben nem szokványos módon igen precíz, vagyonhoz és pénzügyekhez szorosan kapcsolódó tematikájú szolgáltatásokat nyújtanak, illetve kínálnak.
A fellebbező szerint azonban a „
Manufaktur
” szót a köznyelvben kizárólag árukkal kapcsolatban használják. Szolgáltatásokkal kapcsolatban ezért a „
Vermögensmanufaktur
” szó az érintett fogyasztói körben bizonyos gondolkodási folyamatot indít el, és nem asszociálnak közvetlenül és azonnal jó minőségű egyedi szolgáltatásokra.
Másodikként azt hozza fel, hogy a Törvényszék a vitatott védjegynek a Nizzai Megállapodás szerinti 35. osztályba tartozó „kereskedelmi ügyletek” és „kereskedelmi adminisztráció” szolgáltatások tekintetében fennálló leíró jellegét a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának téves értelmezése alapján állapította meg.
Először is a megtámadott ítélet 73. pontjában a Törvényszék megjegyezte, hogy a „
Manufaktur
” szó utalhat e szolgáltatások nyújtásának helyére, és ezért a „
Vermögensmanufaktur
” kifejezés ilyen hely megjelölésének is tekinthető. A Törvényszék ezért megállapította, hogy a „kereskedelmi ügyletek” és „kereskedelmi adminisztráció” szolgáltatások ilyen „vagyonmanufaktúrában” is nyújthatók.
Ezt követően az ítélet 74. pontjában a Törvényszék ismertette, hogy a „
Manufaktur
” szó jó minőségű egyedi szolgáltatásokra is utalhat, és így a „vagyonmanufaktúra” kifejezés a „kereskedelmi ügyletek” és „kereskedelmi adminisztráció” szolgáltatások rendeltetését írja le abban az értelemben, hogy az említett szolgáltatásokat egyénre szabott módon történő vagyonszerzést lehetővé tévő, magas színvonalú szolgáltatásoknak kell érteni.
A 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában előírtakkal ellentétben azonban a vitatott védjegy nem kizárólag olyan jelzésből áll, amelyet a forgalomban ilyen szolgáltatások rendeltetésének feltüntetésére használhatnak. A „kereskedelmi ügyletek” és „kereskedelmi adminisztráció” szolgáltatások rendeltetése a vállalkozások működési és gazdasági sikerének biztosítására irányul. Azok tehát nem vagyonszerzésre irányulnak.
Ugyanígy a „különösen jó minőségű” szolgáltatásokra vagy az „egyénre szabott” szolgáltatásokra vonatkozó, esetleges jelzések sem adnak tájékoztatást e szolgáltatások rendeltetéséről.
Harmadikként azt adja elő, hogy a Törvényszék a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának téves értelmezéséből indult ki, amikor a megtámadott ítélet 66–69. pontjában azt állapította meg, hogy a vitatott védjegy leíró jellegű a Nizzai Megállapodás szerinti 36. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában.
Ez az érvelés kizárólag azon az állításon alapul, amely szerint a „
Vermögensmanufaktur
” szót úgy kell érteni, mint azt a helyet, ahol az említett 36. osztályba tartozó szolgáltatásokat nyújtják. Márpedig így legfeljebb a szolgáltatások nyújtóját jelölik, nem pedig az említett szolgáltatások jellemzőit.
Egyébként pedig a megtámadott ítélet indokolása ellentmondásos. Míg a Törvényszék az ítélet 46. és 47. pontjában azt feltételezi, hogy a „
Manufaktur
” szót eredeti jelentésén túlmutatva jó minőségű szolgáltatásokhoz kapcsolódó értelemben fogják fel, az említett ítélet 69. pontjából az következik, hogy a Nizzai Megállapodás szerinti 36. osztályba tartozó szolgáltatásokkal kapcsolatban ez a szó megtartja eredeti jelentését és arra a konkrét helyre utal, ahol az érintett szolgáltatásokat nyújtják.
Az EUIPO szerint a harmadik jogalap nyilvánvalóan megalapozatlan.
A Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 256. cikk és az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdése szerint a fellebbezés csak jogkérdésekre vonatkozhat. Kizárólag a Törvényszéknek van hatásköre a releváns tények megállapítására és értékelésére, valamint a bizonyítékok értékelésére. Ezeknek a tényeknek és bizonyítékoknak az értékelése tehát – amennyiben nincsen szó az elferdítésükről – nem minősül olyan jogkérdésnek, amelynek vizsgálata a fellebbezési eljárás keretében a Bíróságra tartozna (lásd többek között: 2018. szeptember 6‑iBundesverband Souvenir – Geschenke – Ehrenpreise kontra EUIPO ítélet,
C‑488/16 P
,
EU:C:2018:673
,
29.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig meg kell állapítani, hogy a fellebbező a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontja téves értelmezésének és a megtámadott ítélet állítólagosan ellentmondásos indokolásának ürügyén pusztán azokat a ténybeli megállapításokat vitatja, amelyeket a Törvényszék a vitatott védjegynek az érintett fogyasztói kör általi észlelésével és a Nizzai Megállapodás szerinti 35. és 36. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában fennálló leíró jellegével kapcsolatban tett.
A fellebbező tehát valójában arra hívja fel a Bíróságot, hogy a Törvényszék által a tények és bizonyítékok szabad mérlegelése keretében elvégzett elemzést a sajátjával váltsa fel, e tekintetben azonban nem hivatkozik a tények és bizonyítékok elferdítésére.
Következésképpen a harmadik jogalapot mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
A negyedik jogalapról
A felek érvelése
Negyedik jogalapjával a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját, és ez alapján a megtámadott ítélet 113. pontjában azt állapította meg, hogy a vitatott védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
Először is azt állítja, hogy az ítélet 110. pontjában a Törvényszék annak kijelentésére szorítkozik, hogy az érintett szolgáltatásokra tekintettel az érintett fogyasztói kör a védjegyet egyértelműen és közvetlenül jó minőségű szolgáltatásokra irányuló utalásként, valamint úgy érti, hogy az ilyen szolgáltatások nyújtása anyagi hasznot jelenthet számára.
Ezt követően az említett ítélet 111. pontjában a Törvényszék csupán azt állapította meg, hogy a vitatott védjegy nem rendelkezik kellő eredetiséggel vagy nyomatékkal, és formai felépítése szempontjából sem kellően szokatlan ahhoz, hogy az érintett vásárlóközönség körében értelmezésre, gondolkodásra vagy elemzésre irányuló minimális erőfeszítést tegyen szükségessé, noha a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján (2010. január 21‑iAudi kontra OHIM ítélet,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
,
47.
pont) az ilyen jellemzők megléte nem szükséges feltétele annak, hogy megállapítható legyen egy pozitív értékítélet megkülönböztető képessége.
Így a Törvényszék többek között a megtámadott ítélet 112. és 113. pontjában azt a megállapítását, hogy a vitatott védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, csupán azzal az érvvel indokolta, hogy az érintett fogyasztói kör a védjegyet az érintett szolgáltatások eredményességére vonatkozó pozitív értékítéletként, illetve reklámcélú információként fogja észlelni.
A Törvényszék ezzel figyelmen kívül hagyta a Bíróság ítélkezési gyakorlatát, amely szerint ez a megállapítás nem elegendő annak kimondásához, hogy a védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, mivel a védjegy egyidejűleg reklámcélú információként és megkülönböztető képességgel rendelkező származási megjelölésként is észlelhető (2010. január 21‑iAudi kontra OHIM ítélet,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
,
44.
pont).
A Törvényszék eszerint tehát nem bizonyította és nem indokolta megfelelően a vitatott védjegy megkülönböztető képességének hiányát, és ez a fellebbező szerint a „
Vermögensmanufaktur
” kifejezés állítólagos leíró jellegével sem indokolható, mivel a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában foglalt feltételek nem teljesülnek.
Az EUIPO szerint a negyedik jogalap nyilvánvalóan megalapozatlan.
A Bíróság álláspontja
A fellebbező azon érve, miszerint a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor lényegében azt állapította meg, hogy a vitatott védjegy pusztán azért nem rendelkezik a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében megkülönböztető képességgel, mert a „
Vermögensmanufaktur
” kifejezés pozitív értékítéletnek minősül, a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy egyrészt a Törvényszék az ítélet 95. pontjában emlékeztetett arra, hogy az a védjegy, amely a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében leíró jellegű, e ténynél fogva szükségképpen nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
Másrészt a Törvényszék az említett ítélet 96. pontjában azt állapította meg, hogy ha a védjegy nem leíró jellegű e rendelkezés értelmében, még nem rendelkezik szükségképpen megkülönböztető képességgel, és ilyen esetekben azt is meg kell vizsgálni, hogy önmagánál fogva képes‑e betölteni a védjegy alapvető funkcióját, nevezetesen az áru vagy szolgáltatás származásának azonosítását, lehetővé téve ily módon az adott védjeggyel megjelölt áru vagy szolgáltatás fogyasztója számára, hogy későbbi vásárlás alkalmával pozitív tapasztalat esetén ugyanazt válassza, illetve negatív tapasztalat esetén másikat válasszon.
Másfelől a megtámadott ítélet 99. pontjában a Törvényszék arra is emlékeztetett, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a szóvédjegyhez kapcsolódó dicsérő konnotáció nem zárja ki, hogy e védjegy alkalmas legyen arra, hogy garantálja a fogyasztók számára az általa megjelölt áruk vagy szolgáltatások származását. Az ilyen védjegyet ezért az érintett fogyasztói kör egyidejűleg reklámkifejezésként és az áruk vagy szolgáltatások kereskedelmi származásának megjelöléseként is érzékelheti (2010. január 21‑iAudi kontra OHIM ítélet,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
,
45.
pont).
Az ítélet 111. pontjában a Törvényszék azonban megjegyezte, hogy a vitatott védjegy nem rendelkezik kellő eredetiséggel vagy nyomatékkal, és formai felépítése szempontjából sem kellően szokatlan ahhoz, hogy az érintett vásárlóközönség körében értelmezésre, gondolkodásra vagy elemzésre irányuló minimális erőfeszítést tegyen szükségessé, és így az érintett vásárlóközönség azonnal a védjeggyel jelölt szolgáltatásokra asszociál.
Ilyen körülmények között a Törvényszék azt a következtetést vonta le, hogy nem fogadható el, hogy egy vállalkozás európai uniós védjegyként annak ellenére kisajátítsa a „
Vermögensmanufaktur
” kifejezést, hogy utóbbi nem teszi lehetővé az érintett fogyasztói kör számára az e vállalkozás által nyújtott szolgáltatások megkülönböztetését az ugyanezen ágazatban működő más vállalkozások által nyújtott szolgáltatásoktól.
A Törvényszék ezért az említett ítélet 112. pontjában azt állapította meg, hogy az érintett fogyasztói kör a vitatott védjegyben nem érzékel reklámcélú információn túlmenően olyan, kereskedelmi származásra való utalást, amely lehetővé tenné számára, hogy későbbi vásárlás alkalmával pozitív tapasztalat esetén ugyanúgy válasszon, illetve negatív tapasztalat esetén másként válasszon.
Ebből az következik, hogy a fellebbező nem állíthatja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 113. pontjában foglalt, arra vonatkozó állítását, hogy a vitatott védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, kizárólag a védjegy dicsérő jellegével indokolta.
Következésképpen a negyedik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
Az ötödik és hatodik jogalapról
A felek érvelése
Ötödik és hatodik jogalapjával a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék azáltal, hogy a megtámadott ítélet 123–133. és 135–148. pontjában azt állapította meg, hogy az elsőfokú eljárásban részt vevő beavatkozó fél által benyújtott 26–30. sz. vitatott mellékletet a fellebbezési tanács a vitatott védjegy lajstromozhatóságának értékelése során nem vette meghatározó módon figyelembe, megsértette egyfelől a 207/2009 rendelet 75. cikkének második mondatát, amely szerint az EUIPO határozatai csak olyan érveken és bizonyítékokon alapulhatnak, amelyekkel kapcsolatban a feleknek módjukban állt nyilatkozatot tenni, másfelől pedig ugyanezen rendelet 76. cikkének (2) bekezdését, amelynek értelmében az EUIPO figyelmen kívül hagyhatja azokat a tényeket vagy bizonyítékokat, amelyeket az érintett felek nem kellő időben terjesztettek elő.
A 27., 29. és 30. sz. vitatott mellékletet illetően a Törvényszék a megtámadott ítélet 125. és 141. pontjában azt állapította meg, hogy a fellebbezési tanács azokat nem említette meg kifejezetten az értékelése során.
Jóllehet a fellebbező elismeri, hogy a fellebbezési tanács nem tesz kifejezetten utalást ezekre a mellékletekre, azt állítja, hogy a vitatott határozat 29. és 40. pontja átveszi a vitatott 29. sz. melléklet szövegét. A fellebbező szerint ezért a fellebbezési tanács anélkül vette figyelembe ezt a mellékletet, hogy lehetőséget adott volna számára a vitatott mellékletekkel kapcsolatos észrevételei megtételére.
Másfelől, mivel a Törvényszék kizárólag amiatt utasította el a 207/2009 rendelet 75. cikke második mondatának és 76. cikke (2) bekezdésének megsértésére alapított kifogásokat, hogy a vitatott határozat nem említi meg kifejezetten a 27., 29. és 30. sz. vitatott mellékletet, nem vizsgálta meg, hogy ezek a mellékletek meghatározó tényezőnek vagy csak kiegészítő bizonyítéknak minősültek volna‑e a fellebbezési tanács értékelése során.
A 26. és 28. sz. vitatott mellékletekkel kapcsolatban a Törvényszék többek között a megtámadott ítélet 128., 132. és 142. pontjában azt állapította meg, hogy a fellebbezési tanács értékelése során nem volt meghatározó jelentőségük, és csupán kiegészítő bizonyítéknak minősülnek.
Pedig a vitatott 28. sz. melléklet pontosan ugyanarra a német Finanzmanufaktur védjegyre vonatkozik, mint a vitatott 29. sz. melléklet, amelynek szövegét maga a fellebbezési tanács is átvette. Nyilvánvaló ezért, hogy a fellebbezési tanács értékelése során ezt a 28. sz. mellékletet is figyelembe vette.
A vitatott 26. sz. melléklet a fellebbező szerint a német szabadalmi és védjegyhivatalnak a Kreditmanufaktur védjegy lajstromozhatóságáról szóló határozatára vonatkozik. Mivel a fellebbezési tanács szinte teljes egészében átvette ennek a határozatnak az indokolását, téves a Törvényszék azon állítása, hogy ez a melléklet csupán kiegészítő bizonyítéknak tekinthető, és nem játszott meghatározó szerepet a fellebbezési tanács értékelésében.
Az EUIPO azt állítja, hogy az ötödik és a hatodik jogalap nyilvánvalóan nem megalapozott.
A Bíróság álláspontja
Amennyiben hasonlóság fedezhető fel a vitatott mellékletek és a vitatott határozat indokolása között – ahogyan ezt a fellebbező állítja –, nem tagadható az olyan bizonyítékok átvételének vitatható jellege, amelyeket nem kellő időben terjesztettek elő, és amelyekkel kapcsolatban a feleknek nem állt módjukban nyilatkozatot tenni. Mindazonáltal meg kell jegyezni, hogy a megtámadott ítélet 128., 130. és 131. pontjában a Törvényszék rámutatott arra, hogy a fellebbezési tanács érvelését az elsőfokú eljárásban részt vevő beavatkozó fél által benyújtott, más olyan mellékletekre is alapíthatta, amelyek többek között a megtámadott ítélet 43. és 50. pontjában szerepeltek, és amelyekkel kapcsolatban nem vitatott, hogy kellő időben nyújtották be őket, a fellebbező tudomással bírt róluk, és módjában állt nyilatkozatot tenni.
A Törvényszék ebből az ítélet 132. és 142. pontjában azt a következtetést vonta le, hogy a vitatott mellékleteknek a fellebbezési tanács értékelése szempontjából nem volt meghatározó szerepe, és csupán kiegészítő bizonyítéknak tekinthetők.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a fellebbező a fellebbezés keretében lényegében az első fokon ismertetett érvek megismétlésére szorítkozik, és nem fejti ki, miért alkalmazta volna a Törvényszék tévesen a jogot akkor, amikor a megtámadott ítélet 134. és 144. pontjában azt mondta ki, hogy a vitatott mellékleteknek a fellebbezési tanács általi esetleges figyelembevételére alapított érvek hatástalanok.
Következésképpen az ötödik és a hatodik jogalapot mint elfogadhatatlanokat el kell utasítani.
A fentiekből az következik, hogy a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.
E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése szerint – amely ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó – a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
A fellebbezőt, mivel pervesztes lett, az EUIPO kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségei, valamint az EUIPO részéről felmerült költségek viselésére.

A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.

2)
A
VM Vermögens‑Management GmbH
saját költségein felül viseli az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) részéről felmerült költségeket
.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.