CELEX: 62019CJ0699
Обжалване
Конкуренция
Картели
Оптични дискови устройства
Решение за установяване на нарушение на член 101 ДФЕС и на член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 г.
Единно продължено нарушение
Понятие
Тайни споразумения във връзка с процедури за възлагане на поръчки за оптични дискови устройства за преносими и настолни компютри, организирани от двама производители на компютри

С жалбата си пред Съда Quanta Storage Inc. (наричано по-нататък „жалбоподателят“) иска отмяната на решение на Общия съд на Европейския съюз от 12 юли 2019 г., Quanta Storage/Комисия (T‑772/15, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“,
EU:T:2019:519
), с което Общият съд отхвърля жалбата му за отмяна на Решение C(2015) 7135 final на Комисията от 21 октомври 2015 година относно производство по член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП (Дело AT.39639 — Оптични дискови устройства) (наричано по-нататък „спорното решение“) в частта, в която се отнася до него, и при условията на евентуалност, за намаляване на размера на наложената му глоба.
Правна уредба
Съгласно член 23, параграфи 2 и 3 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове [101 ДФЕС и 102 ДФЕС] (
ОВ L 1, 2003 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167):
„2.   С решение [Европейската комисия] може да налага санкции на предприятия и на сдружения на предприятия, когато умишлено или поради небрежност:
а)
нарушават член [101 ДФЕС или 102 ДФЕС], или
б)
не изпълняват решение, с което се постановяват временни мерки по член 8; или
в)
не изпълняват ангажимент, който е постановен за задължителен с решение по член 9.
[…]
Когато нарушение, извършено от сдружение, е свързано с дейностите на неговите членове, санкцията не може да надвишава 10 % от сумата на общия оборот на всеки член, който работи на пазара, засегнат от нарушението на сдружението.
3.   При определяне на размера на санкцията се взема предвид както тежестта, така и продължителността на нарушението“.
Член 27, параграфи 1 и 2 от този регламент предвижда:
„1.   Преди да вземе решения, както е предвидено в членове 7, 8, 23 и член 24, параграф 2, Комисията предоставя на предприятията или на сдруженията на предприятия, ответни страни в производството пред Комисията, възможност да бъдат изслушани по въпросите, по които Комисията е предявила възражения. Комисията основава своите решения само на онези предявени възражения, по които засегнатите страни са имали възможност да изразят становище. Жалбоподателите се привличат за тясно сътрудничество по производството.
2.   Правото на защита на засегнатите страни се съблюдава в хода на цялото производство. На тях се предоставя правото на достъп до материалите по делото пред Комисията при условия на зачитане на законния интерес на предприятията от опазване на техните търговски тайни. Правото на достъп до преписката не може да се разширява до поверителната информация и вътрешните документи на Комисията или на органите по конкуренция на държавите членки. По-специално правото на достъп не може да се разширява до кореспонденцията между Комисията и органите по конкуренция на държавите членки или между последните, включително и до документи, изготвени по членове 11 и 14. Нищо в настоящия параграф не може да възпрепятства Комисията да оповестява и използва информация, необходима за доказване на нарушение“.
Член 31 от посочения регламент гласи следното:
„Съдът разполага с неограничена юрисдикция да осъществява контрол върху решения, с които Комисията е постановила санкция или периодично санкционно плащане. Той може да отмени, намали или увеличи наложената санкция или периодично санкционно плащане“.
Що се отнася до изчисляването на размера на глобите, точки 6 и 13 от Насоките относно метода за определяне на глобите, налагани по силата на член 23, параграф 2, буква а) от Регламент № 1/2003 (
ОВ C 210, 2006 г., стр. 2
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 4, стр. 264), гласят:
„6.   […] [К]омбинацията от стойността на продажбите, с които е свързано нарушението, и продължителността на нарушението осигурява подходящ еквивалент за отразяване на икономическото значение на нарушението, както и относителната тежест на всяко предприятие в нарушението. Позоваването на тези фактори осигурява добър показател за порядъка на степента на глобата и не следва да бъде разглеждано като основа на метод за автоматично и аритметично изчисление.
[…]
13.   При определяне на основния размер за налаганите глоби Комисията ще отчита стойността на продажбите на стоки и услуги на предприятието, с които нарушението е свързано пряко или косвено в даден географски район в [Европейското икономическо пространство (ЕИП)]. […]“.
Обстоятелствата по спора и спорното решение
Обстоятелствата по спора са изложени в точки 1—32 от обжалваното съдебно решение и могат да бъдат обобщени по следния начин за целите на настоящото дело.
Quanta Storage осъществява дейност в сектора на компютърните запаметяващи устройства и извършва научноизследователска и развойна дейност, дейности по проектиране, производство и доставка на оптични дискови устройства (наричани по-нататък „ОДУ“). То е учредено през февруари 1999 г. Става въпрос за акционерно дружество, котирано на борсата на Тайпе в Тайван (Китайска република).
Разглежданото нарушение се отнася до ОДУ, използвани по-специално в персонални компютри (настолни и преносими компютри), произвеждани от Dell Inc. и Hewlett Packard (наричано по-нататък „HP“).
Dell и HP са двамата основни производители на оригинални стоки на световния пазар на персонални компютри. Тези две дружества използват класически процедури за възлагане на поръчки, провеждани на световно равнище, включващи по-конкретно тримесечно договаряне на цена на световно равнище и на обеми на общото закупено количество с малко на брой предварително подбрани доставчици на ОДУ.
Процедурите за възлагане на поръчки включват искания за оферти, електронни искания за оферти, онлайн договаряне, електронни търгове и двустранно (офлайн) договаряне. При приключването на процедура за възлагане на поръчка клиентите предоставят обеми на участващите доставчици на ОДУ според цените, които предлагат.
На 14 януари 2009 г. Комисията получава заявление от Koninklijke Philips NV (наричано по-нататък „Philips“) за освобождаване от глоба на основание Известие на Комисията относно освобождаване от глоби и намаляване на техния размер по делата за картели (
ОВ C 298, 2006 г., стр. 17
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 5, стр. 3). На 29 януари и на 2 март 2009 г. това заявление е допълнено, за да обхване, наред с посоченото дружество, Lite-On IT Corporation и тяхното съвместно предприятие Philips & Lite-On Digital Solutions Corporation (наричано по-нататък „PLDS“).
На 30 юни 2009 г. Комисията предоставя условно освобождаване от глоба на Philips, Lite-On IT и PLDS.
На 18 юли 2012 г. Комисията изпраща изложение на възраженията на тринадесет доставчици на ОДУ, сред които и жалбоподателят (наричано по-нататък „изложението на възраженията“), в което посочва, че те са нарушили член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 г. (
ОВ L 1, 1994 г., стр. 3
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 53, стр. 4, наричано по-нататък „Споразумението за ЕИП“), като са участвали в обхващащ периода от 5 февруари 2004 г. до 29 юни 2009 г. картел относно ОДУ, състоящ се в координиране на тяхното поведение по повод на процедурите за възлагане на поръчки, организирани от двама производители на компютри, а именно Dell и HP.
На 26 октомври 2012 г. жалбоподателят представя писмено становище в отговор на изложението на възраженията. На 29 и 30 ноември 2012 г. се провежда изслушване, в което участват всички адресати на изложението на възраженията.
На 21 октомври 2015 г. Комисията приема спорното решение.
В последното решение Комисията приема, че участниците в картела са координирали конкурентното си поведение поне в периода от 23 юни 2004 г. до 25 ноември 2008 г. Тя уточнява, че това координиране е извършено посредством мрежа от паралелни двустранни контакти. Сочи, че участниците в картела са искали да адаптират своите обеми на пазара и да направят така, че цените да се задържат на по-високо равнище от това, на което биха били без тези двустранни контакти.
Комисията уточнява в спорното решение, че координирането между участниците в картела се отнася до клиентските сметки на Dell и HP. Според Комисията освен двустранните преговори с доставчиците им на ОДУ, Dell и HP са прилагали стандартизирани процедури за възлагане на поръчки, провеждани най-малкото всяко тримесечие. Тя сочи, че участниците в картела са използвали мрежата си от двустранни контакти, за да манипулират тези процедури за възлагане на поръчки, като по този начин са осуетявали опитите на клиентите си да насърчават конкуренцията чрез цените.
Според Комисията редовният обмен на информация е позволил по-конкретно на участниците в картела да имат много точна представа за намеренията на техните конкуренти, дори преди да започне участието им в съответната процедура за възлагане на поръчка, и следователно да предвидят тяхната конкурентна стратегия.
Комисията добавя, че участниците в картела редовно са обменяли информация за цените по отношение на отделни клиентски сметки, както и несвързана с цените информация, като например наличното производство и капацитета за доставка, състоянието на складовата наличност, ситуацията по отношение на квалификацията, момента на въвеждането на нови стоки или подобрения. Тя сочи, че освен това доставчиците на ОДУ са наблюдавали крайните резултати от приключилите процедури за възлагане на поръчки, тоест класирането, цената и получения обем.
Комисията също така посочва, че като са съзнавали, че контактите им трябва да останат тайна за клиентите, доставчиците на ОДУ са използвали, за да осъществят връзка помежду си, средствата, които са считали за достатъчно подходящи за постигане на желания резултат. Тя уточнява, че впрочем опит за свикване на среща с цел организиране на редовни многостранни срещи между тези доставчици е завършил с неуспех през 2003 г., след като клиент е получил информация за него. Според Комисията вместо тези срещи са осъществявани двустранни контакти, главно под формата на телефонни разговори, а понякога и чрез електронни съобщения, включително на адреси на лична електронна поща и посредством услуги за съобщения в реално време, или по време на срещи, предимно на равнището на лицата, управляващи глобални сметки.
Комисията констатира, че участниците в картела редовно са поддържали връзка и че контактите, главно по телефона, са зачестявали по време на процедурите за възлагане на поръчки, когато са провеждани няколко телефонни разговора на ден между някои двойки участници в картела. Тя уточнява, че поначало между определени двойки участници в картела са осъществявани значително повече контакти отколкото между други двойки.
При изчисляването на размера на наложената на жалбоподателя глоба Комисията се основава на Насоките относно метода за определяне на глобите в съответствие с член 23, параграф 2, буква а) от Регламент № 1/2003.
Най-напред, за да определи основния размер на глобата, Комисията приема, че поради значителните различия в продължителността на участието на доставчиците на ОДУ в картела и за да се отразят по-добре реалните последици от картела, е удачно да се използва средна годишна стойност, изчислена въз основа на реалната стойност на продажбите, извършени от предприятията през целите календарни месеци на съответното им участие в нарушението.
Съответно Комисията обяснява, че стойността на продажбите е изчислена въз основа на продажбите на ОДУ за персонални компютри, фактурирани на разположените в ЕИП подразделения на HP и Dell.
Комисията уточнява, че що се отнася до жалбоподателя, взетите предвид годишни продажби включват и продажбите на ОДУ към Sony Optiarc Inc., предназначени за преносимите и настолните компютри на HP и Dell.
Освен това Комисията приема, че тъй като антиконкурентното поведение по отношение на HP е започнало по-късно и с цел да се отчете развитието на картела, тя ще изчисли съответната стойност на продажбите поотделно за HP и Dell и ще приложи два мултипликационни коефициента в зависимост от продължителността.
На следващо място, Комисията решава, че тъй като споразуменията за съгласуване на цените по самото си естество са сред най-тежките нарушения на член 101 ДФЕС и на член 53 от Споразумението за ЕИП и картелът обхваща поне ЕИП, в случая за всички адресати на спорното решение се прилагат 16 % поради тежестта.
На последно място, Комисията посочва, че с оглед на обстоятелствата по случая е решила да добави допълнителни 16 % с възпираща цел.
Разпоредителната част на спорното решение, що се отнася до жалбоподателя, гласи следното:
„Член 1
Следните предприятия са нарушили член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП, като през посочените периоди са участвали в единно продължено нарушение, съставено от няколко отделни нарушения, в сектора на оптичните дискови устройства в цялото ЕИП, и състоящо се в споразумения за съгласуване на цените:
[…]
з)
[жалбоподателят] от 14 февруари 2008 г. до 28 октомври 2008 г. за съгласуването по отношение на Dell и HP.
Член 2
За посоченото в член 1 нарушение се налагат следните глоби:
[…]
з)
[жалбоподателят]: 7146000 EUR“.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
На 29 декември 2015 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяна на спорното решение в отнасящата се до него част и при условията на евентуалност, за намаляване на размера на наложената му глоба.
Жалбоподателят изтъква пет основания в подкрепа на жалбата си. Първото основание е нарушение на правото на защита, на задължението за мотивиране и на правото на добра администрация, второто — явна грешка при прилагане на правото и нарушение на задължението за мотивиране поради различието между разпоредителната част на спорното решение и мотивите на Комисията във връзка с продължителността на нарушението, що се отнася до HP, третото — липса на доказателства и непълнота на мотивите относно участието на жалбоподателя в единно продължено нарушение, четвъртото — липса на компетентност на Комисията да приложи член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП, петото — фактически грешки и грешки при прилагане на правото при изчисляването на размера на глобата и нарушение на задължението за мотивиране.
С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля твърденията по тези основания, а оттам и жалбата в нейната цялост.
Искания на страните
В жалбата си жалбоподателят моли Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да отмени спорното решение в отнасящата се до него част,
–
при условията на евентуалност, да намали размера на наложената му глоба,
–
при условията на евентуалност, да върне делото на Общия съд за ново разглеждане и
–
да осъди Комисията да заплати всички съдебни разноски.
Комисията моли Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди жалбоподателя да заплати всички съдебни разноски по настоящото производство.
По жалбата пред Съда
Жалбоподателят изтъква пет основания в подкрепа на жалбата си пред Съда, които по същество са свързани с преценката на Общия съд относно съответно, първо, констатацията на Комисията, че единното продължено нарушение, за което той е упрекнат, се състои от няколко отделни нарушения, второ, някои доказателства, които били изопачени, трето, продължителността на участието му в това единно продължено нарушение, четвърто, твърдяното знание за посоченото нарушение и пето, размера на наложената му глоба.
По първото основание
Доводи на страните
В рамките на първото основание жалбоподателят упреква Общия съд, че в точки 58—72 от обжалваното съдебно решение не е приложил релевантния правен критерий и е изопачил доказателства, като е отхвърлил изтъкнатото от него като основание за отмяна нарушение на правото му на защита, което Комисията допуснала, приемайки в спорното решение за установено наличието не само на единно продължено нарушение, но и на няколко отделни нарушения, които тя не е квалифицирала като такива в изложението на възраженията.
Жалбоподателят припомня, че зачитането на правото на защита е основополагащ принцип, който се прилага във всяко производство, което може да приключи с налагане на санкции, по-специално глоби или периодични имуществени санкции. В конкурентното право този принцип изисквал по-специално изложението на възраженията, изпратено от Комисията до предприятие, на което тя възнамерява да наложи санкция, да съдържа някои основни данни, като деянията, в които предприятието е упрекнато, правната им квалификация и доказателствата, на които се основава Комисията, за да може предприятието надлежно да изложи доводите си в хода на образуваното срещу него административно производство.
Цитираната от Общия съд в точки 62 и 63 от обжалваното съдебно решение съдебна практика обаче не можела да бъде съвместена нито с член 6 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., нито с член 41, параграфи 1 и 2 или с член 48, параграфи 1 и 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз. Съответно Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото, като приел, че правото на защита на жалбоподателя е било спазено, при положение че в изложението на възраженията Комисията не квалифицирала като отделни нарушения деяния, които квалифицирала като такива в разпоредителната част на спорното решение. Всъщност различните комбинации от антиконкурентни контакти, за които в изложението на възраженията се твърди, че са били осъществени, можело да съставляват голям брой нарушения.
Това било така, макар Комисията да основала спорното решение само на пет контакта. Що се отнася например до контакт № 5, жалбоподателят поддържа, че сам по себе си той не може да съставлява нарушение на член 101 ДФЕС. За сметка на това той можело да бъде квалифициран като такова в комбинация с други контакти. Това се отнасяло до всички комбинации от антиконкурентни контакти, включващи този контакт.
Съответно в изложението на възраженията били посочени фактите и доказателствата, но не и квалификацията на тези доказателства. Непосочването на такава квалификация в изложението на възраженията обаче довело до нарушение на правото на защита на жалбоподателя, което Общият съд не признал.
Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото и като упражнил контрол само по отношение на контактите, посочени в спорното решение. Според жалбоподателя, дори и в изложението на възраженията да бе посочено, че всяка комбинация от контакти съставлява нарушение, за него е невъзможно да разгледа всяка от тези комбинации, без да се е запознал с точната квалификация, възприета от Комисията. Освен това Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото, като приел, че в изпратеното на жалбоподателя изложение на възраженията било посочено, че Комисията счела всяка комбинация от двустранни контакти за отделно нарушение.
Що се отнася до изопачаването на фактите, жалбоподателят отбелязва, че Общият съд е приел, че в съображения 301, 308, 353 и 354 от изложението на възраженията e посочена сложна съвкупност от споразумения и съгласувани практики и че поради това жалбоподателят е бил информиран за намерението на Комисията да установи отделни нарушения. Общият съд обаче не взел предвид първото изречение от съображение 353 от изложението на възраженията, в което ясно се посочвало, че според Комисията било налице единно продължено нарушение.
Като начало Комисията счита, че твърденията по това основание са неотносими. Тя подчертава, че Общият съд е потвърдил констатацията ѝ, че жалбоподателят е участвал в единно продължено нарушение между 14 февруари 2008 г. и 28 октомври 2008 г. Следователно доводите на жалбоподателя относно инцидентната констатация на Комисията, че единното продължено нарушение се състои от няколко отделни нарушения, били неотносими, тъй като не можело да се отразят на диспозитива на обжалваното съдебно решение.
Във всеки случай Комисията поддържа, че тези доводи са неоснователни.
Първо, жалбоподателят изопачавал обжалваното съдебно решение, като поддържал, че в него Общият съд приел, че видно от съдебната практика, процесуалните права на дадена страна не се прилагат, ако тя е дала становище по това, което ѝ е било представено. Напротив, в точки 60—63 от това решение Общият съд правилно обобщил принципите, приложими по отношение на правото на изслушване.
Второ, доводът на жалбоподателя за явно изопачаване на изложението на възраженията в точка 65 от обжалваното съдебно решение трябвало да бъде отхвърлен. Всъщност в хода на административното производство действително било изслушано становището на жалбоподателя по твърдението, че действията му съставляват не само единно продължено нарушение, но и поредица от отделни нарушения. От една страна, Общият съд правилно приел в точки 66 и 67 от това решение, че антиконкурентни контакти могат едновременно да съставляват отделни нарушения и, взети заедно, да бъдат квалифицирани като единно продължено нарушение. Този извод бил в съответствие с практиката на Съда. От друга страна, противно на твърденията на жалбоподателя, в изложението на възраженията действително се споменавала сложна съвкупност от извършени на различни поводи нарушения.
Трето, противно на твърденията на жалбоподателя, в точки 68—70 от обжалваното съдебно решение Общият съд отговорил на довода му, че различните комбинации от контакти, за които в изложението на възраженията се твърдяло, че били осъществени, довели до голям брой възможни нарушения. От една страна, той констатирал, че жалбоподателят е участвал в ограничен брой контакти. Тази фактическа констатация не можела да бъде оспорена на етапа на обжалването. От друга страна, Общият съд констатирал също, че при всички положения жалбоподателят бил в състояние да се защити по отношение на всички твърдени двустранни контакти и че упражнил тази възможност, поради което не можел да твърди, че правото му на защита било нарушено.
Четвърто, жалбоподателят изопачавал спорното решение, като твърдял, че антиконкурентното естество на контакт № 5 зависи само от контакт № 1. Това тълкуване не отчитало същността на съображения 257—259 от спорното решение и освен това Общият съд правилно заключил в точки 68—70 от обжалваното съдебно решение, че жалбоподателят е имал повод да оспори антиконкурентното естество както на контакт № 1, така и на контакт № 5.
Пето, жалбоподателят тълкувал неправилно точки 70 и 71 от обжалваното съдебно решение. В тях Общият съд не посочвал, че правото на защита се прилага само когато дадено предприятие е участвало в ограничен брой двустранни контакти. В точка 71 от това решение той само отбелязал по съображения за изчерпателност, че Комисията не може да носи отговорност за евентуално големия брой двустранни контакти, в които жалбоподателят участвал.
Съображения на Съда
В рамките на първото основание жалбоподателят упреква Общия съд, че в точки 58—72 от обжалваното съдебно решение е допуснал грешка при прилагане на правото и е изопачил доказателства, като е постановил, че Комисията не е нарушила правото му на защита, приемайки в спорното решение за установено наличието не само на единно продължено нарушение, но и на няколко отделни нарушения, които тя не е квалифицирала като такива в изложението на възраженията.
В това отношение следва да се отбележи, че в член 1, буква з) от спорното решение Комисията по същество констатира, от една страна, наличието на единно продължено нарушение и от друга, наличието на „няколко отделни нарушения“, които съставят това нарушение.
В този контекст трябва да се отбележи и че с първото основание се цели да се оспори единствено преценката на Общия съд по отношение на втората констатация, а именно за наличие на няколко отделни нарушения. За сметка на това посоченото основание не се отнася до преценката му на направения в тази разпоредба извод, че жалбоподателят е участвал в единно продължено нарушение.
От това следва, че противно на твърденията на Комисията, доколкото в случая тя е основала спорното решение на две отделни констатации за нарушение, твърденията по посоченото основание не може поначало да бъдат отхвърлени като неотносими.
С оглед на анализа на разглежданото основание следва като начало да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика нарушението на член 101, параграф 1 ДФЕС може да бъде извършено не само с отделно действие, но и с поредица от действия или с продължавано поведение дори когато един или няколко елемента от тази поредица действия или от това продължавано поведение биха могли и сами по себе си да съставляват нарушение на посочената разпоредба. Така, когато различните действия се вписват в „общ план“ поради своята еднаква цел, нарушаваща конкуренцията на вътрешния пазар, Комисията е в правото си да търси отговорност за тези действия в зависимост от участието в нарушението, разглеждано в неговата цялост (вж. в този смисъл решение от 6 декември 2012 г., Комисия/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно предприятието, участвало в такова единно продължено нарушение със свои собствени действия, които попадат в обхвата на понятието „споразумение“ или „съгласувана практика“ с антиконкурентна цел по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС и целят да допринесат за осъществяването на нарушението в неговата цялост, може да носи отговорност и за действията, извършени от други предприятия в рамките на същото нарушение, за целия период на участието му в посоченото нарушение (вж. в този смисъл решение от 6 декември 2012 г., Комисия/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, т.
и цитираната съдебна практика).
Както отбелязва генералният адвокат в точка 59 от заключението си, участието на предприятие в единно продължено нарушение не предполага то да е участвало пряко във всички антиконкурентни действия, които съставляват това нарушение (вж. в този смисъл решение от 22 октомври 2020 г., Silver Plastics и Johannes Reifenhäuser/Комисия,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
, т.
и цитираната съдебна практика).
Първото основание следва да бъде анализирано именно с оглед на тези съображения.
Жалбоподателят упреква Общия съд, че в точки 58—72 от обжалваното съдебно решение е допуснал грешка при прилагане на правото, отхвърляйки довода му, че Комисията е нарушила правото му на защита, като за първи път в спорното решение го е обвинила освен в участие в единно продължено нарушение и в участие в няколко отделни нарушения, съставляващи това единно продължено нарушение.
Следва да се припомни, че понятието „единно продължено нарушение“ предполага съвкупност от действия, които и сами по себе си могат да съставляват нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС. Макар при посочените в точки 54 и 55 от настоящото решение условия съвкупност от действия да може да се квалифицира като единно продължено нарушение, от това не може да се направи извод, че всяко от тези действия само по себе си и взето поотделно трябва непременно да бъде квалифицирано като отделно нарушение на тази разпоредба. Всъщност за тази цел Комисията трябва все пак да установи и квалифицира като такова нарушение всяко от посочените действия и след това да докаже участието на съответното предприятие, което е обвинено за тях.
Във връзка с това Съдът вече е постановил, че решение на Комисията, в което глобален картел се квалифицира като единно продължено нарушение, може да се раздели само ако, от една страна, в хода на административното производство на посоченото предприятие е дадена възможност да разбере, че е обвинено в извършването и на всяко от деянията, съставляващи това нарушение, и следователно да се защити в тази насока и от друга страна, ако въпросното решение е достатъчно ясно в това отношение (вж. по аналогия решение от 6 декември 2012 г., Комисия/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, т.
).
Съгласно постоянната съдебна практика зачитането на правото на защита във всяко производство, което може да доведе до санкции, и по-конкретно до глоби или до периодични имуществени санкции, представлява основен принцип на правото на Съюза, който трябва да бъде стриктно спазван от Комисията (вж. в този смисъл решение от 5 март 2015 г., Комисия и др./Versalis и др.,
C‑93/13 P и C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение, както Общият съд правилно припомня в точка 60 от обжалваното съдебно решение, Регламент № 1/2003 предвижда, че на страните се изпраща изложение на възраженията, в което трябва ясно да са посочени всички съществени данни, на които Комисията се основава в този етап на процедурата. Подобно изложение на възраженията съставлява процесуална гаранция, с която се прилага основополагащ принцип на правото на Съюза, който принцип изисква правото на защита да се зачита във всяко производство, което може да доведе до налагането на санкции. Този принцип изисква по-конкретно изложението на възраженията, отправено от Комисията до предприятие, на което тя възнамерява да наложи санкция за нарушение на правилата на конкуренция, да съдържа съществените обстоятелства, установени по отношение на него, като деянията, в които то се упреква, дадената им квалификация и доказателствата, на които се основава Комисията, за да има предприятието възможност да изложи ефективно доводите си в рамките на воденото срещу него административно производство (вж. в този смисъл решение от 3 септември 2009 г., Papierfabrik August Koehler и др./Комисия,
C‑322/07 P, C‑327/07 P и C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Действително, както припомня генералният адвокат в точка 88 от заключението си, Комисията може да уточни в окончателното си решение възприетата от нея в изложението на възраженията неокончателна правна квалификация на деянията, като вземе предвид установените в хода на административното производство обстоятелства, било за да реши да не поддържа възраженията, които са се оказали неоснователни, било за да структурира и допълни както от фактическа, така и от правна страна доводите си в подкрепа на възраженията, които продължава да поддържа (вж. в този смисъл решение от 5 декември 2013 г., SNIA/Комисия,
C‑448/11 P
, непубликувано,
EU:C:2013:801
, т.
—
). Това обаче означава, че в изложението на възраженията Комисията трябва да посочи всяка правна квалификация на деянията, която възнамерява да възприеме в окончателното си решение.
От това следва, че правото на защита на съответното предприятие е нарушено поради несъответствие между изложението на възраженията и окончателното решение само когато възприето в последното решение възражение не е било посочено в изложението на възраженията или не е било посочено така, че да позволи на адресатите на това изложение да представят надлежно доводите си в рамките на образуваното срещу тях производство.
Следователно, когато Комисията има намерение да упрекне адресатите на изложението на възраженията не само в извършването на единно продължено нарушение, но и на всяко от съставящите това нарушение действия, взети индивидуално като отделни нарушения, зачитането на правото на защита на тези адресати изисква в това изложение Комисията да посочи необходимите данни, за да им позволи да разберат, че тя повдига обвинения срещу тях както за посоченото единно продължено нарушение, така и за всяко от тези отделни нарушения.
В точки 60—63 от обжалваното съдебно решение Общият съд правилно припомня принципите относно зачитането на правото на защита в рамките на производство за установяване на нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС. В точка 62 от това решение той също така правилно уточнява, че констатация за нарушение на правото на защита трябва да се направи само ако в окончателното решение съответните предприятия са подведени под отговорност за нарушения, различни от посочените в изложението на възраженията, или са приети за установени различни факти.
Жалбоподателят обаче не може да черпи доводи от това, че в точка 63 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, позовавайки се на решение от 15 октомври 2002 г., Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P-C‑252/99 P и C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
), че не следва да се констатира нарушение на правото на защита, когато твърдените различия между изложението на възраженията и окончателното решение не се отнасят до действия, различни от тези, по които съответните предприятия вече са дали становище, и които следователно не са свързани с нови възражения.
Всъщност подобно съображение се основава на това, че Комисията ясно е посочила, от една страна, намерението си да квалифицира като отделно нарушение всяко от разглежданите действия или комбинация от действия, взети поотделно, и от друга, кое предприятие ще подведе под отговорност за тях.
В точка 65 от обжалваното съдебно решение Общият съд действително констатира, че редица данни в изложението на възраженията сочат, че според Комисията картелът се състои от различни споразумения. При все това въз основа на тези общи съображения, нито дори на двустранните контакти, посочени в изложението на възраженията и споменати в точка 69 от обжалваното съдебно решение, Общият съд не е могъл да направи извод, че в изложението на възраженията Комисията ясно е посочила необходимите данни, за да може жалбоподателят да разбере, че тя има намерение не само да го обвини в извършването на единно продължено нарушение, но и да повдигне обвинение като отделно нарушение за всяко от действията или комбинации от действия, в които жалбоподателят пряко е участвал, разглеждани самостоятелно.
По този начин Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото. Всъщност, като впрочем Общият съд имплицитно е смесил понятието „действие“ с понятието „нарушение“, при липсата на ясно указание в изложението на възраженията жалбоподателят е нямало как да разбере, че Комисията възнамерява да го преследва не само за твърдяното в това изложение единно продължено нарушение, но и за няколко отделни нарушения, състоящи се от посочените в това изложение различни двустранни контакти.
От това следва, че като е приел, че Комисията не е нарушила правото на защита на жалбоподателя, Общият съд неминуемо е допуснал грешка при прилагане на правото, доколкото в изложението на възраженията не са посочени съществените обстоятелства, установени по отношение на жалбоподателя във връзка с тези отделни нарушения, и по-специално квалификацията, която ще бъде дадена на действията или комбинациите от действия, в които е упрекнат.
Поради това твърденията по първото основание трябва да бъдат приети.
По второто основание
Доводи на страните
В рамките на второто основание жалбоподателят упреква Общия съд, че в точки 104—107 и 113—115 от обжалваното съдебно решение е изопачил доказателствата, представени от него във връзка с втората част от първото основание на жалбата му за отмяна, които се отнасят до зачитането на правото на защита и на правото на добра администрация. По-конкретно жалбоподателят упреква Общия съд, че е изопачил ясния смисъл на точка 13 от отговора му на изложението на възраженията, в която се посочват само контакти между него и Philips, както и Sony Optiarc, чийто доставчик е жалбоподателят, като е заключил, че тези контакти доказват, че последният е осъществявал преки контакти с конкурентите си.
На първо място, като в точки 104—107 от обжалваното съдебно решение приел, че Комисията не е нарушила правото на защита на жалбоподателя, Общият съд разместил тежестта на доказване.
На второ място, що се отнася до нарушението на правото на добра администрация, Общият съд неоснователно приел, че като отказала да поиска от HP и Dell да предоставят сведения за прозрачността на пазара, Комисията не нарушила това право.
В това отношение от точки 113 и 114 от обжалваното съдебно решение следвало, че Общият съд неправилно е тълкувал изявленията на жалбоподателя в смисъл, че последният признава, че е осъществявал неправомерни контакти с конкуренти, при положение че ставало въпрос само за контакти между доставчик и неговите клиенти. Изопачаването на ясния смисъл на тези изявления довело до това Общият съд неправилно да заключи, че не е било необходимо Комисията да иска от HP и Dell да представят определени документи.
Комисията счита, че твърденията по второто основание са неотносими и неоснователни.
Съображения на Съда
Следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика Съдът веднага отхвърля оплакванията, насочени срещу мотивите, изложени по съображения за изчерпателност в решение на Общия съд, тъй като те не биха могли да доведат до неговата отмяна (решение от 25 януари 2007 г., Sumitomo Metal Industries и Nippon Steel/Комисия,
C‑403/04 P и C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следва обаче да се отбележи, че твърдяното от жалбоподателя изопачаване на доказателства се отнася само до съображения, които не водят пряко до изводите, изложени в точки 107 и 115 от обжалваното съдебно решение.
Всъщност, от една страна, посочените в точки 104—106 от това съдебно решение доказателства се добавят към три други доказателства, представени в точки 96, 100 и 103 от същото решение, които са достатъчни, за да обосноват констатацията в точка 107 от него. От друга страна, оспорената част от точка 113 от обжалваното съдебно решение също не е необходима за обосноваване на изводите, изложени в точки 114 и 115 от това решение. В началото на точка 113 е изложена неоспорена фактическа констатация, която сама по себе си е достатъчна, за да обоснове тези изводи. Тази констатация се отнася до факта, че жалбоподателят е участвал в преки контакти, по време на които участниците в картела са обменили информация за цените. Това е достатъчно, за да обоснове извода на Общия съд, че не е било необходимо Комисията да иска от Dell и HP да представят документите, с които информирали доставчиците на ОДУ за цените на конкурентите им. Евентуалното изопачаване на доказателство във втората част на точка 113 би било без значение за посочените изводи, изложени в точки 114 и 115 от обжалваното съдебно решение.
Ето защо твърденията по второто изтъкнато от жалбоподателя основание трябва да бъдат отхвърлени като неотносими.
По третото основание
Доводи на страните
В рамките на третото основание жалбоподателят упреква Общия съд, че е нарушил задължението си за мотивиране или че не е приложил правилния правен критерий, като е отхвърлил твърденията по второто основание на жалбата му за отмяна, а именно за противоречие между мотивите на спорното решение и неговата разпоредителна част.
Жалбоподателят смята, че съображенията на Общия съд в точки 118—121 от обжалваното съдебно решение не са достатъчен отговор на второто основание. Според него има противоречие между съображение 553 от спорното решение, от което следвало, че що се отнася до HP, жалбоподателят е участвал в разглежданото единно продължено нарушение само в периода от 10 април до 28 октомври 2008 г., и разпоредителната част на това решение, в която се приема, че жалбоподателят е участвал в нарушението, както по отношение на Dell, така и по отношение на HP, в периода от 14 февруари 2008 г. до 28 октомври 2008 г.
При наличието на такова противоречие обаче Общият съд трябвало да приеме твърденията по второто основание на подадената от жалбоподателя жалба за отмяна.
Комисията поддържа, че твърденията по третото основание трябва да бъдат отхвърлени като неоснователни.
Съображения на Съда
В рамките на третото основание жалбоподателят упреква Общия съд, че не е изпълнил задължението си за мотивиране или е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отхвърлил твърденията по второто основание на жалбата му за отмяна, а именно за противоречие между мотивите и разпоредителната част на спорното решение.
В това отношение в точка 118 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че съгласно член 1 от спорното решение Комисията е установила наличието на единно продължено нарушение и че това все пак не означава, че всички адресати на това решение трябва да бъдат санкционирани за цялото нарушение. Всъщност в точка 119 от това съдебно решение Общият съд подчертава, че в член 1 се уточнява, че посоченото нарушение е съставено от „няколко отделни нарушения“.
В точка 120 от посоченото съдебно решение Общият съд стига до извода, че Комисията не е изпаднала в противоречие, като в член 1 от спорното решение е посочила, че жалбоподателят е участвал в единно продължено нарушение по отношение на Dell и HP в периода от 14 февруари 2008 г. до 28 октомври 2008 г., и едновременно с това в съображение 553 от спорното решение, което се отнася до изчисляването на размера на глобата, е взела предвид по-късната дата на първите контакти на жалбоподателя относно HP.
Тези съображения не са опорочени нито поради непълнота на мотивите, нито поради грешка при прилагане на правото, що се отнася до приложимия правен критерий.
Всъщност съгласно постоянната съдебна практика фактът, че предприятие не е участвало във всички конститутивни елементи на даден картел или че е имало второстепенна роля в аспектите, в които е участвало, не е релевантен за установяване на наличието на извършено от него нарушение, тъй като тези елементи следва да бъдат отчетени само при преценката на тежестта на нарушението и евентуално при определянето на размера на глобата (решение от 26 септември 2018 г., Infineon Technologies/Комисия,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая Комисията е следвала логика, която е в съответствие с произтичащите от тази съдебна практика изисквания. След като в съображение 517 от спорното решение констатира, че жалбоподателят е участвал в единно продължено нарушение в периода от 14 февруари до 28 октомври 2008 г., в осма част от това решение тя разглежда какви са корективните мерки, които следва да се предприемат срещу предприятията, участвали в това нарушение. Именно в рамките на тази преценка Комисията е уточнила, за целите на изчисляването на глобата, продължителността на участието на съответните предприятия във всеки елемент от фактическия състав на посоченото нарушение, а именно частта от последното, свързана с извършените към Dell продажби (наричана по-нататък „свързаната с Dell част от нарушението“) и частта от същото нарушение, свързана с извършените към HP продажби (наричана по-нататък „свързаната с HP част от нарушението“). Така съдържащата се в съображение 553 от посоченото решение таблица просто дава указания не за целите на констатацията за наличие на разглежданото единно продължено нарушение, а за целите на изчисляването на глобата. Следователно няма никакво противоречие между съображение 553 и член 1, буква з) от спорното решение, който от своя страна не се отнася до изчисляването на глобата, а до констатацията за наличие на това нарушение.
Ето защо, с оглед на изложеното в точки 87 и 88 от настоящото решение, Общият съд не може да бъде упрекнат, че е мотивирал неправилно обжалваното съдебно решение или че е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отхвърлил твърденията по второто основание на подадената от жалбоподателя жалба за отмяна.
Поради това твърденията по третото основание трябва да бъдат отхвърлени като неоснователни.
По четвъртото основание
В рамките на четвъртото основание жалбоподателят упреква Общия съд, че е допуснал редица грешки при прилагане на правото, що се отнася до преценката му относно отговорността на жалбоподателя за свързаната с Dell част от нарушението. Това основание се подразделя на две части.
По първата част от четвъртото основание
–
Доводи на страните
Първата част от четвъртото основание се отнася по същество до твърдението, че жалбоподателят е знаел за разглежданото единно продължено нарушение. Според жалбоподателя изводът на Общия съд, че Комисията правилно е приела, че жалбоподателят е знаел или е трябвало да знае за свързаната с Dell част от нарушението, се основава на изопачаване на доказателствата.
В това отношение Комисията основала извода си на две вътрешни за Sony Optiarc електронни писма от 14 февруари и 28 октомври 2008 г., копие от които получил жалбоподателят. От това Комисията заключава, че жалбоподателят е разбрал или е трябвало да разбере, че съдържащата се в тези електронни писма информация произхожда от конкурент и свидетелства за незаконен обмен на информация между конкуренти.
Пред Общия съд жалбоподателят твърди, че тези електронни писма не са достатъчно доказателство, за да се удостовери, че той е знаел за разглежданото единно продължено нарушение, тъй като е сметнал, че съдържащата се в тях информация произхожда от Dell.
В обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно отхвърлил този довод.
Що се отнася до електронното писмо от 14 февруари 2008 г., в точки 157—160 от обжалваното съдебно решение Общият съд анализирал четири отделни косвени доказателства, които според него представляват достатъчна съвкупност от косвени доказателства, за да се установи, че жалбоподателят е трябвало да разбере, че съдържащата се в това електронно писмо информация не произхожда от Dell, а от конкурент. Следователно това означавало, че ако съображенията на Общия съд са опорочени по отношение на едно от тези косвени доказателства, неговият извод щял да бъде опорочен в неговата цялост.
Общият съд обаче изопачил един от елементите на четвъртото косвено доказателство, посочено в точка 160 от обжалваното съдебно решение. Ставало въпрос за две електронни писма от Sony Optiarc, едното от 30 октомври 2007 г., а другото от 13 декември 2007 г. Противно на посоченото от Общия съд, ясно личало, че електронното писмо от 30 октомври 2007 г. е било изпратено от един служител на Sony Optiarc до друг служител на това дружество, а не от Sony Optiarc на жалбоподателя. Следователно Общият съд изопачил това доказателство, а това поставяло под въпрос извода му относно електронното писмо от 14 февруари 2008 г.
Що се отнася до електронното писмо от 28 октомври 2008 г., в точки 202—205 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно счел, че то може да се приеме за доказателство за антиконкурентен контакт относно цените. Общият съд основал този извод на няколко косвени доказателства.
Общият съд обаче изопачил възприетите косвени доказателства. Не само от електронното писмо от 14 февруари 2008 г. не можело да се направи никакъв извод за естеството на антиконкурентния контакт от 28 октомври 2008 г., но било и невъзможно от доказателствата относно свързаната с HP част от нарушението да бъде направен какъвто и да било извод за свързаната с Dell част от нарушението. Следователно Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото, като заключил, че доказателствата са достатъчни, за да удостоверят антиконкурентния характер на този контакт.
Комисията поддържа, че твърденията по първата част от четвъртото основание трябва да бъдат отхвърлени като неотносими и неоснователни.
–
Съображения на Съда
В рамките на първата част от четвъртото основание жалбоподателят упреква Общия съд, че е изопачил доказателствата относно знанието за свързаната с Dell част от нарушението и че не е изложил мотиви.
В това отношение следва да се припомни, че изопачаване е налице, когато, без да се основава на нови доказателства, преценката на наличните доказателства се явява явно неправилна. Жалбоподателят следва да укаже точно кои доказателства са били изопачени и да посочи грешките в преценката, които твърди, че са били допуснати (решение от 26 септември 2018 г., Infineon Technologies/Комисия,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, първо, що се отнася до вътрешното за Sony Optiarc електронно писмо от 14 февруари 2008 г., копие от което получава жалбоподателят, последният поддържа, че Общият съд е основал извода си, че това електронно писмо е достатъчно, за да се докаже, че жалбоподателят е трябвало да разбере, че е налице нарушение, на четирите косвени доказателства, посочени в точки 157—160 от обжалваното съдебно решение. Жалбоподателят твърди, че тези косвени доказателства са кумулативни, така че ако някое от тях не е налице, не може да се поддържа този извод.
Независимо обаче от въпроса дали Общият съд действително е изопачил едно от тези доказателства, следва да се констатира, че противно на поддържаното от жалбоподателя, от обжалваното съдебно решение ясно личи, че посочените косвени доказателства не трябва да се разбират като кумулативни условия, от чието изпълнение зависи правилността на извода на Общия съд, а като самостоятелни, но непротиворечиви доказателства, с които се цели да се удостовери, че жалбоподателят е трябвало да разбере, че електронното писмо от 14 февруари 2008 г. сочи за обмен на информация между конкуренти.
Всъщност в точки 157 и 158 от обжалваното съдебно решение Общият съд най-напред анализира съдържанието на това електронно писмо. От това той заключава, от една страна, че самият му текст навежда на мисълта, че Sony Optiarc е провело преки разговори с Toshiba Samsung Storage Technology (TSST) и PLDS, и от друга, че съдържанието на информацията, която съгласно посоченото електронно писмо е предоставена от тези дружества, е било такова, че жалбоподателят е трябвало да разбере, че тя е можело да бъде предоставена от тези дружества само на друг конкурент, но не и на Dell.
На следващо място, в точка 159 от обжалваното съдебно решение Общият съд се основава на констатацията, че когато информацията произхожда от Dell, Sony Optiarc по принцип се старае да уточнява това, и прави извода, че липсата на такова уточнение в случая е красноречиво.
На последно място, в точка 160 от обжалваното съдебно решение Общият съд споменава други две електронни писма на Sony Optiarc — от 30 октомври 2007 г. и от 13 декември 2007 г., за да стигне отново до извода, че жалбоподателят е трябвало да може да разбере, че във вътрешното за Sony Optiarc електронно писмо от 14 февруари 2008 г. става въпрос за контакти с конкурентите.
От този анализ на Общия съд следва, че той очевидно е посочил четирите косвени доказателства не като четири кумулативни елемента, които задължително трябва да са налице, за да може да се заключи, че жалбоподателят е трябвало да разбере, че има нарушение, а само като самостоятелни косвени доказателства, навеждащи на един и същ извод.
От това следва, че само с оплакването за изопачаване на електронните писма от 30 октомври 2007 г. и 13 декември 2007 г. не може да бъде оборен изводът на Общия съд, изложен в точка 161 от обжалваното съдебно решение, поради което това оплакване трябва да бъде отхвърлено като неотносимо.
Второ, що се отнася до вътрешното електронно писмо от 28 октомври 2008 г., жалбоподателят поддържа пред Общия съд, че това електронно писмо може да се разбира в смисъл, че разкрива информация, произхождаща от Dell, а не от конкуренти. Общият съд отхвърля този довод.
Като оспорва отхвърлянето на този довод, жалбоподателят най-напред поставя под въпрос доказателствената стойност на електронното писмо от 28 октомври 2008 г. със същите доводи, изтъкнати във връзка с електронното писмо от 14 февруари 2008 г.
Този довод обаче не може да бъде приет по същите съображения като изложените в точки 106—111 от настоящото решение.
На следващо място, жалбоподателят упреква Общия съд, че в точка 204 от обжалваното съдебно решение не е обяснил защо знанието за или участието в свързаната с HP част от единното продължено нарушение е релевантно обстоятелство, за да се докаже, че жалбоподателят е трябвало да разбере, че електронното писмо от 28 октомври 2008 г. разкрива предоставена от конкурентите информация.
Следва обаче да се отбележи, че с този довод жалбоподателят всъщност цели нова преценка на доказателствената стойност на посочените доказателства, а съгласно постоянната практика на Съда тази преценка не е от компетентността на Съда, освен в случай на изопачаване на тези доказателства (решение от 12 януари 2017 г., Timab Industries и CFPR/Комисия,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
, т.
и цитираната съдебна практика) каквото жалбоподателят не е доказал. При това положение следва да се приеме, че посоченият довод е недопустим.
Ето защо твърденията по първата част от четвъртото основание трябва да бъдат отхвърлени като частично неотносими и частично недопустими.
По втората част от четвъртото основание
–
Доводи на страните
В рамките на втората част от четвъртото основание жалбоподателят упреква Общия съд, че в точки 148—207 от обжалваното съдебно решение е приел, че Комисията е доказала, че жалбоподателят е възнамерявал със собствените си действия да допринесе за постигането на общите цели, преследвани от всички участници в разглежданото нарушение. Общият съд не отговорил на доводите, които жалбоподателят изтъкнал пред него в това отношение.
Жалбоподателят счита, че съгласно съдебната практика Комисията е трябвало да докаже участието му в разглежданото единно продължено нарушение, като докаже, че той е възнамерявал да допринесе със собствените си действия за постигането на целите, преследвани от всички участници в това нарушение. Комисията можела да докаже пасивно участие, ако жалбоподателят участвал в антиконкурентни обсъждания и не се разграничил открито от тези обсъждания.
В съображение 219 от спорното решение Комисията посочила, че приносът на жалбоподателя със собствените му действия за постигане на такива цели се доказвал с факта, че той не се е противопоставил на това да бъде в копие на електронните писма на Sony Optiarc. По този начин Комисията само констатирала, че жалбоподателят не се е разграничил открито, когато е получил някои вътрешни електронни писма от Sony Optiarc, за да стигне до извода, че жалбоподателят е участвал в твърдяното нарушение. Що се отнася обаче до свързаната с Dell част от нарушението, жалбоподателят не участвал в нито едно пряко обсъждане и получил само косвена информация от клиента си, Sony Optiarc, който го уведомявал за осъществявания от него обмен с конкурентите му. Следователно жалбоподателят не бил в състояние да възрази срещу този обмен. Той не можел нито да го възпрепятства, нито да създава у конкурентите впечатлението, че се присъединява към тяхното споразумение или съгласувана практика. От това следвало, че Комисията не е доказала, че жалбоподателят е започнал да участва в твърдяното нарушение, с конклудентни действия или по друг начин, на 14 февруари 2008 г. или на 28 октомври 2008 г.
Според Комисията твърденията по втората част от четвъртото основание са неоснователни.
–
Съображения на Съда
В рамките на втората част от четвъртото основание жалбоподателят упреква Общия съд, че е постановил, че в спорното решение Комисията правилно е приела, че приносът на жалбоподателя със собствените му действия за разглежданото нарушение се доказва с факта, че не се е разграничил открито от неправомерните действия, при положение че участието му се състои единствено в това, че е в копие на вътрешни за Sony Optiarc електронни писма, разкриващи незаконен обмен на информация между конкуренти.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика, за да се констатира участието на предприятие в единно продължено нарушение, Комисията трябва да докаже, че това предприятие е възнамерявало да допринесе със собствените си действия за преследваните от всички участници общи цели и че е знаело за предвижданите или вече извършени от други предприятия конкретни действия в изпълнение на същите цели или че е могло разумно да ги предвиди и е било готово да понесе свързания с тях риск (вж. в този смисъл решение от 24 септември 2020 г., Prysmian и Prysmian Cavi e Sistemi/Комисия,
C‑601/18 P
,
EU:C:2020:751
, т.
и цитираната съдебна практика).
В този контекст мълчаливото одобрение на неправомерна инициатива, без открито разграничаване от нейното съдържание или без да се съобщи за нея на административните органи, води до насърчаване на продължаването на нарушението и пречи на разкриването му. Това съучастие представлява пасивна форма на участие в нарушението, която може да ангажира отговорността на съответното предприятие (решение от 6 декември 2012 г., Комисия/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, т.
).
Освен това следва да се припомни, че фактът, че предприятие не е участвало във всички конститутивни елементи на даден картел или че е имало второстепенна роля в аспектите, в които е участвало, не е релевантен за установяване на наличието на извършено от него нарушение, тъй като тези елементи следва да бъдат отчетени само при преценката на тежестта на нарушението и евентуално при определянето на размера на глобата (решения от 7 януари 2004 г., Aalborg Portland и др./Комисия,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, т.
и от 26 септември 2018 г., Infineon Technologies/Комисия,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, т.
).
В случая, в точка 217 от обжалваното съдебно решение Общият съд е констатирал, че жалбоподателят съзнателно е получил информация относно участници в картела, а именно TSST, PLDS, както и Hitachi-LG Data Storage Inc. и Hitachi-LG Data Storage Korea Inc., и е поддържал двустранни контакти с конкурент относно организирана от HP процедура за възлагане на поръчка. По-нататък, в точки 218 и 219 от това съдебно решение той приема, че въз основа по-специално на тези доказателства, преценени като цяло, Комисията е можело, от една страна, основателно да констатира, че жалбоподателят е споделял информация с другите доставчици на ОДУ във връзка със стратегията относно цените или класирането с оглед на бъдещи процедури за възлагане на поръчки, за да съгласуват действията си, и от друга, правилно да заключи от това, че жалбоподателят умишлено е допринесъл за постигане на единната икономическа и антиконкурентна цел на разглежданото нарушение.
Ето защо с оглед на съдебната практика, припомнена в точки 124 и 125 от настоящото решение, Общият съд правилно е приел, че Комисията може да се позовава на електронните писма, на които жалбоподателят е бил в копие, за да установи приноса му за това нарушение, тъй като установяването на пасивното участие на жалбоподателя в посоченото нарушение не зависи от условието той да е участвал в преки обсъждания с конкурентите си.
Във всеки случай следва да се отбележи, че оплакването на жалбоподателя се основава на изкуствено разграничение между свързаната с Dell част от нарушението и свързаната с HP част от него.
С оглед на припомнената в предходните точки съдебна практика обаче Общият съд не е трябвало да проверява дали Комисията е доказала, че жалбоподателят е знаел или е трябвало да знае за наличието на нарушение и че е допринесъл или е имал намерение да допринесе едновременно за свързаната с Dell и за свързаната с HP част от него. Следователно Общият съд правилно е приел в точка 219 от обжалваното съдебно решение, от една страна, че жалбоподателят умишлено е допринесъл за постигането на единната икономическа и антиконкурентна цел, състояща се в нарушаване на нормалната конкуренция при организираните от Dell и HP процедури за възлагане на поръчки във връзка с ОДУ, и от друга, че жалбоподателят е знаел за действията на другите участници в картела относно ОДУ през целия период на участието му.
От това следва, че твърденията по втората част от четвъртото основание са неоснователни. Ето защо твърденията по това основание трябва да бъдат отхвърлени в тяхната цялост като частично недопустими, частично неотносими и частично неоснователни.
По петото основание
Доводи на страните
В рамките на петото основание жалбоподателят поддържа, че Общият съд неправилно е отхвърлил довода му, че размерът на наложената му глоба е явно непропорционален.
Според жалбоподателя в нарушение на правилата относно упражняването на правомощието му за пълен съдебен контрол Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото или не е изложил пълни мотиви за решението си, като е приел, че Комисията не е допуснала никаква грешка при прилагане на правото при изчисляването на този размер.
Съответно жалбоподателят упреква Общия съд, че в точка 236 от обжалваното съдебно решение неправилно е приел, че антиконкурентните му контакти са могли да повлияят на ценовата му политика. В това отношение Общият съд приел, неправилно според жалбоподателя, от една страна, че той е участвал активно в обсъждания с други конкурентни доставчици и от друга, че обменът на информация за цените и обема, за класирането на доставчиците или за ограниченията на снабдяването е повлиял на ценовата му политика.
Жалбоподателят счита, че тези съображения на Общия съд са погрешни.
Всъщност, първо, при контрола върху изчисляването на размера на глобата Общият съд трябвало да вземе предвид обстоятелството, че както било видно от доказателствата, представени на Съда в рамките на четвъртото основание, не можело да се заключи, че жалбоподателят е участвал в свързаната с Dell част от нарушението.
Второ, Общият съд не показал, че обменът на информация, посочен в точка 134 от настоящото решение, е оказал каквото и да било влияние върху цените на жалбоподателя. В това отношение в точка 236 от обжалваното съдебно решение той просто направил неподкрепен с доказателства извод.
Според Комисията твърденията по петото основание са частично недопустими и частично неотносими или неоснователни.
Съображения на Съда
В рамките на петото основание жалбоподателят упреква Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото и че не е изложил пълни мотиви за решението си, като е отхвърлил твърденията по петото основание на жалбата му за отмяна.
Що се отнася до твърдението на жалбоподателя, че Общият съд е нарушил правилата относно упражняването на правомощието му за пълен съдебен контрол, което твърдение следва да бъде разгледано на първо място, е достатъчно да се отбележи, че Общият съд е отхвърлил петото основание в неговата цялост, без да е било необходимо да се произнася по направеното при условията на евентуалност искане на жалбоподателя за упражняване на това правомощие. В допълнение това твърдение не е мотивирано, поради което не отговаря на изискванията, произтичащи от член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и от член 168, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник на Съда, и следователно трябва да бъде отхвърлено като недопустимо.
На второ място, що се отнася до твърдяната липса на мотиви в точка 236 от обжалваното съдебно решение, следва да се отбележи, от една страна, че самият факт, че жалбоподателят е признал, че е участвал, по отношение на HP, в преки контакти с конкуренти, потвърждава извода на Общия съд, че жалбоподателят е участвал активно в обсъждания с други конкурентни доставчици, без да е необходимо да се доказва, че той е участвал във всички разглеждани контакти.
От друга страна, Общият съд не може да бъде упрекнат в каквато и да било липса на мотиви, доколкото е приел, че информацията за цените и обема, класирането на доставчиците или ограниченията на снабдяването са повлияли върху ценовата политика на жалбоподателя. Всъщност Съдът вече е постановил, че съществува презумпция за причинно-следствена връзка между съгласуването и пазарното поведение на участващите в него предприятия, според която, когато продължават да развиват дейност на пазара, тези предприятия вземат предвид обменените с техните конкуренти сведения при определянето на поведението си на този пазар (решение от 21 януари 2016 г., Eturas и др.,
C‑74/14
,
EU:C:2016:42
, т.
и цитираната съдебна практика). Следователно мотивите на Общия съд са в съответствие с практиката на Съда.
От това следва, че твърденията по петото основание са частично недопустими и частично неоснователни.
По отмяната на обжалваното съдебно решение
Както е видно от анализа в точки 50—72 от настоящото решение на изложеното от жалбоподателя първо основание, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
При това положение обжалваното съдебно решение трябва да бъде отменено.
По жалбата пред Общия съд
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, ако жалбата е основателна, Съдът отменя решението на Общия съд. В този случай той може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение.
В случая Съдът следва да постанови окончателно решение по делото, тъй като фазата на производството го позволява.
Както бе посочено в точка 31 от настоящото решение, в подкрепа на жалбата си пред Общия съд жалбоподателят изтъква пет основания.
В рамките на първата част от първото основание на тази жалба жалбоподателят твърди по-специално че Комисията е нарушила правото му на защита, като е приела за първи път в спорното решение, че е участвал в няколко отделни нарушения, съставляващи единното продължено нарушение, за което е обвинен, без да е изложила това твърдение в хода на административното производство.
С оглед на точки 54—72 от настоящото решение следва да се приеме, че Комисията е нарушила правото на защита на жалбоподателя, като в спорното решение го е упрекнала в участие в няколко отделни нарушения, съставляващи единното продължено нарушение, за което е обвинен, без ясно да е посочила това в изложението на възраженията.
При все това следва да се уточни, че по принцип дадена нередовност води до пълна или частична отмяна на решение само ако е установено, че без нередовността решението би могло да има различно съдържание (решение от 11 март 2020 г., Комисия/Gmina Miasto Gdynia и Port Lotniczy Gdynia Kosakowo,
C‑56/18 P
,
EU:C:2020:192
, т.
).
В случая нарушението на правото на жалбоподателя на защита е довело до това Комисията да го обвини за нарушения, по отношение на които той не е могъл да се защити. Всъщност, ако в хода на административното производство Комисията изрично бе уточнила как смята да квалифицира всяко от действията, за които възнамерява да упрекне жалбоподателя, последният евентуално е щял да посочи обстоятелства, които да поставят под въпрос тези квалификации. Оттук следва, че при липсата на това нарушение спорното решение е можело да има различно съдържание.
Ето защо твърденията по първото основание, изтъкнато от жалбоподателя в подкрепа на жалбата му пред Общия съд, трябва да бъдат приети в частта, в която Комисията е упрекната в нарушение на правото на жалбоподателя на защита, що се отнася до участието му в отделните нарушения.
Предвид изложеното по-горе и с оглед на уточненото в точки 51—53 от настоящото решение член 1, буква з) от спорното решение трябва да бъде отменен в частта, в която се установява, че жалбоподателят е нарушил член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП, като е участвал в няколко отделни нарушения.
В рамките на второто основание на жалбата пред Общия съд жалбоподателят твърди, че Комисията е допуснала явна грешка при прилагане на правото и е нарушила задължението си за мотивиране поради различия между мотивите и разпоредителната част на спорното решение.
В случая следва да се приеме, че по съображенията, изложени в точки 86—93 от настоящото решение, няма никакво противоречие между таблицата в съображение 553 от спорното решение и член 1, буква з) от това решение. Следователно Комисията не може да бъде упрекната, че е допуснала грешка при прилагане на правото или че е нарушила задължението си за мотивиране в това отношение.
Поради това твърденията по второто основание, изтъкнато от жалбоподателя в жалбата пред Общия съд, трябва да бъдат отхвърлени.
В рамките на третото изтъкнато в жалбата пред Общия съд основание жалбоподателят поддържа, че Комисията не е доказала участието му в единно продължено нарушение.
В случая Съдът възприема мотивите, изложени от Общия съд в точки 128—147, 150—162, 166—174, 177—187, 190—199, 202—207 и 210—222 от обжалваното съдебно решение. Ето защо по изложените в тези точки съображения трябва да бъдат отхвърлени твърденията по третото основание.
В рамките на четвъртото изтъкнато в жалбата пред Общия съд основание жалбоподателят поддържа, че Комисията не е компетентна да приложи член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП.
В случая Съдът възприема мотивите, изложени от Общия съд в точки 43—56 от обжалваното съдебно решение. Ето защо по изложените в тези точки съображения трябва да бъдат отхвърлени твърденията по четвъртото основание.
В рамките на петото изтъкнато в жалбата пред Общия съд основание жалбоподателят поддържа, от една страна, че Комисията е допуснала фактически грешки и грешки при прилагане на правото при изчисляването на размера на глобата и от друга, че е нарушила задължението си за мотивиране.
В случая с оглед на точки 139—143 от настоящото решение Съдът възприема мотивите, изложени от Общия съд в точки 226—239, 243—251, 255—258 и 262—267 от обжалваното съдебно решение. Ето защо по съображенията, изложени в тези точки от обжалваното съдебно решение, трябва да бъдат отхвърлени твърденията по петото основание, изтъкнато от жалбоподателя пред Общия съд.
Съгласно правомощието за пълен съдебен контрол, което му е признато с член 261 ДФЕС и член 31 от Регламент № 1/2003, Съдът следва да се произнесе и по размера на глобата, която трябва да бъде наложена на жалбоподателя (решение от 21 януари 2016 г., Galp Energía España и др./Комисия,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение трябва да се припомни, че когато самият Съд се произнася окончателно по спора съгласно член 61, първа алинея, второ изречение от Статута на Съда на Европейския съюз, при упражняване на правомощието си за пълен съдебен контрол той е оправомощен да замени със своя преценката на Комисията и следователно да отмени, намали или увеличи наложената глоба или периодична имуществена санкция (решение от 21 януари 2016 г., Galp Energía España и др./Комисия,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, т.
и цитираната съдебна практика).
За да определи размера на налаганата глоба, Съдът следва сам да прецени обстоятелствата по случая и вида на разглежданото нарушение (решение от 21 януари 2016 г., Galp Energía España и др./Комисия,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, т.
и цитираната съдебна практика).
Това предполага съгласно член 23, параграф 3 от Регламент № 1/2003 да се вземе предвид за всяко санкционирано предприятие тежестта на разглежданото нарушение, както и неговата продължителност при спазване по-специално на принципите на мотивиране, пропорционалност, индивидуализиране на санкциите и равно третиране, като Съдът не е обвързан от примерните правила, определени от Комисията в нейните насоки, макар съдилищата на Съюза да може да се ръководят от тях, когато упражняват правомощието си за пълен съдебен контрол (решение от 21 януари 2016 г., Galp Energía España и др./Комисия,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая Съдът смята, че нито изтъкнатите от жалбоподателите обстоятелства по настоящото дело, нито някакво императивно съображение дават основание той да упражни това правомощие, за да намали размера на глобата, посочена в член 2, буква з) от спорното решение.
С оглед на всички изложени по-горе съображения следва член 1, буква з) от спорното решение да бъде отменен в частта, в която се установява, че жалбоподателят е нарушил член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП, като е участвал в няколко отделни нарушения, и жалбата да се отхвърли в останалата ѝ част.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник, когато жалбата е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски.
Съгласно член 138, параграф 1 от този правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. В член 138, параграф 3 от посочения правилник се уточнява, че ако всяка от страните е загубила по едно или няколко от предявените основания, всяка страна понася направените от нея съдебни разноски. Съдът обаче може да реши една от страните да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски, и част от съдебните разноски на другата страна, ако обстоятелствата по делото оправдават това.
В случая жалбоподателят е направил искане Комисията да бъде осъдена да заплати всички съдебни разноски и последната е загубила по предявените основания на етапа на обжалването, както и частично по предявените в първоинстанционното производство основания. Жалбоподателят е загубил частично по предявените от него в първоинстанционното производство основания. При това положение с оглед на обстоятелствата по делото Съдът счита, че Комисията следва да бъде осъдена да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски във връзка както с първоинстанционното производство, така и с производството по обжалване, всички съдебни разноски, направени от жалбоподателя в настоящото производство по обжалване, и половината от съдебните разноски, направени от него в първоинстанционното производство. Жалбоподателят понася половината от направените от него в първоинстанционното производство съдебни разноски.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

1)
Отменя решение на Общия съд на Европейския съюз от 12 юли 2019 г., Quanta Storage/Комисия (
T‑772/15
,
EU:T:2019:519
).

2)
Отменя член 1, буква з) от Решение C(2015) 7135 final на Комисията от 21 октомври 2015 година относно производство по член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП (Дело AT.39639 — Оптични дискови устройства) в частта, в която се установява, че Quanta Storage Inc. е нарушило член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 г., като в периода от 14 февруари до 28 октомври 2008 г. е участвало в няколко отделни нарушения.

3)
Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.

4)
Осъжда Европейската комисия да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски във връзка както с първоинстанционното производство, така и с производството по обжалване, всички съдебни разноски, направени от Quanta Storage Inc. в настоящото производство по обжалване, и половината от съдебните разноски, направени от него в първоинстанционното производство.

5)
Quanta Storage Inc. понася половината от съдебните разноски, направени от него в първоинстанционното производство.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.