CELEX: 62021CJ0335
Begäran om förhandsavgörande
Oskäliga avtalsvillkor i konsumentavtal
Direktiv 93/13/EEG
Otillbörliga affärsmetoder gentemot konsumenter
Effektivitetsprincipen
Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna
Summariskt förfarande för indrivning av advokatarvoden
Fråga huruvida vissa villkor i ett arvodesavtal eventuellt är oskäliga
Nationell lagstiftning som inte föreskriver en möjlighet till domstolsprövning
Artikel 4.2
Undantagets räckvidd
Direktiv 2005/29/EG
Artikel 7
Vilseledande affärsmetod
Avtal som ingåtts mellan en advokat och dennes klient, enligt vilket klienten inte kan återkalla sin talan, utan advokatens kännedom eller i strid med dennes rekommendationer, vid äventyr av en ekonomisk straffavgift

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (
EGT L 95, 1993, s. 29
; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU av den 25 oktober 2011 (
EUT L 304, 2011, s. 64
) (nedan kallat direktiv 93/13) och Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/29/EG av den 11 maj 2005 om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden och om ändring av rådets direktiv 84/450/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG, 98/27/EG och 2002/65/EG samt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2006/2004 (direktiv om otillbörliga affärsmetoder) (
EUT L 149, 2005, s. 22
).
Begäran har framställts i ett mål mellan advokaten Vicente och hans klient Delia, till följd av att hon inte har betalat arvodet för de juridiska tjänster han tillhandahållit henne.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 93/13
Tjugoförsta och tjugofjärde skälet i direktiv 93/13 har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall säkerställa att oskäliga villkor inte förekommer i avtal som näringsidkare sluter med konsumenter. …
…
Medlemsstaternas domstolar eller förvaltningsmyndigheter måste förfoga över lämpliga och effektiva medel för att förhindra fortsatt tillämpning av oskäliga villkor i konsumentavtal.”
I artikel 3.1 i direktivet föreskrivs följande:
”Ett avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling skall anses vara oskäligt om det i strid med kravet på god sed medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten.”
I artikel 4 i nämnda direktiv föreskrivs följande:
”1.   Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 7 skall frågan om ett avtalsvillkor är oskäligt bedömas med beaktande av vilken typ av varor eller tjänster som avtalet avser och med hänsyn tagen, vid tiden för avtalets ingående, till alla omständigheter i samband med att avtalet ingicks samt till alla övriga villkor i avtalet eller något annat avtal som det är beroende av.
2.   Bedömningen av avtalsvillkors oskälighet skall inte avse vare sig beskrivningen av avtalets huvudföremål eller å ena sidan förhållandet mellan pris och ersättning och å andra sidan sålda tjänster eller varor; detta gäller i den mån dessa villkor är klart och begripligt formulerade.”
I artikel 6.1 i samma direktiv föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall föreskriva att oskäliga villkor som används i avtal som en näringsidkare sluter med en konsument inte är, på sätt som närmare stadgas i deras nationella rätt, bindande för konsumenten och att avtalet skall förbli bindande för parterna på samma grunder, om det kan bestå utan de oskäliga villkoren.”
I artikel 7.1 i direktiv 93/13 föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall se till att det i konsumenternas och konkurrenternas intresse finns lämpliga och effektiva medel för att hindra fortsatt användning av oskäliga villkor i avtal som näringsidkare sluter med konsumenter.”
Direktiv 2005/29
Artikel 5.4 i direktiv 2005/29 har följande lydelse:
”Affärsmetoder skall anses otillbörliga om de
a) är vilseledande enligt artiklarna 6 och 7,
eller
b) aggressiva enligt artiklarna 8 och 9.”
I artikel 7.1 och 7.2 i direktivet föreskrivs följande:
”1.   En affärsmetod skall anses vara vilseledande om den, i sitt sammanhang och med beaktande av alla dess särdrag och omständigheterna kring den samt av kommunikationsmediets begränsningar, innebär att näringsidkaren underlåter att lämna väsentlig information som genomsnittskonsumenten, beroende på sammanhanget, behöver för att fatta ett välgrundat affärsbeslut och därigenom medför, eller sannolikt kommer att medföra, att genomsnittskonsumenten fattar ett affärsbeslut som denne annars inte skulle ha fattat.
2.   Det skall även anses vara vilseledande underlåtenhet om en näringsidkare, med hänsyn till de omständigheter som beskrivs i punkt 1, döljer sådan väsentlig information som avses i den punkten eller ger sådan information på ett oklart, obegripligt, tvetydigt eller olämpligt sätt, eller inte anger affärsmetodens kommersiella syfte om detta inte redan framgår av sammanhanget och när något av dessa fall innebär, eller sannolikt kommer att innebära, att genomsnittskonsumenten fattar ett affärsbeslut som denne annars inte skulle ha fattat.”
Spansk rätt
Förfarandet för betalning av arvoden regleras i Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (lag 1/2000 om civilprocessen) av den 7 januari 2000 (BOE nr 7 av den 8 januari 2000, s. 575) (nedan kallad LEC).
I artikel 34.2 LEC, som avser ”rättegångsbiträdets arvodesräkning”, föreskrevs följande:
”När en räkning getts in och prövats av [el letrado de la Administración de Justicia (domstolstjänsteman med behörighet att avgöra vissa domstolsärenden) (nedan kallad justitiesekreteraren)], ska justitiesekreteraren anmoda huvudmannen att inom tio dagar betala beloppet, eller bestrida räkningen som ogrundad, samt upplysa denne om att beloppet kommer att drivas in om denne varken betalar eller bestrider räkningen.
Om huvudmannen bestrider räkningen inom denna tidsfrist, ska justitiesekreterarenen underrätta rättegångsbiträdet om detta och ge vederbörande tillfälle att yttra sig över bestridandet inom tre dagar. Justitiesekreteraren ska därefter kontrollera räkningen och vad som förevarit i målet, samt de handlingar som getts in, och, inom tio dagar, fatta ett motiverat beslut där det belopp som ska betalas till rättegångsbiträdet fastställs. Beloppet kommer att drivas in om huvudmannen inte betalar inom fem dagar från delgivningen.
Det motiverade beslut som avses i föregående stycke kan inte överklagas. Det ska dock inte inverka på en eventuell dom, inte ens delvis, som senare kan komma att meddelas i ett ordinarie domstolsförfarande.”
Artikel 34.2 tredje stycket LEC förklarades vara författningsstridig och upphävdes genom dom 34/2019, meddelad av Tribunal Constitucional (Författningsdomstolen, Spanien) den 14 mars 2019 (BOE nr 90, av den 15 april 2019, s. 39549) (nedan kallad dom nr 34/2019).
Artikel 35 i LEC, med rubriken ”Advokatarvoden”, har följande lydelse:
”1.   Advokaten får av sin klient kräva betalning av arvode som har förfallit till betalning i målet. Advokaten ska inge en utförlig arvodesräkning och formellt förklara att denne har att fordra detta arvode av klienten och att det inte har betalats. …
2.   När ett sådant krav har getts in, ska justitiesekreteraren anmoda gäldenären att inom tio dagar betala beloppet eller bestrida räkningen. Detta belopp kommer att drivas in om huvudmannen inte betalar eller bestrider räkningen.
Om arvodesbeloppet bestrids inom den föreskrivna fristen på grund av att klienten anser att det inte ska betalas, ska bestämmelserna i artikel 34.2 andra och tredje stycket tillämpas.
Om arvodesbeloppet bestrids för att det anses vara alltför högt, ska justitiesekreteraren underrätta advokaten om detta och ge vederbörande tillfälle att yttra sig över bestridandet inom tre dagar. Om advokaten inte går med på den nedsättning av arvodet som begärs, ska justitiesekreteraren reglera arvodet i enlighet med artikel 241 och följande artiklar, såvitt inte advokaten kan styrka att det funnits ett föregående skriftligt kostnadsförslag som klienten har godkänt. Ett beslut ska därefter meddelas med fastställande av fordringsbeloppet och med upplysning om att detta kommer att drivas in om det inte betalas inom fem dagar från delgivningen.
Detta motiverade beslut kan inte överklagas. Det ska dock inte inverka på en eventuell dom, inte ens delvis, som senare kan komma att meddelas i ett ordinarie domstolsförfarande.
3.   Om gäldenären inte bestrider räkningen inom den föreskrivna fristen, kommer räkningsbeloppet, jämte indrivningskostnader, att bli föremål för utsökning.”
Satsdelen ”och tredje stycket” i artikel 35.2 andra stycket LEC förklarades vara författningsstridig och upphävdes genom dom nr 34/2019. Detsamma gäller artikel 35.2 fjärde stycket LEC.
Artikel 206 LEC, med rubriken ”Typer av beslut”, återfinns i kapitel VIII, som har rubriken ”Förfarandebeslut”. I denna artikel föreskrivs följande:
”…
2.   Justitiesekreterarens beslut kallas ’åtgärder’ och ’motiverade beslut’.
…”
Artikel 454 bis LEC, med rubriken ”Ompröving”, har följande lydelse:
”1.   …
Motiverade beslut som innebär att förfarandet avslutas eller inte längre kan fullföljas, kan bli föremål för omprövning. En begäran om omprövning har inte suspensiv verkan, och det är inte möjligt att agera i strid med det som beslutats.
Det är också möjligt att begära omprövning av motiverade beslut i vissa uttryckligen angivna fall.
2.   En begäran om omprövning ska inges inom fem dagar genom en inlaga med angivande av vilket fel som det motiverade beslutet är behäftat med. Om ovannämnda villkor är uppfyllda ska justitiesekreteraren, som en åtgärd för processledning, förklara att begäran kan tas upp till sakprövning genom att bevilja övriga parter en gemensam frist på fem dagar för att bestrida begäran, om de finner det lämpligt.
Om villkoren för att ta upp begäran till sakprövning inte är uppfyllda, ska domstolen avvisa den genom ett motiverat beslut.
Vid utgången av fristen för bestridande ska domstolen meddela beslut inom fem dagar, oavsett om skriftliga yttranden har inkommit eller inte. Beslut i fråga om upptagande till sakprövning eller avvisning kan inte överklagas.
3.   Det beslut varigenom begäran om omprövning avgörs får endast överklagas om det innebär att förfarandet avslutas eller inte längre kan fullföljas.”
Till följd av den delvisa ogiltigförklaringen av artiklarna 34 och 35 LEC, som avses i punkterna 12 och 14 i förevarande dom, kan justitiesekreterarens motiverade beslut, vilka tidigare inte kunde överklagas, numera bli föremål för omprövning med stöd av artikel 454 bis LEC.
Artikel 517.2 LEC har följande lydelse:
”Endast följande exekutionstitlar är giltiga:
…
9.
Andra processuella avgöranden och urkunder som enligt denna lag eller andra lagar är verkställbara.”
Artikel 556 LEC har rubriken ”Invändningar mot verkställighet av processuella avgöranden, skiljedomar eller medlingsöverenskommelser”. I punkt 1 i denna artikel föreskrivs följande:
”Om exekutionstiteln utgörs av ett processuellt avgörande, en skiljedom eller en medlingsöverenskommelse, har den mot vilken verkställighet söks rätt att inom tio dagar från delgivningen av utsökningsbeslutet skriftligen invända mot beslutet och därvid göra gällande att betalning har skett eller att den skyldighet som följer av domstolsavgörandet, skiljedomen eller överenskommelsen uppfyllts, och lägga fram bevis för detta.
Det är även möjligt att framställa en invändning på den grunden att utsökningen, samt de avtal och transaktioner som genomförts i syfte att undvika utsökning, är föremål för preklusion, förutsatt att nämnda avtal och transaktioner återfinns i en notariebestyrkt handling.”
Artikel 557 LEC har rubriken ”Invändningar mot verkställighet grundad på andra exekutionstitlar än domstolsavgöranden och skiljedomar”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”När rätten förordnar om verkställighet med stöd av sådana exekutionstitlar som avses i artikel 517.2 led 4, 5, 6 och 7, eller med stöd av andra sådana exekutionstitlar som avses i artikel 517.2 led 9, får utsökningsgäldenären endast göra en invändning, inom den frist och i den form som föreskrivs i föregående artikel, om invändningen grundar sig på något av följande:
…
7) Exekutionstiteln innehåller oskäliga villkor.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Den 9 februari 2017 ingick Delia, å ena sidan, och Augusto och Vicente, å andra sidan, i egenskap av advokater, ett uppdragsavtal, som bland annat avsåg utredning, förhandling utanför domstol och, vid behov, processföring vid domstol samt, i förekommande fall, utarbetande och väckande av talan om ogiltigförklaring av oskäliga villkor i ett låneavtal som Delia, den 26 november 2003, hade ingått med en bank, i egenskap av konsument.
Uppdragsavtalet innehöll en klausul enligt vilken ”klienten genom att underteckna uppdragsavtalet åtar sig att följa advokatbyråns instruktioner och att, om denne återkallar sin talan av någon anledning innan domstolsförfarandet har avslutats, eller om klienten ingår ett avtal med banken, utan advokatbyråns kännedom eller i strid med dess rekommendationer, betala det belopp som följer av den räknetabell som upprättats av Ilustre Colegio de Abogados de Sevilla (advokatsamfundet i Sevilla) för fastställande av rättegångskostnader för talan om ogiltigförklaring och rörande beloppet” (nedan kallad återkallelseklausulen).
Delia vände sig till denna advokatbyrå med anledning av en annons hon hade sett på ett socialt nätverk där återkallelseklausulen inte nämndes, det informerades endast om priset för olika juridiska tjänster. I förevarande fall har det således inte visats att Delia kände till återkallelseklausulen innan hon undertecknade uppdragsavtalet.
Innan talan om ogiltigförklaring väcktes framställde Vicente den 22 februari 2017 ett utomrättsligt anspråk till bankinstitutet i fråga, varefter banken, den 2 juni 2017, vände sig direkt till Delia med ett förslag om att ett belopp på 870,67 euro skulle återbetalas såsom felaktigt inbetalda belopp i enlighet med ett villkor om räntegolv i låneavtalet. Delia beslutade att anta erbjudandet. Det finns emellertid inga bevis rörande vid vilket datum Delia informerade Vicente om att hon hade mottagit bankens svar eller huruvida Vicente vid denna tidpunkt hade rekommenderat henne att inte godta detta förslag.
Talan om ogiltigförklaring av villkoret om räntegolv av den 22 maj 2017, som undertecknats av advokaten Vicente och ett rättegångsbiträde, registrerades vid den hänskjutande domstolen, Juzgado de Primera Instancia no 10 bis de Sevilla (Förstainstansdomstolen nr 10a i Sevilla, Spanien), den 12 juni 2017.
Genom ett telefaxmeddelande av den 13 juni 2017 meddelade Vicente sin klient att han motsatte sig bankinstitutets förslag och underströk att talan hade väckts mot banken.
Den 25 september 2017 informerade rättegångsbiträdet den hänskjutande domstolen om att Delia hade återkallat sin talan på grund av att hon hade fått upprättelse utanför domstol, samtidigt som han preciserade att återkallelsen motiverades av att klienten, mot sin advokats rekommendation, och efter att talan hade väckts, hade accepterat denna förlikning. Följaktligen meddelade justitiesekreteraren samma dag ett motiverat beslut varigenom förfarandet avslutades.
Det framgår av begäran om förhandsavgörande att advokaten Vicente den 13 november 2017 vände sig till den hänskjutande domstolens justitiesekreterare med en begäran om att Delia skulle åläggas att betala honom arvode, uppgående till 1105,50 euro exklusive mervärdesskatt, det vill säga totalt 1337,65 euro, vilket hade beräknats enligt följande:
”Faktureringsbas: 18000,00 euro. Resultat efter tillämpning av räknetabellen: 2211,00 [euro],
… … 50 procent för väckande av talan: 1105,50 [euro]”.
Som bevis för det yrkade beloppet åtföljdes ansökan av en handling med rubriken ”Avtal om arvode” där det hänvisades till tillämpliga regler om arvoden för advokatsamfundet i Sevilla.
Delia, som biträddes av en advokat som hade utsetts på domstolens initiativ, bestred dessa arvoden med motiveringen att de inte skulle betalas. Hon hade nämligen inte informerats om att det fanns en återkallelseklausul, varför hon endast var skyldig att, såsom arvode, betala 10 procent av det mottagna beloppet från den långivande banken, det vill säga 105,35 euro, vilket hade betalats. Vid detta tillfälle gjorde Delia även gällande att återkallelseklausulen var oskälig.
Genom motiverat beslut av den 15 oktober 2020 avslog justitiesekreteraren vid den hänskjutande domstolen denna invändning och fastställde det belopp som Delia var skyldig att betala i advokatarvode till 1337,65 euro, varvid hon beviljades en betalningsfrist på fem dagar, vid äventyr av utsökning. Justitiesekreteraren prövade inte frågan huruvida återkallelsevillkoret var oskäligt.
Den 2 februari 2021 inkom Delia med en begäran om omprövning av detta motiverade beslut till den hänskjutande domstolen. Begäran förklarades kunna upptas till sakprövning och delgavs advokat Vicente. Vicente inkom med svaromål och yrkade att begäran skulle ogillas och att Delia skulle förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Den hänskjutande domstolen hyser tvivel om huruvida de nationella processuella bestämmelserna om förfarandet för betalning av arvode är förenliga med de krav som följer av direktiv 93/13, effektivitetsprincipen och rätten till ett effektivt domstolsskydd enligt artikel 47 i stadgan.
Den hänskjutande domstolen har i detta avseende preciserat att advokater enligt spansk rätt förfogar över tre rättsmedel för att vid domstol kräva betalning av de arvoden som de har rätt till: det ordinarie domstolsförfarandet, förfarandet för betalningsföreläggande eller förfarandet för betalning av arvoden enligt artikel 35 LEC, vilket utgör ett summariskt förfarande med begränsade garantier. Sistnämnda förfarande omfattas av behörigheten för justitiesekreteraren vid den domstol som hade att pröva den talan i vilken det arvode begärdes vars betalning har bestritts.
Ett förfarande för betalning av arvode handläggs således, i ett första led, av en justitiesekreterare, det vill säga en myndighet som enligt domen av den 16 februari 2017, Margarit Panicello (
C‑503/15
,
EU:C:2017:126
), och dom nr 34/2019, inte har någon dömande funktion. Enligt artikel 35 LEC kan arvoden bestridas av det skälet att de inte ska betalas eller är för höga. Det beslut som justitiesekreteraren fattar efter ett sådant bestridande kvalificeras i artikel 206 LEC som ett ”motiverat beslut”. Till följd av dom nr 34/2019 kan detta beslut därefter bli föremål för omprövning i enlighet med artikel 454 bis LEC.
Även om förfarandet för betalning av arvode enligt artikel 35 LEC avser ett avtal som ingåtts mellan en advokat och dennes klient och som, såsom framgår av domen av den 15 januari 2015, Šiba (
C‑537/13
,
EU:C:2015:14
), omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 93/13, är möjligheten att detta förfarande inleds vid domstol villkorad av att justitiesekreterarens motiverade beslut blir föremål för omprövning. Med hänsyn till att detta rättsmedel är summariskt och att det är möjligt att använda sig av ett ordinarie domstolsförfarande i enlighet med artikel 35.2 LEC, kan domstolen inte på eget initiativ pröva huruvida villkoren i avtalet om tillhandahållande av juridiska tjänster eventuellt är oskäliga. Domstolens prövning är i princip begränsad till innehållet i det motiverade beslut som justitiesekreteraren meddelat. Bevisreglerna är även begränsade till den skriftliga bevisning som redan lagts fram inför justitiesekreteraren.
När det gäller konsumentens möjlighet att, med stöd av artikel 35.2 LEC, använda sig av det ordinarie domstolsförfarandet för att göra gällande sina rättigheter enligt direktiv 93/13, har den hänskjutande domstolen angett att det framgår av dom nr 34/2019 att detta förfarande inte avhjälper den omständigheten att förfarandet för betalning av arvode inte är ett domstolsförfarande, eftersom det inte kan leda till verkställighetshinder för justitiesekreterarens motiverade beslut om fastställande av advokatarvoden.
När det gäller verkställighet av beslut som meddelats av justitiesekreteraren har den hänskjutande domstolen preciserat att även om detta skede ligger under domstolskontroll, får konsumenten emellertid endast framställa en invändning på de grunder som anges i artikel 556 LEC. Att de villkor som ingår i den exekutionstitel som legat till grund för avgörandet eventuellt är oskäliga ingår inte bland dessa grunder.
Enligt den hänskjutande domstolen är den, inom ramen för en begäran om omprövning av justitiesekreterarens motiverade beslut, såsom den som är anhängig vid densamma, skyldig att, med hänsyn till att det är fråga om ett summariskt förfarande enligt artikel 35 LEC, antingen bekräfta eller upphäva justitiesekreterarens motiverade beslut. Det ankommer i detta sammanhang inte på den berörda domstolen att pröva huruvida villkoren i det avtal som ingåtts mellan en advokat och dennes klient eventuellt är oskäliga.
Den hänskjutande domstolen hyser följaktligen tvivel om huruvida en sådan ordning är förenlig med EU-domstolens praxis avseende domstolars skyldighet att göra en sådan prövning, vid behov på eget initiativ. I ett förfarande avseende betalning av arvode utövar nämligen inte justitiesekreteraren dömande verksamhet och är inte behörig att göra en sådan prövning. Vidare föreskrivs det inte heller, i händelse att justitiesekreterarens motiverade beslut överklagas, att den berörda domstolen ska företa en sådan prövning. Den hänskjutande domstolen vill därför få klarhet i huruvida det, trots dessa förfaranderegler, ankommer på denna att själv göra en sådan kontroll på eget initiativ, eftersom den inte kan nöja sig med att ogiltigförklara det motiverade beslutet och återförvisa målet till justitiesekreteraren för handläggning, eftersom denne saknar behörighet att avgöra en sådan fråga.
Eftersom den hänskjutande domstolen i förevarande fall är skyldig att på eget initiativ pröva huruvida återkallelseklausulen är oskälig, vill den hänskjutande domstolen vidare få klarhet i huruvida denna klausul omfattas av undantaget i artikel 4.2 i direktiv 93/13, eller om den snarare utgör en skadeståndsklausul eller en vitesklausul, vars eventuella oskälighet ska prövas av domstol. Även om en sådan klausul som återkallelseklausulen ska anses höra till avtalets huvudföremål eller förhållandet mellan priset och de tjänster som tillhandahålls som motprestation, ska det emellertid prövas huruvida den uppfyller kraven på transparens. Den hänskjutande domstolen har i detta avseende påpekat att återkallelseklausulen inte föreskriver något bestämt belopp eller ett bestämt sätt att beräkna de begärda arvodena på, utan endast hänvisar till den vägledande räknetabell som fastställts av advokatsamfundet i Sevilla. Det är emellertid inte uppenbart vilken räckvidd de nationella bestämmelserna om yrkesorganisationer har och huruvida det är nödvändigt att tolka vissa av deras bestämmelser.
Enligt den hänskjutande domstolen finns det inte heller något som tyder på att den vägledande räknetabell som använts vid beräkningen av de arvoden som Vicente har begärt är offentlig och det har inte heller visats att Delia informerats om dess innehåll.
Den hänskjutande domstolen vill slutligen få klarhet i huruvida införandet av en klausul i ett avtal mellan en advokat och dennes klient, såsom en återkallelseklausul, som hänvisar till advokatsamfundets räknetabell, vilken inte nämns i det kommersiella erbjudandet eller i den information som ska lämnas innan avtalet ingås, kan anses utgöra en otillbörlig affärsmetod, i den mening som avses i direktiv 2005/29.
Mot denna bakgrund beslutade Juzgado de Primera Instancia no 10 bis de Sevilla (Förstainstansdomstolen nr 10a i Sevilla) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Är ett summariskt förfarande för begäran om indrivning av en advokats arvode, som inte medger att domstolen på eget initiativ prövar den eventuella oskäligheten hos villkoren i avtalet som ingåtts med en konsument, i och med att domstolen inte får ingripa under något steg i förfarandet om inte klienten bestrider indrivningen och någon av parterna sedan överklagar det slutgiltiga beslutet från Letrado de la Administración de Justicia (justitiesekreteraren), förenligt med direktiv 93/13 och dess effektivitetsprincip, i förhållande till rätten till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 47 i stadgan?
2)
Är det förenligt med direktiv 93/13 och dess effektivitetsprincip, i förhållande till rätten till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 47 i stadgan, att domstolens eventuella oskälighetsprövning, på eget initiativ eller på begäran av en part, i denna typ av förfarande av summarisk beskaffenhet, görs inom ramen för ett fakultativt överklagande av ett beslut som fattats av ett organ som inte utövar dömande verksamhet, i detta fall justitiesekreteraren, som i princip ska begränsa sig endast till föremålet för beslutet och inte får beakta annan bevisning än den skriftliga bevisning som redan inlämnats av parterna?
3)
Ska ett villkor i ett avtal mellan en advokat och en konsument, som det omtvistade villkoret, enligt vilket arvode ska betalas i det fall klienten återkallar talan innan förfarandet avslutas eller når en överenskommelse med banken utan advokatbyråns kännedom eller i strid med dess rekommendationer, anses omfattas av bestämmelserna i artikel 4.2 i direktiv 93/13, på grund av att det handlar om ett väsentligt villkor som avser föremålet för avtalet, i detta fall priset?
4)
I det fall svaret på föregående fråga är jakande, kan detta villkor, enligt vilket arvodet fastställs genom att hänvisa till en räknetabell från ett advokatsamfund där det anges att olika regler ska tillämpas beroende på det konkreta fallet, och som inte har omnämnts i förhandsinformationen, anses vara klart och begripligt i den mening som avses i artikel 4.2 i direktiv 93/13?
5)
I det fall svaret på föregående fråga är nekande, kan det anses vara en otillbörlig affärsmetod, i den mening som avses i direktiv 2005/29, att infoga ett villkor som det omtvistade villkoret i ett avtal mellan en advokat och en konsument, enligt vilket advokatens arvode fastställs genom att endast hänvisa till en räknetabell från ett advokatsamfund där det anges att olika regler ska tillämpas beroende på det konkreta fallet, och som inte har omnämnts i det kommersiella erbjudandet eller i förhandsinformationen?”
Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning
Den spanska regeringen har gjort gällande att den första, den andra, den tredje och den femte frågan inte kan tas upp till prövning. Enligt denna regering är den första frågan hypotetisk, eftersom den avser en situation i vilken ett överklagande inte har ingetts. Vad gäller den andra frågan har nämnda regering gjort gällande att innehållet i de begränsningar som föreskrivs i den nationella lagstiftningen avseende omfattningen av den prövning som domstolen i princip utför inom ramen för ett överklagande inte har preciserats. Enligt samma regering framstår ett svar på den tredje och den femte frågan varken som nödvändigt eller relevant för avgörandet av målet vid den nationella domstolen.
Det ska härvidlag påpekas att enligt fast rättspraxis presumeras tolkningsfrågor vara relevanta. EU-domstolen har endast möjlighet att underlåta att pröva en tolkningsfråga som ställts av en nationell domstol i enlighet med artikel 267 FEUF bland annat när de villkor som rör innehållet i begäran om förhandsavgörande i artikel 94 i domstolens rättegångsregler inte har iakttagits eller när det är uppenbart att den tolkning eller bedömning av giltigheten av en unionsbestämmelse som begärts av den nationella domstolen inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken eller då frågan är hypotetisk (dom av den 28 mars 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad gäller frågan huruvida den första frågan är hypotetisk och huruvida den hänskjutande domstolens förklaringar till stöd för den andra frågan är för bristfälliga, konstaterar domstolen att den första frågan inte är av sådan karaktär, eftersom den ska förstås i vid bemärkelse, det vill säga som att den i huvudsak syftar till att bedöma huruvida det är förenligt med direktiv 93/13 att det saknas möjlighet för en domstol att på eget initiativ pröva huruvida ett villkor i ett avtal mellan en konsument och en näringsidkare eventuellt är oskäligt. Vidare gör de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat avseende den andra frågan det möjligt att i tillräcklig utsträckning fastställa tolkningsfrågans räckvidd.
Vad gäller den tredje och den femte frågan är det inte uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med saken i det nationella målet.
För det fall att den tredje frågan besvaras så, att den hänskjutande domstolen är skyldig att pröva huruvida återkallelseklausulen eventuellt är oskälig, ska den hänskjutande domstolen nämligen pröva huruvida ett sådant villkor omfattas av undantaget i artikel 4.2 i direktiv 93/13. Vad rör tolkningen av direktiv 2005/29, som är föremål för den femte frågan, framgår det vidare av beslutet om hänskjutande att denna tolkning är nödvändig ”för att avgöra det aktuella fallet”. Denna fråga rör således prövningen av huruvida återkallelseklausulen eventuellt är oskälig enligt artikel 4.1 i direktiv 93/13, vilket är en fråga som den hänskjutande domstolen ska pröva för det fall att den första, den andra och den tredje frågan besvaras på detta sätt.
Den första, den andra, den tredje och den femte frågan kan följaktligen tas upp till sakprövning.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första och den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första och den andra frågan, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida direktiv 93/13, jämfört med effektivitetsprincipen och artikel 47 i stadgan, ska tolkas så, att det utgör hinder för en nationell lagstiftning om ett summariskt förfarande för betalning av advokatarvoden, enligt vilken ett betalningskrav mot en klient som är konsument ska bli föremål för ett avgörande från en myndighet som inte är en domstol, varvid en domstol kommer ett medverka först vid en begäran om omprövning av detta beslut, utan att denna domstol kan kontrollera, i förekommande fall, på eget initiativ, om villkoren i det avtal som ligger till grund för det begärda arvodet är oskäliga, eller låta parterna lägga fram annan bevisning än den skriftliga bevisning som redan lagts fram inför en myndighet som inte är en domstol.
Det ska inledningsvis erinras om att, såsom framgår av domstolens praxis, den ojämlika situationen mellan konsumenter och näringsidkare endast kan uppvägas av ett faktiskt ingripande från någon annan än de avtalsslutande parterna, varför den nationella domstolen har en skyldighet att, så snart den har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga i detta hänseende, på eget initiativ bedöma huruvida ett avtalsvillkor som direktiv 93/13 är tillämpligt på är oskäligt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito,
C‑618/10
,
EU:C:2012:349
, punkterna
–
och där angiven rättspraxis).
Domstolen har visserligen redan, i flera avseenden och med beaktande av de krav som uppställs i artiklarna 6.1 och 7.1 i direktiv 93/13, angett på vilket sätt den nationella domstolen ska säkerställa skyddet av de rättigheter som konsumenterna tillerkänns genom detta direktiv. I unionsrätten harmoniseras emellertid i princip inte förfarandena för bedömning av avtalsvillkor som påstås vara oskäliga. Sådana förfaranden omfattas således av medlemsstaternas interna rättsordningar (dom av den 26 juni 2019, Addiko Bank,
C‑407/18
,
EU:C:2019:537
, punkt
och där angiven rättspraxis). Så är fallet i målet vid den nationella domstolen när det gäller de processrättsliga bestämmelser i spansk rätt som reglerar förfarandet för betalning av advokatarvoden som, i avsaknad av harmonisering, omfattas av denna medlemsstats rättsordning.
Enligt principen om lojalt samarbete i artikel 4.3 FEU får de processuella regler som gäller för talan som syftar till att säkerställa skyddet av de rättigheter för enskilda som följer av unionsrätten emellertid inte vara mindre förmånliga än de som avser liknande talan som grundas på nationell rätt (likvärdighetsprincipen) och medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som följer av unionens rättsordning (effektivitetsprincipen) (dom av den 24 oktober 2018, XC m.fl.,
C‑234/17
,
EU:C:2018:853
, punkt
och där angiven rättspraxis).
När det gäller effektivitetsprincipen, som är den enda aspekt som den hänskjutande domstolen har tagit upp, ska det erinras om att det följer av EU‑domstolens fasta praxis att varje fall där frågan uppkommer huruvida en nationell processuell bestämmelse medför att det blir omöjligt eller orimligt svårt att tillämpa unionsrätten ska bedömas med beaktande av bestämmelsens funktion i förfarandet vid nationella domstolar och andra myndigheter betraktat som en helhet samt förfarandets förlopp och särdrag (dom av den 14 mars 2013, Aziz,
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska också påpekas att även om iakttagandet av effektivitetsprincipen inte får gå så långt att total passivitet hos en berörd konsument uppvägs fullt ut (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 2014, Kušionová,
C‑34/13
,
EU:C:2014:2189
, punkt
och där angiven rättspraxis), ska det emellertid prövas huruvida det, med hänsyn till de särskilda omständigheterna i det nationella förfarandet i fråga, finns en icke försumbar risk för att konsumenter, i förfaranden som inleds av näringsidkare mot konsumenter, avskräcks från att göra gällande sina rättigheter enligt direktiv 93/13 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito,
C‑618/10
,
EU:C:2012:349
, punkterna
och
).
När det i den nationella lagstiftningen i fråga föreskrivs att en domstol ska ingripa och pröva huruvida villkoren i ett avtal som ingåtts mellan en näringsidkare och en konsument eventuellt är oskäliga först i ett långt framskridet skede av förfarandet, till exempel i samband med ett bestridande av ett redan utfärdat föreläggande eller, såsom i målet vid den nationella domstolen, i samband med ett överklagande av justitiesekreterarens motiverade beslut, kan ett sådant ingripande endast bevara den ändamålsenliga verkan av direktiv 93/13 om konsumenten inte avskräcks från att göra gällande sina rättigheter i egenskap av svarande, i detta skede av förfarandet (se, analogt, dom av den 20 september 2018, EOS KSI Slovensko,
C‑448/17
,
EU:C:2018:745
, punkterna
och
).
Domstolen har slutligen även slagit fast att skyldigheten enligt artikel 7.1 i direktiv 93/13 att fastställa processuella regler som säkerställer skyddet av de rättigheter för enskilda som följer av detta direktiv mot användningen av oskäliga villkor inbegriper ett krav på ett effektivt domstolsskydd, vilket även har stadfästs i artikel 47 i stadgan (dom av den 13 september 2018, Profi Credit Polska,
C‑176/17
,
EU:C:2018:711
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det är mot bakgrund av denna rättspraxis som de två första frågorna ska besvaras.
I förevarande fall framgår det av punkterna 34–36 i förevarande dom att om konsumenten anser att det arvode som dennes advokat har begärt inte ska betalas eller är för högt, så kan konsumenten bestrida dessa arvoden hos justitiesekreteraren vid den domstol vid vilken det rättsliga förfarande som har gett upphov till dessa arvoden har ägt rum. Justitiesekreteraren ska meddela ett motiverat beslut i vilket det belopp som ska betalas fastställs vid äventyr av utmätning. Även om justitiesekreteraren gör vissa kontroller av arvodet, framgår det av begäran om förhandsavgörande att denne, i egenskap av myndighet som inte är en domstol, inte är behörig att bedöma huruvida ett villkor i det avtal som arvodet grundar sig på är oskäligt enligt direktiv 93/13.
Om konsumenten beslutar att begära omprövning av justitiesekreterarens motiverade beslut, framgår det av artikel 454 bis LEC att denna begäran ska ges in inom fem dagar och att den inte har suspensiv verkan. Det framgår även av begäran om förhandsavgörande att den domstol som ska pröva ett sådan begäran inte har möjlighet att pröva huruvida villkoren i det avtal som gett upphov till de begärda arvodena eventuellt är oskäliga, eftersom dess prövning är begränsad till innehållet i justitiesekreterarens beslut. Dessutom är bevisordningen begränsad till den skriftliga bevisning som redan lagts fram inför justitiesekreteraren.
Den spanska regeringen har i sitt skriftliga yttrande bestritt den hänskjutande domstolens beskrivning av LEC. Enligt denna regering innehåller denna lagstiftning inte någon uttrycklig begränsning vad gäller möjligheten för domstolen att pröva huruvida avtalsvillkor eventuellt är oskäliga eller vad gäller bevisupptagningen inom ramen för en begäran om omprövning.
I detta avseende räcker det att erinra om att även om det enligt domstolens fasta praxis i ett förfarande enligt artikel 267 FEUF ankommer på EU-domstolen att tolka bestämmelser i unionsrätten, ankommer det uteslutande på den hänskjutande domstolen att tolka den nationella lagstiftningen. EU-domstolen är följaktligen skyldig att hålla sig till den tolkning av den nationella rätten som nämnda nationella domstol har presenterat för den (dom av den 26 juni 2019, Addiko Bank,
C‑407/18
,
EU:C:2019:537
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Med hänsyn till de särdrag som kännetecknar den möjlighet till omprövning som föreskrivs i LEC, såsom de beskrivs i begäran om förhandsavgörande – däribland den begränsade prövning som den berörda domstolen företar av justitiesekreterarens motiverade beslut, förbudet för denna domstol att på eget initiativ eller på begäran av en part göra en prövning av huruvida de villkor i avtalet som ligger till grund för det begärda arvodet är oskäliga, och av reglerna om bevisupptagning, vilka förefaller hindra en part från att lägga fram annan bevisning än den som redan har lagts fram för justitiesekreteraren för att göra gällande sina rättigheter enligt direktiv 93/13 – kan man dra slutsatsen att det finns en betydande risk för att konsumenten kommer att avskräckas från att försöka hävda dessa rättigheter genom en begäran om omprövning.
Den hänskjutande domstolen har emellertid påpekat att konsumenten, inom ramen för ett ordinarie domstolsförfarande eller utsökningsförfarande, har möjlighet att göra gällande att ett villkor i det avtal som ingåtts med dennes advokat, på grundval av vilket denne kräver att konsumenten ska betala ett arvode, är oskäligt.
För det första, vad gäller det ordinarie domstolsförfarande som avses i artikel 34.2 och artikel 35.2 LEC, framgår det inte klart av begäran om förhandsavgörande att konsumentens inledande av detta förfarande skulle medföra uppskov med verkställigheten av justitiesekreterarens motiverade beslut, eller av det domstolsavgörande som meddelats till följd av ett överklagande gör att den domstol som handlägger detta förfarande kan pröva huruvida villkoren i det aktuella avtalet eventuellt är oskäliga innan dessa beslut verkställs.
För det andra, vad gäller en domstols ingripande i verkställighetsfasen, påpekar EU-domstolen, vad gäller verkställigheten av justitiesekreterarens motiverade beslut, att den hänskjutande domstolen anser att sådana avgöranden ska kvalificeras som ”processuella avgöranden”, vilket innebär att konsumenten, i samband med verkställigheten av sådana beslut enligt artikel 556 LEC, inte kan göra gällande att vissa villkor i exekutionstiteln eventuellt är oskäliga.
När det gäller verkställigheten av det beslut som meddelats inom ramen för en begäran om omprövning förefaller det som om den omfattas av de grunder för invändning som anges i artikel 556 LEC, eftersom den är av rättskipningskaraktär, med tanke på att utmätningsgäldenären, inom ramen för en invändning som saknar suspensiv verkan, endast kan göra gällande att skyldigheten har fullgjorts, att verkställighetsförfarandet har preskriberats eller att en förlikning har nåtts mellan parterna.
Av det ovan anförda följer, med förbehåll för den prövning som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra med avseende på tolkningen av nationell rätt, att varken det ordinarie domstolsförfarandet eller verkställighetsförfarandet förefaller göra det möjligt att avhjälpa risken för att konsumenten berövas möjligheten att göra gällande sina rättigheter enligt direktiv 93/13 inom ramen för en begäran om omprövning.
Följaktligen utgör direktiv 93/13, jämfört med effektivitetsprincipen och artikel 47 i stadgan, hinder för en nationell processrättslig ordning av det slag som är aktuellt i det nationella målet, eftersom denna ordning inte tillåter en prövning av huruvida villkoren i ett avtal som ingåtts mellan en advokat och dennes klient är oskäliga, vare sig i samband med bestridandet av arvodena, inom ramen för det första steget i förfarandet, vilket äger rum inför justitiesekreteraren för den domstol vid vilken den talan väckts som gett upphov till de aktuella arvodena, eller i samband med en begäran om omprövning av justitiesekreterarens beslut, riktat till en domstol.
Den spanska regeringen och kommissionen har emellertid anfört att det är möjligt att göra en direktivkonform tolkning av de nationella processuella bestämmelserna som gör det möjligt för den domstol som ska pröva en sådan ansökan att på eget initiativ eller på begäran av konsumenten bedöma huruvida ett villkor i det avtal som ligger till grund för begäran om arvode eventuellt är oskäligt, vilket den hänskjutande domstolen inte heller har uteslutit.
Principen om direktivkonform tolkning innebär att de nationella domstolarna ska göra allt som ligger inom deras behörighet, med hänsyn till den nationella rätten i sin helhet och med tillämpning av de tolkningsmetoder som är erkända i nationell rätt, för att säkerställa att det aktuella direktivet ges full verkan och för att uppnå ett resultat som är förenligt med direktivets syfte (dom av den 26 juni 2019,
C‑407/18
, Addiko Bank,
EU:C:2019:537
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Kommissionen har härvidlag, i sitt skriftliga yttrande, föreslagit att det skulle kunna anses att arvoden som följer av ett oskäligt villkor ”inte ska betalas”, i den mening som avses i artikel 35.2 i civilprocesslagen. Om den hänskjutande domstolen skulle finna att det är möjligt att tolka nationell rätt på ett sätt som är förenligt med unionsrätten, och denna tolkning gör det möjligt för den att på eget initiativ pröva huruvida återkallelseklausulen är oskälig, ska den under alla omständigheter på motsvarande sätt ha möjlighet att på eget initiativ vidta åtgärder för detta ändamål (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 juni 2012, Banco Español de Crédito,
C‑618/10
,
EU:C:2012:349
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ankommer således på den hänskjutande domstolen att pröva i vilken mån de nationella processuella reglerna kan tolkas konformt med direktiv 93/13 och att dra konsekvenserna av detta, genom att vid behov underlåta att tillämpa alla nationella bestämmelser eller rättspraxis som utgör hinder för den nationella domstolens skyldighet, som följer av kraven i detta direktiv, att på eget initiativ pröva huruvida de bestämmelser som parterna har kommit överens om är oskäliga (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 november 2019, Profi Credit Polska,
C‑419/18 och C‑483/18
,
EU:C:2019:930
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Mot bakgrund av dessa överväganden ska den första och den andra frågan besvaras enligt följande. Direktiv 93/13, jämfört med effektivitetsprincipen och artikel 47 i stadgan, ska tolkas så, att det utgör hinder för en nationell lagstiftning om ett summariskt förfarande för betalning av advokatarvoden, enligt vilken ett betalningskrav mot en klient som är konsument ska bli föremål för ett avgörande från en myndighet som inte är en domstol, varvid en domstol kommer ett medverka först vid en begäran om omprövning av detta beslut, och denna domstol inte kan kontrollera, i förekommande fall på eget initiativ, om villkoren i det avtal som ligger till grund för det begärda arvodet är oskäliga, eller låta parterna lägga fram annan bevisning än den skriftliga bevisning som redan lagts fram inför en myndighet som inte är en domstol.
Den tredje frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida artikel 4.2 i direktiv 93/13 ska tolkas så, att en klausul i ett avtal som ingåtts mellan en advokat och dennes klient, enligt vilken klienten åtar sig att följa advokatens instruktioner, att inte agera utan advokatens kännedom eller i strid med dennes rekommendationer och att inte själv återkalla sin talan i det domstolsförfarande som denne har anförtrott advokaten att sköta, vid äventyr av en ekonomisk påföljd, omfattas av undantaget i denna bestämmelse.
Domstolen erinrar inledningsvis om att eftersom det i artikel 4.2 i direktiv 93/13 föreskrivs ett undantag från mekanismen för materiell prövning av oskäliga villkor, ska denna bestämmelse tolkas restriktivt. Detta undantag avser för det första de villkor som avser avtalets huvudföremål och, för det andra, de villkor som avser förhållandet mellan å ena sidan pris och ersättning och å andra sidan sålda tjänster eller varor.
Vad gäller den kategori avtalsvillkor som omfattas av begreppet ”avtalets huvudföremål” har domstolen slagit fast att dessa villkor ska förstås som villkor som fastställer de huvudsakliga prestationerna i avtalet, men inte villkor som är av underordnad betydelse i förhållande till dem som definierar avtalsförhållandets själva natur (se, för ett liknande resonemang, dom av den20 september 2017, Andriciuc m.fl.,
C‑186/16
,
EU:C:2017:703
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis). I förevarande fall är de huvudsakliga tjänsterna de som räknas upp i punkt 21 i förevarande dom, eftersom återkallelseklausulen snarare syftar till att bestraffa klienten om denne har agerat på ett sätt som strider mot dennes advokats rekommendationer. Denna klausul hör således inte till denna kategori.
Den kategori avtalsvillkor som avser förhållandet mellan pris och tjänst omfattar inte heller återkallelseklausulen, eftersom det i klausulen inte föreskrivs någon ersättning för en tillhandahållen tjänst, utan endast sanktionerar ett åsidosättande av en avtalsförpliktelse (se, analogt, dom av den 30 april 2014, Kásler och Káslerné Rábai,
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
, punkt
).
Mot denna bakgrund ska den tredje frågan besvaras enligt följande. Artikel 4.2 i direktiv 93/13 ska tolkas så, att en klausul i ett avtal som ingåtts mellan en advokat och dennes klient, enligt vilken klienten åtar sig att följa advokatens instruktioner, att inte agera utan advokatens kännedom eller i strid med dennes rekommendationer och att inte själv återkalla sin talan i det domstolsförfarande som denne har anförtrott advokaten att sköta, vid äventyr av en ekonomisk påföljd, inte omfattas av undantaget i denna bestämmelse.
Den fjärde frågan
Med hänsyn till svaret på den tredje frågan saknas det anledning att besvara den fjärde frågan.
Den femte frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den femte frågan för att få klarhet i huruvida direktiv 2005/29 ska tolkas så, att den omständigheten att det i det avtal som ingåtts mellan en advokat och dennes klient införs en klausul i vilken det föreskrivs att klienten ska betala en ekonomisk straffavgift om denne själv återkallar sin talan i det domstolsförfarande som denne har anförtrott åt advokaten att sköta, varvid denna klausul hänvisar till en yrkesorganisations räknetabell och inte har nämnts i anbudet eller i samband med förhandsinformation till ett avtal, kan anses utgöra en otillbörlig affärsmetod, i den mening som avses i direktiv 2005/29.
För att besvara denna fråga ska det inledningsvis erinras om att begreppet affärsmetod i artikel 2 d i direktiv 2005/29 definieras – genom en synnerligen vid formulering – som ”en näringsidkares handling, underlåtenhet, beteende, företrädande eller kommersiella meddelande (inklusive reklam och saluföring) i direkt relation till marknadsföring, försäljning eller leverans av en produkt till en konsument” (dom av den 15 mars 2012, Pereničová och Perenič,
C‑453/10
,
EU:C:2012:144
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vidare ska artikel 3.1 i direktiv 2005/29, jämförd med artikel 2 c i samma direktiv, tillämpas på otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter före, under och efter en affärstransaktion som gäller en produkt eller en tjänst. Enligt artikel 5.4 i nämnda direktiv ska affärsmetoder särskilt anses otillbörliga om de är vilseledande, i den mening som avses i artiklarna 6 och 7 i samma direktiv.
Såsom framgår av artikel 7.1 och 7.2 i direktiv 2005/29 ska slutligen en affärsmetod anses vara vilseledande om den, i sitt sammanhang och med beaktande av alla dess särdrag och omständigheterna kring den samt av kommunikationsmediets begränsningar, innebär att näringsidkaren underlåter att lämna väsentlig information, döljer den eller lämnar den på ett oklart sätt, som genomsnittskonsumenten, beroende på sammanhanget, behöver för att fatta ett välgrundat affärsbeslut och därigenom medför, eller sannolikt kommer att medföra, att genomsnittskonsumenten fattar ett affärsbeslut som denne annars inte skulle ha fattat.
I förevarande fall utgör införandet av en klausul i ett avtal mellan en advokat och dennes klient, såsom en återkallelseklausul, varvid denna klausul inte har nämnts i det kommersiella erbjudandet eller i den information som lämnades innan avtalet ingicks, i princip en underlåtenhet att lämna väsentlig information eller undanhållande av sådan information som kan påverka konsumentens beslut att ingå avtalet. Det framgår nämligen av de handlingar som inkommit till domstolen att denna klausul, för beräkningen av avtalsvite, hänvisar till den räknetabell som gäller för advokatsamfundet i Sevilla, vars innehåll är svårt att få tillgång till och som är föga begriplig, och föreskriver att konsumenten, för det fall nämnda klausul tillämpas, är skyldig att betala ett avtalsvite som kan uppgå till ett betydande belopp eller som till och med är oproportionerligt i förhållande till priset på de tjänster som tillhandahålls på grundval av avtalet. Det ankommer emellertid på den hänskjutande domstolen att kontrollera detta.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den femte frågan besvaras enligt följande. Direktiv 2005/29 ska tolkas så, att den omständigheten att det i det avtal som ingåtts mellan en advokat och dennes klient införs en klausul i vilken det föreskrivs att klienten ska betala en ekonomisk straffavgift om denne återkallar sin talan i det domstolsförfarande som denne har anförtrott åt advokaten att sköta, varvid denna klausul hänvisar till en yrkesorganisations räknetabell och inte har nämnts i det kommersiella erbjudandet eller i den information som lämnades innan avtalet ingicks, ska anses utgöra en ”vilseledande” affärsmetod, i den mening som avses i artikel 7 i direktivet, såvitt den medför eller sannolikt kommer att medföra att genomsnittskonsumenten fattar ett affärsbeslut som denne annars inte skulle ha fattat, vilket det ankommer på den nationella domstolen att pröva.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (nionde avdelningen) följande:

1)
Rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU av den 25 oktober 2011, jämförd med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna,
ska tolkas så, att
den utgör hinder för en nationell lagstiftning om ett summariskt förfarande för betalning av advokatarvoden, enligt vilken ett betalningskrav mot en klient som är konsument ska bli föremål för ett avgörande från en myndighet som inte är en domstol, varvid en domstol kommer ett medverka först vid en begäran om omprövning av detta beslut, och denna domstol inte kan kontrollera, i förekommande fall på eget initiativ, om villkoren i det avtal som ligger till grund för det begärda arvodet är oskäliga, eller låta parterna lägga fram annan bevisning än den skriftliga bevisning som redan lagts fram inför en myndighet som inte är en domstol.

2)
Artikel 4.2 i direktiv 93/13, i dess lydelse enligt direktiv 2011/83,
ska tolkas så, att
en klausul i ett avtal som ingåtts mellan en advokat och dennes klient, enligt vilken klienten åtar sig att följa advokatens instruktioner, att inte agera utan advokatens kännedom eller i strid med dennes rekommendationer och att inte själv återkalla sin talan i det domstolsförfarande som denne har anförtrott advokaten att sköta, vid äventyr av en ekonomisk påföljd, inte omfattas av undantaget i denna bestämmelse.

3)
Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/29/EG av den 11 maj 2005 om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden och om ändring av rådets direktiv 84/450/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG, 98/27/EG och 2002/65/EG samt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2006/2004
ska tolkas så, att
att den omständigheten att det i det avtal som ingåtts mellan en advokat och dennes klient införs en klausul i vilken det föreskrivs att klienten ska betala en ekonomisk straffavgift om denne själv återkallar sin talan i det domstolsförfarande som denne har anförtrott åt advokaten att sköta, varvid denna klausul hänvisar till en yrkesorganisations räknetabell och inte har nämnts i det kommersiella erbjudandet eller i den information som lämnades innan avtalet ingicks, ska anses utgöra en ”vilseledande” affärsmetod, i den mening som avses i artikel 7 i direktivet, såvitt den medför eller sannolikt kommer att medföra att genomsnittskonsumenten fattar ett affärsbeslut som denne annars inte skulle ha fattat, vilket det ankommer på den nationella domstolen att pröva.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.