CELEX: 62016CJ0542
Præjudiciel forelæggelse
direktiv 2002/92/EF
anvendelsesområde
begrebet »forsikringsformidling«
direktiv 2004/39/EF
anvendelsesområde
begrebet »investeringsrådgivning«
rådgivning ydet i forbindelse med forsikringsformidling vedrørende placering af kapital inden for rammerne af en kapitalforsikring
kvalificering af en forsikringsformidlers virksomhed, når forsikringsformidleren ikke har haft til hensigt at indgå en reel forsikringsaftale

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/92/EF af 9. december 2002 om forsikringsformidling (
EFT 2003, L 9, s. 3
).
Anmodningen er indgivet i forbindelse med en tvist, som forener to sager mellem på den ene side Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag (herefter »Länsförsäkringar«) og Dödsboet efter Ingvar Mattsson (dødsboet efter Ingvar Mattsson) og på den anden side Jan-Erik Strobel m.fl., Lisa Bergström m.fl., Ann-Christin Jönsson m.fl. og Daniel Röme m.fl. (herefter under ét »Strobel m.fl.«) og Länsförsäkringar vedrørende fortabelse af beløb investeret i kapitalforsikringer tegnet hos forsikringsformidlingsvirksomheder, som havde tegnet en ansvarsforsikring hos Länsförsäkringar.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 2002/92
Følgende fremgår af 8., 9. og 17. betragtning til direktiv 2002/92:
»(8)
En samordning af medlemsstaternes bestemmelser om faglige kvalifikationskrav til og registrering af personer, der optager og udøver forsikringsformidling, kan derfor både bidrage til virkeliggørelsen af det indre marked for finansielle tjenesteydelser og til forbedringen af forbrugerbeskyttelsen på dette felt.
(9)
Forskellige typer personer og institutioner, f.eks. agenter, mæglere og kombinerede udbydere af bank- og forsikringsydelser (»bancassurance«) kan formidle tilbud om forsikringsprodukter. Lige behandling af udbyderne og forbrugerbeskyttelse forudsætter, at alle disse personer og institutioner er omfattet af dette direktiv.
[…]
(17)
Samarbejde og informationsudveksling mellem de kompetente myndigheder er afgørende for at beskytte forbrugerne og sikre et sundt forsikrings- og genforsikringsformidlererhverv på det indre marked.«
Direktivets artikel 1, der har overskriften »Anvendelsesområde«, bestemmer i stk. 1:
»Dette direktiv fastsætter regler for, hvordan fysiske og juridiske personer, der er eller ønsker at blive etableret i en medlemsstat, kan optage og udøve forsikrings- og genforsikringsformidling.«
Direktivets artikel 2 med overskriften »Definitioner« fastsætter:
»I dette direktiv forstås ved:
[…]
3)
»forsikringsformidling«: virksomhed, der består i at forelægge, foreslå eller udføre det indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler eller at indgå sådanne aftaler eller at medvirke ved administrationen og opfyldelsen af sådanne aftaler, navnlig i skadestilfælde
[…]
[…]
5)
»forsikringsformidler«: en fysisk eller juridisk person, der mod vederlag optager eller udøver forsikringsformidling
[…]«
Samme direktivs artikel 4, stk. 3 og 4, har følgende ordlyd:
»3.   Forsikrings- og genforsikringsformidlere skal have en erhvervsansvarsforsikring eller en anden tilsvarende garanti, der dækker hele Fællesskabets område, mod erstatningsansvar for pligtforsømmelse på mindst 1000000 EUR pr. skadestilfælde og på sammenlagt 1500000 EUR for alle skadestilfælde i løbet af et år, medmindre en sådan forsikring eller tilsvarende garanti i forvejen ydes af et forsikrings- eller genforsikringsselskab eller et andet selskab, på hvis vegne forsikrings- eller genforsikringsformidleren handler eller er bemyndiget til at handle, eller medmindre et sådant selskab har påtaget sig det fulde ansvar for formidlerens handlinger.
4.   Medlemsstaterne træffer alle nødvendige foranstaltninger for at beskytte kunderne mod forsikringsformidleres manglende evne til at overføre præmiebeløbet til forsikringsselskabet eller til at overføre erstatningsbeløbet eller en bonus til den forsikrede.
[…]«
Artikel 12 i direktiv 2002/92 med overskriften »Forsikringsformidlerens informationspligt« bestemmer i stk. 2 og 3:
»2.   Når forsikringsformidleren meddeler kunden, at han yder rådgivning på basis af en objektiv analyse, er han forpligtet til at yde denne rådgivning på grundlag af en analyse af et så stort antal af de på markedet disponible forsikringsaftaler, at han er i stand til ud fra faglige kriterier at rådgive kunden om, hvilken forsikringsaftale der ville være egnet til at opfylde hans behov.
3.   Inden en konkret forsikringsaftale indgås, formulerer forsikringsformidleren, navnlig på basis af kundens egne oplysninger, som et minimum kundens krav og behov og begrunder samtidig den rådgivning, kunden får vedrørende en bestemt forsikringsaftale. Disse oplysninger afpasses efter kompleksiteten af den forsikringsaftale, der foreslås.«
Direktiv 2004/39/EF
Artikel 1, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF af 21. april 2004 om markeder for finansielle instrumenter, om ændring af Rådets direktiv 85/611/EØF og 93/6/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF og om ophævelse af Rådets direktiv 93/22/EØF (
EUT 2004, L 145, s. 1
) bestemmer:
»Dette direktiv finder anvendelse på investeringsselskaber og regulerede markeder.«
Direktivets artikel 2, stk. 1, fastsætter:
»Dette direktiv finder ikke anvendelse på:
[…]
c)
personer, der yder investeringsservice, hvis denne service ydes lejlighedsvist i forbindelse med erhvervsmæssig virksomhed, såfremt denne virksomhed er reguleret ved lov eller fagetisk kodeks for det pågældende erhverv, som ikke udelukker, at der kan ydes service af denne art
[…]
j)
personer, der i forbindelse med andre erhvervsaktiviteter, der ikke er omfattet af dette direktiv, yder investeringsrådgivning, såfremt sådan rådgivning ikke honoreres særskilt
[…]«
Direktivets artikel 4, stk. 1, indeholder følgende definitioner:
»I dette direktiv forstås ved:
1)
»investeringsselskab«: en juridisk person, hvis erhvervsmæssige virksomhed består i at yde én eller flere former for investeringsservice til tredjemand og/eller udføre én eller flere former for investeringsaktiviteter på erhvervsmæssigt grundlag
[…]
2)
»investeringsservice og ‑aktiviteter«: de i bilag I, afsnit A, anførte tjenesteydelser og aktiviteter i tilknytning til de i bilag I, afsnit C, omhandlede instrumenter
[…]
[…]
4)
»investeringsrådgivning«: personlige anbefalinger til en kunde, enten på anmodning eller på investeringsselskabets eget initiativ, af en eller flere transaktioner i tilknytning til finansielle instrumenter
[…]
17)
»finansielle instrumenter«: de i bilag I, afsnit C, anførte instrumenter
[…]«
Den investeringsservice og ‑virksomhed, der er indeholdt i nævnte bilag I, afsnit A, til samme direktiv, omfatter investeringsrådgivning, som findes i afsnittets nr. 5).
Artikel 19 i direktiv 2004/39, der har overskriften »God forretningsskik ved ydelse af investeringsservice til kunder«, bestemmer i stk. 9:
»Hvis en investeringsservice indgår som en del af et finansielt produkt, som allerede er omfattet af andre bestemmelser om risikovurdering af kunder og/eller oplysningskrav i fællesskabslovgivningen eller fælles europæiske standarder i forbindelse med kreditinstitutter og forbrugerkredit, omfattes denne service ikke tillige af de i denne artikel omhandlede forpligtelser.«
Direktiv 2014/65/EU
87. betragtning til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/65/EU af 15. maj 2014 om markeder for finansielle instrumenter og om ændring af direktiv 2002/92/EF og direktiv 2011/61/EU (
EUT 2014, L 173, s. 349
) har følgende ordlyd:
»Kunder tilbydes ofte investeringer, der omfatter forsikringsaftaler, som et muligt alternativ til eller erstatning for finansielle instrumenter, der er underlagt dette direktiv. For at give detailkunder konsekvent beskyttelse og sikre lige vilkår for tilsvarende produkter er det vigtigt, at forsikringsbaserede investeringsprodukter underlægges passende krav. Dette direktivs krav vedrørende investorbeskyttelse bør derfor finde tilsvarende anvendelse på investeringer, som indgår i forsikringsaftaler, men det vil på grund af deres forskellige markedsstrukturer og produktkarakteristika være mere passende at fastlægge detaljerede krav i den igangværende revision af direktiv 2002/92/EF end i dette direktiv. Fremtidig EU-ret, der regulerer forsikringsformidleres og forsikringsselskabers aktiviteter, bør således på behørig vis sikre en konsekvent lovgivningsmæssig tilgang for så vidt angår distributionen af forskellige finansielle produkter, der opfylder de samme investorbehov og giver anledning til mere eller mindre de samme spørgsmål vedrørende investorbeskyttelse. […] Disse nye krav til forsikringsbaserede investeringsprodukter bør fastlægges i direktiv 2002/92/EF.«
Artikel 91 i direktiv 2014/65 indeholder ændringer til direktiv 2002/92. Artikel 2, nr. 3), andet afsnit, i sidstnævnte direktiv affattes således:
»Bortset fra kapitel III, afsnit A, i dette direktiv, betragtes sådan virksomhed, når den udøves af forsikringsselskaber eller af ansatte i forsikringsselskaber, der handler på forsikringsselskabets ansvar, ikke for forsikringsformidling eller ‑distribution.«
Til denne artikel 2 tilføjes et nr. 13), der definerer begrebet »forsikringsbaseret investeringsprodukt« som »et forsikringsprodukt, der tilbyder en løbetid eller en tilbagekøbsværdi, og hvor denne – direkte eller indirekte – er helt eller delvist udsat for markedsudsving« med visse undtagelser.
Der indsættes et kapitel IIIa med overskriften »Supplerende krav til kundebeskyttelse i forhold til forsikringsbaserede investeringsprodukter« i direktiv 2002/92. Dette kapitels artikel 13a med overskriften »Anvendelsesområde« har følgende ordlyd:
»Med forbehold af undtagelsen i artikel 2, stk. 3, andet afsnit, fastlægger dette kapitel yderligere krav til forsikringsformidling og til direkte salg, som udføres af forsikringsselskaber, når de udføres i forbindelse med salget af forsikringsbaserede investeringsprodukter. Disse aktiviteter benævnes »formidling af forsikringer«.«
Svensk ret
Kapitel 1, § 1, stk. 2, i lagen (2005:405) om försäkringsförmedling (lov (2005:405) om forsikringsformidling, herefter »lov om forsikringsformidling«) har følgende ordlyd:
»Ved forsikringsformidling forstås erhvervsmæssig virksomhed, der består i at:
1)
forelægge, foreslå eller udføre det indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler
2)
indgå forsikringsaftaler på andres vegne eller
3)
medvirke ved administrationen og opfyldelsen af forsikringsaftaler.«
I henhold til lovens kapitel 2, § 1, kan forsikringsformidling med visse undtagelser kun udøves med tilladelse fra Finansinspektionen. En sådan tilladelse er underlagt visse betingelser. Det fremgår af § 5, nr. 4, og § 6, nr. 2, i dette kapitel, at en af disse betingelser er, at der er tegnet en forsikring, som dækker erstatningsansvar, der kan pålægges forsikringsformidleren, såfremt denne forårsager et tab ved tilsidesættelse af sine forpligtelser.
Kapitel 5, § 4, i lov om forsikringsformidling bestemmer, at forsikringsformidleren skal tilpasse sin rådgivning efter kundens ønsker og behov samt anbefale kunden passende løsninger. Formidleren skal fraråde en kunde, som er en fysisk person, og som ikke hovedsageligt handler som led i sin erhvervsmæssige virksomhed, at træffe foranstaltninger, som ikke kan anses for egnede med hensyn til personens behov, økonomiske forhold eller andre omstændigheder.
I henhold til lovens kapitel 5, § 7, skal en forsikringsformidler, som forsætligt eller uagtsomt tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til § 4, erstatte det rene formuetab, som en kunde lider på grund af dette.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Sagen Strobel m.fl. mod Länsförsäkringar
Connecta Fond och Försäkring AB (herefter »Connecta«), en registreret forsikringsformidlingsvirksomhed, drev hovedsagelig virksomhed i perioden fra 2004 til 2010, efter at have opnået en tilladelse fra Finansinspektionen. Selskabet havde hos Länsförsäkringar en sådan ansvarsforsikring, som foreskrives i lov om forsikringsformidling.
Over en årrække overlod et vist antal personer pengebeløb til Connecta med henblik på, at disse beløb skulle investeres i »Connectas företagsobligationsprodukt«, hvilket skulle ligge i en kapitalforsikring. De modtog til gengæld visse dokumenter fra Connecta. Senere kom det dog frem, at generaldirektøren for Connecta havde tilegnet sig de omhandlede beløb selv. Han blev politianmeldt, og Connectas tilladelse blev tilbagekaldt. Generaldirektøren døde i november 2010. Hans dødsbo og Connecta blev erklæret konkurs i december 2010. Connecta havde i perioden fra 2004 til 2010 også drevet reel forsikringsformidlingsvirksomhed.
Strobel m.fl., som således havde mistet penge, anlagde en sag mod Länsförsäkringar med påstand om erstatning i henhold til en ansvarsforsikringsaftale, der var tegnet af Connecta, med den begrundelse, at Connecta var forpligtet til at udbetale erstatning i henhold til kapitel 5, § 7, i lov om forsikringsformidling. De gjorde gældende, at de havde givet Connecta til opgave at investere deres penge i kapitalforsikringer, og at der dermed var tale om forsikringsformidling.
Länsförsäkringar gjorde bl.a. gældende, at tabet ikke var lidt i forbindelse med den forsikrede virksomhed, eftersom der var tale om fiktive produkter. Selskabet er af den opfattelse, at Connectas generaldirektørs handlinger ikke henhører under forsikringsformidlingsvirksomhed.
Strobel m.fl. fik medhold ved retten i første instans. Denne ret fastslog, at de havde haft til hensigt at tegne kapitalforsikringer, og at de med rette kunne lægge til grund, at det drejede sig om formidling af reelle forsikringsaftaler. Retten i første instans fremhævede, at henset til forbrugerbeskyttelsen, talte den berettigede opfattelse hos Strobel m.fl. vedrørende generaldirektøren for Connectas hensigter for den konklusion, at der forelå en forsikringsformidling. Denne ret fastslog i øvrigt, at henset til, at en sådan formidling omfatter indledende arbejde, og at Connecta også havde drevet reel forsikringsformidlingsvirksomhed, var hændelsesforløbet af objektive grunde omfattet af begrebet »forsikringsformidling«.
Der blev iværksat appel til prøvelse af denne afgørelse, og appelretten fastslog, at princippet om forbrugerbeskyttelse ikke indebærer, at kundens subjektive opfattelse af, hvad der er forsikringsformidling, skal tillægges betydning, og at der objektivt set ikke kunne være tale om forsikringsformidling.
Högsta domstolen (øverste domstol, Sverige) har bemærket, at i henhold til artikel 2, nr. 3), i direktiv 2002/92, omfatter begrebet »forsikringsformidling« også indledende arbejde og kræver således ikke, at der faktisk er indgået en forsikringsaftale, for at direktivet finder anvendelse. Retten har imidlertid rejst spørgsmålet om relevansen i denne forbindelse af forsikringsformidlerens hensigt til at indgå en sådan aftale samt forbrugerens opfattelse.
Sagen Länsförsäkringar mod Dödsboet efter Ingvar Mattsson
I januar 2010 investerede Ingvar Mattson efter et råd fra en ansat i European Wealth Management Group AB (herefter »EWMG«), et forsikringsformidlingsselskab, inden for rammerne af en kapitalforsikring 500000 SEK (ca. 50000 EUR) i et investeringsbevis, som er et struktureret finansielt instrument. Denne investering mistede efterfølgende hele sin værdi.
EWMG havde hos Länsförsäkringar tegnet en ansvarsforsikring, som foreskrevet i lov om forsikringsformidling. I henhold til vilkårene for denne forsikring, vedrører den aktiviteter i henhold til den pågældende lov og omfatter erstatningsansvar i henhold til lovens kapitel 5, § 7.
Da EWMG var blevet erklæret konkurs, anlagde Ingvar Mattsson sag mod Länsförsäkringar. Han gjorde for det første gældende, at EWMG forsætligt eller uagtsomt havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til kapitel 5, § 4, i lov om forsikringsformidling og derfor var erstatningsansvarlig. For det andet udgjorde en sådan adfærd en forsikringsbegivenhed i henhold til den ansvarsforsikring, som EWMG havde tegnet.
Länsförsäkringar medgav, at formidlingen af kapitalforsikringen i og for sig var omfattet af lov om forsikringsformidling. Länsförsäkringar gjorde dog bl.a. gældende, at EWMG’s rådgivning ikke angik kapitalforsikringen, men investeringen i det finansielle instrument, som blev placeret heri. Derfor var denne rådgivning ikke dækket af ansvarsforsikringen.
Da Ingvar Mattsson fik medhold ved retten i første instans og appelretten, indbragte Länsförsäkringar sagen for Högsta domstolen (øverste domstol), idet det samtidig anerkendtes, at EWMG havde handlet uagtsomt. Sidstnævnte ret er i tvivl om, hvorvidt den rådgivning, der ydes inden for rammerne af en kapitalforsikring, der ikke i sig selv vedrører undertegnelsen af forsikringsaftalen, men placering af kapital, er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2002/92, som lov om forsikringsformidling gennemfører i svensk ret, eller direktiv 2004/39, eller begge direktiver.
Under disse omstændigheder har Högsta domstolen (øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
a)
Omfatter [direktiv 2002/92] virksomhed, hvor forsikringsformidleren ikke har haft til hensigt at indgå en reel forsikringsaftale? Har det nogen betydning, om fraværet af en sådan hensigt allerede forelå før eller først efter, at virksomheden blev indledt?
b)
Har det – i den i spørgsmål 1, litra a), anførte situation – nogen betydning, om formidleren ud over den fiktive virksomhed også har drevet en reel forsikringsformidlingsvirksomhed?
c)
Har det – stadig i den i spørgsmål 1, litra a), anførte situation – nogen betydning, at virksomheden udadtil fremstår for kunden som indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler? Har kundens, velbegrundede eller ugrundede, opfattelse af, hvorvidt der er tale om forsikringsformidling, nogen betydning?
2)
a)
Regulerer direktiv 2002/92 en sådan, økonomisk eller anden, rådgivning, som gives i forbindelse med formidlingen af en forsikring, men som ikke i sig selv tager sigte på tegning eller opretholdelse af en forsikringsaftale? Hvad gælder i denne henseende særligt angående rådgivning vedrørende placering af kapital inden for rammerne af en kapitalforsikring?
b)
Er en sådan rådgivning som anført i spørgsmål 2, litra a), når den definitionsmæssigt udgør investeringsrådgivning i henhold til [direktiv 2004/39], [omfattet af bestemmelserne i dette direktiv ud over] eller i stedet for […] bestemmelserne i [direktiv 2002/92]? Hvis en sådan rådgivning også er omfattet af direktiv 2004/39, skal det ene regelsæt da anvendes fremfor det andet?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
Med det første præjudicielle spørgsmål – hvoraf alle dele vil blive undersøgt samlet – ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, nr. 3), i direktiv 2002/92 skal fortolkes således, at begrebet »forsikringsformidling« omfatter udførelse af indledende arbejde i forbindelse med indgåelsen af en forsikringsaftale, selv i tilfælde, hvor den pågældende forsikringsformidler ikke har til hensigt at indgå en reel forsikringsaftale.
Som det fremgår af artikel 1, stk. 1, i direktiv 2002/92, omfatter direktivets anvendelsesområde bl.a. udøvelse af forsikringsformidling, med hensyn til hvilke dette direktiv fastsætter regler.
Med henblik herpå defineres begrebet »forsikringsformidling« i direktivets artikel 2, nr. 3), første afsnit, som »virksomhed, der består i at forelægge, foreslå eller udføre det indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler eller at indgå sådanne aftaler eller at medvirke ved administrationen og opfyldelsen af sådanne aftaler, navnlig i skadestilfælde«.
Det følger af den omstændighed, at de aktiviteter, der er opregnet i denne bestemmelse, præsenteres som alternativer, at hver af dem i sig selv udgør forsikringsformidlingsvirksomhed. Som den forelæggende ret og alle de berørte parter, der er omfattet af artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, der har udtalt sig om dette spørgsmål i deres skriftlige indlæg, er enige om, henhører udførelse af det indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler under begrebet »forsikringsformidling«, uanset om dette arbejde fører til indgåelse af sådanne aftaler eller ej.
Länsförsäkringar er imidlertid af den opfattelse, at sådant indledende arbejde kun udgør forsikringsformidling som omhandlet i artikel 2, nr. 3), i direktiv 2002/92, hvis forsikringsformidleren ved udførelsen heraf har til hensigt at indgå reelle forsikringsaftaler. Selskabet mener derfor ikke, at der var tale om forsikringsformidling i sagen Strobel m.fl. mod Länsförsäkringar, eftersom generaldirektøren for Connecta tilegnede sig de beløb, der var indbetalt af Strobel m.fl. i denne sag, selv om disse beløb var bestemt til indgåelse af sådanne aftaler.
Med henblik på at fastslå, om udøvelsen af forsikringsformidling, som består i udførelse af indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler som omhandlet i den pågældende bestemmelse, er underordnet et krav om, at forsikringsformidleren skal have til hensigt at indgå disse aftaler, bemærkes, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dens ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori bestemmelsen indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (jf. bl.a. dom af 23.1.2018, Piotrowski,
C-367/16
,
EU:C:2018:27
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad for det første angår ordlyden af artikel 2, nr. 3), i direktiv 2002/92, fremgår det særligt af udtrykkene »virksomhed«, »forelægge«, »foreslå«, »udføre« og »medvirke«, at begrebet »forsikringsformidling« defineres ved henvisning til handlinger, som objektivt er foretaget af forsikringsformidleren. Der er derimod ikke noget udtryk i bestemmelsen, der kan fortolkes som en angivelse af, at den heri omhandlede virksomhed, for at kunne kvalificeres som forsikringsformidling, skal være ledsaget af en specifik hensigt hos formidleren.
Hvad dernæst angår den sammenhæng, som denne bestemmelse indgår i, bemærkes, at artikel 4, stk. 4, i direktiv 2002/92 forpligter medlemsstaterne til at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at beskytte kunderne mod forsikringsformidleres manglende evne til at overføre præmiebeløbet til forsikringsselskabet. Da der ikke findes nogen præcisering af det modsatte, skal det fastslås, at denne bestemmelse tilsigter at beskytte kunderne mod den pågældende formidlers manglende evne til at foretage en sådan overførsel, uanset årsagen. En sådan beskyttelse bør følgelig dække manglende mulighed for at overføre præmiebeløbet til forsikringsselskabet, ligeledes når en ansat i forsikringsformidlingsvirksomheden har tilegnet sig midlerne i forbindelse med det indledende arbejde forud for indgåelsen af en forsikringsaftale.
Det skal endelig bemærkes, at formålet med dette direktiv – som det fremgår af 8., 9. og 17. betragtning hertil – bl.a. er en forbedring af forbrugerbeskyttelsen inden for forsikringsformidling. Med henblik herpå skal alle personer og institutioner, der formidler tilbud om forsikringsprodukter, som anført i 9. betragtning, være omfattet af direktivet. For det første ville det være i strid med retssikkerhedsprincippet til skade for formidlerens kunder at lade spørgsmålet om, hvorvidt en aktivitet er omfattet af direktivets anvendelsesområde, være afhængig af en subjektiv hensigt hos den forsikringsformidler, som udøver den pågældende aktivitet. For det andet ville en sådan retstilstand som anført af Europa-Kommissionen indebære, at forsikringsformidleren kunne påberåbe sig sin egen svigagtige adfærd for at unddrage sig det ansvar, der er pålagt ham i forhold til hans kunder i henhold til direktiv 2002/92.
Det følger af det ovenstående, at udførelsen af det indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler er et objektivt begreb. Det udgør derfor forsikringsformidling som omhandlet i nævnte direktivs artikel 2, nr. 3), uanset forsikringsformidlerens hensigt til faktisk at indgå disse aftaler.
Det følger heraf, at tidspunktet for den manglende hensigt til at indgå forsikringsaftaler og den subjektive opfattelse hos de pågældende kunder vedrørende formidlerens virksomhed bestående i udførelsen af det indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler er uden betydning for kvalificeringen af denne virksomhed som forsikringsformidling i denne bestemmelses forstand.
Følgelig skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 2, nr. 3), i direktiv 2002/92 skal fortolkes således, at begrebet »forsikringsformidling« omfatter udførelse af indledende arbejde i forbindelse med indgåelsen af en forsikringsaftale, selv i tilfælde, hvor den pågældende forsikringsformidler ikke har til hensigt at indgå en reel forsikringsaftale.
Det andet spørgsmål
Med sit andet spørgsmål, hvis to dele skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om finansiel rådgivning vedrørende placering af kapital, som ydes inden for rammerne af en forsikringsformidling vedrørende indgåelse af en kapitalforsikring, henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2002/92 eller for direktiv 2004/39, og, hvis den henhører under anvendelsesområdet for begge direktiver, om anvendelsen af et af disse direktiver bør have forrang frem for det andet.
Anvendelsen af direktiv 2002/92
Som det fremgår af denne doms præmis 35 og 36, skal en virksomhed, for at være omfattet af det materielle anvendelsesområde for direktiv 2002/92, svare til en af de former for virksomhed, der er nævnt i direktivets artikel 2, nr. 3), der definerer begrebet »forsikringsformidling«.
For så vidt som alle de aktiviteter, der er opregnet i denne bestemmelse, vedrører en forsikringsaftale, må det for det første undersøges, om en kapitalforsikringsaftale, såsom den, der er omhandlet i hovedsagen, udgør en »forsikringsaftale« som omhandlet i denne bestemmelse.
I denne henseende bemærkes, at direktiv 2002/92 hverken indeholder nogen definition af begrebet »forsikringsaftale« eller nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret på dette område. Som det følger såvel af kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten som af lighedsprincippet, skal rækkevidden af udtrykket »forsikringsaftale« derfor søges under hensyntagen til den sammenhæng, som direktivet indgår i, og det skal i hele Den Europæiske Union undergives en selvstændig og ensartet fortolkning (jf. analogt dom af 1.3.2012, González Alonso,
C-166/11
,
EU:C:2012:119
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Domstolen har imidlertid allerede ved flere lejligheder fastslået, at en forsikringstransaktion efter almindelig opfattelse er kendetegnet ved, at forsikringsgiveren påtager sig mod betaling af en præmie og i tilfælde af forsikringsbegivenhedens indtræden til den forsikrede at betale den ydelse, der er blevet aftalt ved kontraktens indgåelse (dom af 25.2.1999, CPP,
C-349/96
,
EU:C:1999:93
, præmis
, og af 26.3.2015, Litaksa,
C-556/13
,
EU:C:2015:202
, præmis
). Sådanne transaktioner kræver efter deres art, at der består et kontraktforhold mellem den, der præsterer forsikringsydelsen, og den, hvis risiko dækkes af forsikringen, nemlig den forsikrede (jf. dom af 17.3.2016, Aspiro,
C-40/15
,
EU:C:2016:172
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger heraf, at for at være omfattet af begrebet »forsikringsaftale« som omhandlet i artikel 2, nr. 3), i direktiv 2002/92, skal en kapitalforsikringsaftale som den i hovedsagen omhandlede angive, at forsikringstageren skal betale en præmie, og at forsikringsgiveren til gengæld for denne betaling skal levere en ydelse i tilfælde af forsikringstagerens død eller i tilfælde af, at der indtræder en anden hændelse, som er angivet i aftalen. I den foreliggende sag fremgår det – med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse – at den i hovedsagen omhandlede aftale udgør en forsikringsaftale som omhandlet i den nævnte bestemmelse, hvilket i øvrigt ikke bestrides af Länsförsäkringar.
Der opstår derved for det andet det spørgsmål, om en finansiel rådgivning som den i hovedsagen omhandlede kan anses for omfattet af de former for virksomhed, der er anført i artikel 2, nr. 3), i direktiv 2002/92, når den ydes i forbindelse med forsikringsformidling vedrørende indgåelse af en kapitalforsikring.
I denne henseende skal det bemærkes, at disse former for virksomhed er affattet i generelle vendinger. Navnlig bemærkes, at de ikke kun består i at forelægge og foreslå forsikringsaftaler, men også i udførelse af andet indledende arbejde i forbindelse med indgåelse heraf, uden at arten af dette indledende arbejde er begrænset på nogen måde.
Ifølge den forelæggende ret vedrører den finansielle rådgivning, der er omtvistet i hovedsagen, placering af kapital i et investeringsbevis inden for rammerne af en forsikringsformidling. Desuden fremgår det af den svenske regerings indlæg, at denne kapital bestod af forsikringspræmier, der var indbetalt i det omhandlede produkt. Det må derfor fastslås, at denne placering udgør en integrerende del af forsikringsaftalen, og følgelig at rådgivningen vedrørende denne placering henhører under det indledende arbejde forud for indgåelsen af denne forsikringsaftale.
En sådan fortolkning er i øvrigt i overensstemmelse med det formål, der forfølges med direktiv 2002/92, der – som det fremgår af denne doms præmis 42 – består i en forbedring af forbrugerbeskyttelsen inden for forsikringsformidling. Det følger heraf, at den i hovedsagen omhandlede rådgivning bl.a. er underlagt de krav, der er fastsat i nævnte direktivs artikel 12, stk. 2 og 3, hvorefter forsikringsformidleren, når han meddeler kunden, at han yder rådgivning på basis af en objektiv analyse, er forpligtet dels til at yde denne rådgivning på grundlag af en analyse af et så stort antal af de på markedet disponible forsikringsaftaler, at han er i stand til at anbefale kunden den forsikringsaftale, der vil være egnet til at opfylde hans behov, dels inden en konkret forsikringsaftale indgås, at formulere som et minimum kundens krav og behov og samtidig begrunde den rådgivning, kunden får vedrørende en bestemt forsikringsaftale, idet disse oplysninger skal afpasses efter kompleksiteten af den forsikringsaftale, der foreslås.
Den fortolkning, der er nævnt i denne doms præmis 54, bekræftes også af direktiv 2014/65, der ikke var trådt i kraft på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, som ændrer direktiv 2002/92 ved at føje et nyt kapitel IIIa med overskriften »Supplerende krav til kundebeskyttelse i forhold til forsikringsbaserede investeringsprodukter«. Disse produkter er nu defineret i artikel 2 i direktiv 2002/92 i et nyt nr. 13) som værende forsikringsprodukter, der tilbyder en løbetid eller en tilbagekøbsværdi, og hvor denne – direkte eller indirekte – er helt eller delvist udsat for markedsudsving.
Det følger imidlertid af denne definition, at et forsikringsbaseret investeringsprodukt lige som de i hovedsagen omhandlede kapitalforsikringer omfatter et investeringselement, der er underlagt finansiel markedsudvikling. Direktiv 2014/65 har dog ikke medført nogen ændring af den definition af forsikringsformidling, der er indeholdt i artikel 2, nr. 3), første afsnit, i direktiv 2002/92, hvilket indebærer, at rådgivning om et sådant investeringselement udgør forsikringsformidling som defineret i denne bestemmelse. I øvrigt bemærkes, at den omstændighed, at kapitel IIIa indeholder »supplerende« krav i forhold til forsikringsbaserede investeringsprodukter viser, at formidling af sådanne produkter allerede var omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2002/92 før dettes ændring ved direktiv 2014/65.
Det følger af ovenstående bemærkninger, at finansiel rådgivning vedrørende placering af kapital, som ydes inden for rammerne af en forsikringsformidling vedrørende indgåelse af en kapitalforsikring, henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2002/92.
Anvendelsen af direktiv 2004/39
Hvad angår direktiv 2004/39 er det ganske vist korrekt, at den i hovedsagen omhandlede finansielle rådgivning i sig selv kan være omfattet af begrebet »investeringsrådgivning« som defineret i dette direktivs artikel 4, stk. 1, nr. 4), forudsat at investeringen kan karakteriseres som et »finansielt instrument«, der i henhold til stk. 1, nr. 17), er omfattet af direktivets bilag I, afsnit C.
En sådan finansiel rådgivning kan således principielt være omfattet af det materielle anvendelsesområde for direktiv 2004/39, for så vidt som den i medfør af direktivets artikel 4, stk. 1, nr. 2), og bilag I, afsnit A, nr. 5), hertil udgør en investeringsservice, og for så vidt som forsikringsformidleren i henhold til bestemmelsens nr. 1) kan betegnes som et »investeringsselskab«, idet han yder en sådan rådgivning som et fast erhverv eller virksomhed.
Artikel 2, litra c), i direktiv 2004/39 udelukker imidlertid personer, der yder investeringsservice, hvis denne service ydes lejlighedsvist i forbindelse med erhvervsmæssig virksomhed, såfremt denne virksomhed er reguleret ved lov eller fagetisk kodeks for det pågældende erhverv, som ikke udelukker, at der kan ydes service af denne art, fra direktivets anvendelsesområde.
Det må imidlertid fastslås, at den erhvervsmæssige virksomhed for en forsikringsformidler i henhold til artikel 2, nr. 5), i direktiv 2002/92 består i forsikringsformidling. For så vidt som en sådan formidler blandt de forsikringsprodukter, der stilles til rådighed, tilbyder et produkt såsom den i hovedsagen omhandlede kapitalforsikring, må det fastslås, at rådgivning om placering af kapital omfattet af dette produkt ydes lejlighedsvist, idet den ydes i forbindelse med en formidlingsvirksomhed vedrørende indgåelse af en forsikringsaftale, idet denne virksomhed er underlagt bestemmelserne i EU-retten, nemlig bestemmelserne i direktiv 2002/92.
Den omstændighed, som den svenske regering har fremført i sit skriftlige indlæg, at en forsikringsformidler yder en sådan rådgivning regelmæssigt eller hyppigt, er således uden betydning, for så vidt som rådgivningen hver gang ydes som led i en formidling vedrørende indgåelse af en forsikringsaftale.
Udelukkelsen i artikel 2, litra c), i direktiv 2004/39 er desuden i overensstemmelse med direktivets opbygning, for så vidt som investeringsservice eller ‑aktiviteter, der foreslås inden for rammerne af en anden lovreguleret aktivitet, under visse betingelser er udelukket fra direktivets anvendelsesområde eller forpligtelserne heri. Direktivets artikel 2, litra j), fastsætter således, at personer, der i forbindelse med andre erhvervsaktiviteter, der ikke er omfattet af dette direktiv, yder investeringsrådgivning, er udelukket fra direktivets anvendelsesområde, såfremt sådan rådgivning ikke honoreres særskilt.
På samme måde bemærkes, at artikel 19, stk. 9, i direktiv 2004/39 bestemmer, at en investeringsservice, som indgår som en del af et andet finansielt produkt, som allerede er omfattet af andre bestemmelser i EU-lovgivningen eller visse fælles europæiske standarder, ikke tillige omfattes af de i denne artikel 19 omhandlede forpligtelser, selv om disse forpligtelser ikke er identiske med dem, der er fastsat i de pågældende bestemmelser eller standarder (jf. i denne retning dom af 30.5.2013, Genil 48 og Comercial Hostelera de Grandes Vinos,
C-604/11
,
EU:C:2013:344
, præmis
og
).
I modsætning til, hvad Länsförsäkringar og den svenske regering har anført i deres skriftlige indlæg, kan synspunktet om, at bestemmelserne i direktiv 2004/39 fastsætter mere vidtgående beskyttelsesregler på området for investeringsservice end dem, der er fastsat i direktiv 2002/92 – såfremt den antages at være korrekt – ikke i sig selv medføre, at rådgivning som den i hovedsagen omhandlede bliver omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2004/39, hvis artikel 2, litra c), udelukker en sådan rådgivning, når den ydes i forbindelse med forsikringsformidling vedrørende indgåelse af en kapitalforsikringsaftale.
Det bemærkes herved, at direktiv 2014/65, der ophæver og omarbejder direktiv 2004/39, som det fremgår af 87. betragtning til direktiv 2002/92, har indført nye krav ved at styrke investorbeskyttelsen i forhold til forsikringsbaserede investeringsprodukter, for at sikre, at der i den del af EU-retten, der regulerer forsikringsformidleres og forsikringsselskabers aktiviteter, er en konsekvent lovgivningsmæssig tilgang for så vidt angår distributionen af forskellige finansielle produkter.
Denne betragtning støtter i øvrigt den fortolkning, hvorefter den i hovedsagen omhandlede rådgivning ikke henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2004/39, eftersom det heri anføres, at kravene i direktiv 2014/65 vedrørende investorbeskyttelse bør finde tilsvarende anvendelse på investeringer, som indgår i forsikringsaftaler, hvilket indebærer, at disse produkter ikke var undergivet beskyttelsesreglerne i direktiv 2004/39.
Det følger af det ovenstående, at finansiel rådgivning vedrørende placering af kapital, der ydes inden for rammerne af forsikringsformidling vedrørende indgåelse af en kapitalforsikring, ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2004/39.
Følgelig skal det andet spørgsmål besvares med, at finansiel rådgivning vedrørende placering af kapital, som ydes inden for rammerne af en forsikringsformidling vedrørende indgåelse af en kapitalforsikring, er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2002/92 og ikke anvendelsesområdet for direktiv 2004/39.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Fjerde Afdeling) for ret:

1)
Artikel 2, nr. 3), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/92/EF af 9. december 2002 om forsikringsformidling skal fortolkes således, at begrebet »forsikringsformidling« omfatter udførelse af indledende arbejde i forbindelse med indgåelsen af en forsikringsaftale, selv i tilfælde, hvor den pågældende forsikringsformidler ikke har til hensigt at indgå en reel forsikringsaftale.

2)
Finansiel rådgivning vedrørende placering af kapital, som ydes inden for rammerne af en forsikringsformidling vedrørende indgåelse af en kapitalforsikring, er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2002/92 og ikke anvendelsesområdet for Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF af 21. april 2004 om markeder for finansielle instrumenter, om ændring af Rådets direktiv 85/611/EØF og 93/6/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF og om ophævelse af Rådets direktiv 93/22/EØF.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: svensk.