CELEX: 62021CJ0577
Predhodno odločanje
Obvezno zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil
Direktiva 2009/103/ES
Člen 3, četrti odstavek
Pojem ,telesne poškodbe‘
Kritje iz obveznega zavarovanja
Prometna nesreča
Smrt potnika
Pravica mladoletnih otrok do odškodnine
Nepremoženjska škoda
Trpljenje otroka zaradi smrti enega od staršev po tej nesreči
Odškodnina samo v primeru patološke škode

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(1) Druge direktive Sveta z dne 30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (84/5/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 3), kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/14/ES z dne 11. maja 2005 (
UL 2005, L 149, str. 14
) (v nadaljevanju: Druga direktiva).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med LM in NO ter družbo HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung AG (v nadaljevanju: HUK-COBURG), zavarovalnico, glede odškodnine zadnjenavedene družbe iz naslova obvezne civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil za nepremoženjsko škodo, ki sta jo LM in NO utrpeli zaradi smrti svoje matere v prometni nesreči.
Pravni okvir
Pravo Unije
Druga direktiva
Člen 1(1) Druge direktive je določal:
„Zavarovanje iz člena 3(1) Direktive [Sveta z dne 24. aprila 1972 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (72/166/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 10)] obvezno krije oboje, materialno škodo in telesne poškodbe.“
Direktiva 2009/103/ES
Z Direktivo 2009/103/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (
UL 2009, L 263, str. 11
) so bile kodificirane prejšnje direktive na področju obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, vključno z Drugo direktivo, in so bile zato razveljavljene z učinkom od 27. oktobra 2009. V skladu s korelacijsko tabelo iz Priloge II k Direktivi 2009/103 člen 1(1) Druge direktive ustreza členu 3, četrti odstavek, Direktive 2009/103.
Člen 1 Direktive 2009/103 vsebuje naslednjo opredelitev:
„Za namene te direktive:
[…]
2.
,oškodovanec‘ pomeni osebo, ki ima pravico do odškodnine zaradi izgube ali poškodbe, ki so jo povzročila vozila;
[…]“
Člen 3 te direktive, naslovljen „Obvezno zavarovanje vozil“, določa:
„Vsaka država članica ob upoštevanju člena 5 sprejme vse ustrezne ukrepe za zagotovitev, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil, ki se običajno nahajajo na njenem ozemlju, krita z zavarovanjem.
Na podlagi ukrepov iz prvega pododstavka [odstavka] se določi kritje obveznosti in pogoji kritja.
[…]
Zavarovanje iz [prvega odstavka] obvezno krije oboje, materialno škodo in telesne poškodbe.“
Člen 5 navedene direktive, naslovljen „Odstopanje od obveznosti zavarovanja vozila“, v odstavku 1, prvi pododstavek, določa:
„Država članica lahko odstopa od člena 3 glede nekaterih fizičnih ali pravnih oseb, zasebnih ali javnih; seznam takih oseb sestavi zadevna država in ga sporoči drugim državam članicam in Komisiji.“
Uredba (ES) št. 593/2008
Člen 7 Uredbe (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (
UL 2008, L 177, str. 6
), naslovljen „Zavarovalne pogodbe“, v odstavku 2, drugi pododstavek, določa:
„Če pogodbeni stranki ne izbereta prava, ki naj se uporablja, se za zavarovalno pogodbo uporablja pravo države, kjer ima svoje običajno prebivališče zavarovalnica. Kjer je iz vseh okoliščin v zadevi jasno, da je pogodba očitno tesneje povezana z drugo državo, se uporablja pravo te druge države.“
Uredba (ES) št. 864/2007
Člen 4(1) Uredbe (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II) (
UL 2007, L 199, str. 40
), določa:
„Če v tej uredbi ni določeno drugače, je pravo, ki se uporablja za nepogodbeno obveznost, nastalo iz škodnega dejanja, pravo države, v kateri škoda nastane, ne glede na državo, v kateri se je zgodil dogodek, ki je povzročil nastalo škodo, in ne glede na državo ali države, v kateri so nastale posredne posledice.“
Nemško pravo
Člen 253 Bürgerliches Gesetzbuch (civilni zakonik) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: BGB), naslovljen „Nepremoženjska škoda“, določa:
„1.
Denarna odškodnina za nepremoženjsko škodo se lahko zahteva le v zakonsko določenih primerih.
2.
Če je treba plačati odškodnino zaradi posega v telo, zdravje, svobodo ali spolno nedotakljivost, se lahko tudi za nepremoženjsko škodo zahteva pravična denarna odškodnina.“
Člen 823 BGB, naslovljen „Obveznost povrnitve škode“, v odstavku 1 določa:
„Kdor naklepno ali iz malomarnosti protipravno poseže v življenje, telo, zdravje, svobodo, lastnino ali drugo pravico drugega, mu je dolžan povrniti s tem nastalo škodo.“
Člen 115 Gesetz über den Versicherungsvertrag (zakon o zavarovalnih pogodbah) z dne 23. novembra 2007 (BGBl. 2007 I, str. 2631) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, naslovljen „Pravica do neposredne tožbe“, v odstavku 1 določa:
„Tretja oseba lahko svojo pravico do odškodnine uveljavlja tudi proti zavarovalnici,
1.
če gre za zavarovanje civilne odgovornosti, katerega predmet je izpolnitev obveznosti zavarovanja, ki izhaja iz zakona o obveznem zavarovanju […]
[…]
Pravica izhaja iz obveznosti zavarovalnice, ki izhajajo iz zavarovalnega razmerja, in, če te obveznosti ni, iz člena 117, od (1) do (4). Zavarovalnica mora plačati denarno odškodnino. Zavarovalnica in zavarovalec, ki mora plačati odškodnino, sta solidarno odgovorna.“
Člen 7 Straßenverkehrsgesetz (zakon o cestnem prometu) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, naslovljen „Odgovornost lastnika, goljufija“, v odstavku 1 določa:
„Če se pri uporabi motornega vozila povzroči smrt osebe, telesna poškodba ali okvara zdravja ali če je poškodovana stvar, mora lastnik oškodovani stranki povrniti nastalo škodo.“
Člen 11 zakona o cestnem prometu v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, naslovljen „Obseg obveznosti povračila škode v primeru telesnih poškodb“, določa:
„V primeru telesne poškodbe ali okvare zdravja se povrnejo stroški zdravljenja in premoženjska škoda, ki je oškodovancu nastala s tem, da je zaradi poškodbe njegova sposobnost opravljati delo začasno ali trajno izgubljena ali zmanjšana ali se njegove potrebe začasno ali trajno povečajo. Prav tako se lahko zahteva pravična denarna odškodnina za nepremoženjsko škodo.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
NO, rojena leta 2006, in LM, rojena leta 2010, sta hčeri AB, svoje matere, in CD, svojega očeta, pri čemer so vsi bolgarski državljani.
Leta 2013 sta se CD in AB zaradi zaposlitve nastanila v Nemčiji, medtem ko sta NO in LM ostali v Bolgariji.
AB je 27. julija 2014 umrla v prometni nesreči v Emsdettnu (Nemčija). To nesrečo je povzročil CD, ki je imel pri družbi HUK-COBURG, zavarovalnici s sedežem v Nemčiji, sklenjeno zavarovanje obvezne civilne odgovornosti. CD je vozil svoje vozilo v vinjenem stanju, medtem ko je AB sedela na sovoznikovem sedežu, ne da bi se pripela z varnostnim pasom.
Po nesreči je zavarovalnica HUK-COBURG NO in LM plačala znesek 5000 EUR iz naslova odškodnine za smrt njune matere. Ker sta NO in LM, ki ju zastopa CD, menili, da ta znesek ni zadosten, sta zoper zavarovalnico HUK-COBURG vložili tožbo pri Sofiyski gradski sad (okrajno sodišče v Sofiji, Bolgarija), predložitvenem sodišču, za plačilo odškodnine v višini 300.000 bolgarskih levov (BGN) (približno 153.000 EUR) za vsako od njiju iz naslova nepremoženjske škode, nastale zaradi te smrti. Ta škoda naj bi izhajala iz okvare njunega duševnega zdravja, saj naj bi NO in LM trpeli za nespečnostjo, nočnimi morami, nihanjem razpoloženja, vzdražljivostjo, tesnobo, introvertiranostjo in napadi panike.
Zavarovalnica HUK-COBURG izpodbija utemeljenost tega zahtevka in pred predložitvenim sodiščem najprej trdi, da je pravo, ki se uporablja v obravnavanem primeru, nemško pravo in da to pravo v različici, ki se je uporabljala na dan nesreče, ni določalo odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki so jo utrpele tretje osebe, razen če se ta škoda izraža s patološko motnjo. Nemško pravo naj bi šele od 22. julija 2017 določalo povračilo nepremoženjske škode, ki so jo utrpele tretje osebe, če so bile te osebe posebej tesno povezane s žrtvijo. Dalje, žrtev naj bi prispevala k svoji smrti s tem, da se je vozila v avtomobilu, ki ga je vozila oseba v vinjenem stanju, in da ni bila pripeta z varnostnim pasom. Nazadnje, znesek odškodnine, ki ga zahtevata NO in LM, naj bi bil pretiran.
Predložitveno sodišče meni, da se na podlagi člena 7(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 593/2008 in člena 4(1) Uredbe št. 864/2007 za spor, o katerem odloča, uporablja nemško pravo.
To sodišče navaja, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija) odškodnina za bolečine in trpljenje zaradi smrti enega od staršev v skladu z nemškim pravom, in sicer členom 253(2) in členom 823(1) BGB v povezavi s členom 115(1), prvi pododstavek, točka 1, zakona o zavarovalnih pogodbah, v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, lahko zahteva le, če so te bolečine in trpljenje povzročili patološko škodo.
Na podlagi te razlage naj bi to sodišče torej moralo zavrniti tožbo NO in LM, ker bolečine in trpljenje zaradi smrti njune matere niso povzročili patološkega stanja.
Vendar predložitveno sodišče meni, da sodna praksa Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) omejuje obseg pojma „telesne poškodbe“ v smislu Druge direktive.
Zato se to sodišče sprašuje, ali ni ta razlaga Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče), katere posledica bi bila v praksi omejitev kroga upravičencev do odškodnine za nepremoženjsko škodo, nastalo zaradi smrti svojca po prometni nesreči, nezdružljiva s pravom Unije, ker se zdi, da omejuje polni učinek Druge direktive.
Ker mora nacionalno sodišče nacionalno pravo razlagati v skladu s pravom Unije, se to sodišče poleg tega sprašuje, ali lahko v okviru morebitne uporabe tega načela v sporu, o katerem odloča, kot bolgarsko sodišče razlaga pravo druge države članice, in sicer nemško pravo.
V teh okoliščinah je Sofiyski gradski sad (okrajno sodišče v Sofiji) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je razlaga pojma ‚telesne poškodbe‘ v smislu, da gre za telesne poškodbe v primeru duševnih bolečin in trpljenja otroka zaradi smrti starša, ki je posledica prometne nesreče, v nasprotju s členom 1(1) [Druge direktive] le, kadar so te bolečine in to trpljenje privedli do patološke škode na zdravju otroka?
2.
Ali velja načelo, da morajo nacionalna sodišča nacionalno zakonodajo razlagati v skladu s pravom Unije, kadar nacionalno sodišče ne uporablja svojega nacionalnega prava, ampak nacionalno pravo druge države članice Evropske unije?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Najprej je treba poudariti, da se predložitveno sodišče v prvem vprašanju sklicuje na člen 1(1) Druge direktive.
V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da mora Sodišče v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem iz člena 267 PDEU nacionalnemu sodišču podati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. Poleg tega je naloga Sodišča razložiti vse določbe prava Unije, ki jih nacionalna sodišča potrebujejo za odločanje o sporih, ki so jim predloženi, tudi če te določbe niso izrecno navedene v vprašanjih, ki mu jih ta sodišča postavijo (sodba z dne 21. decembra 2021, Skarb Państwa (Kritje avtomobilskega zavarovanja),
C‑428/20
,
EU:C:2021:1043
, točka
).
Ker so bile v obravnavanem primeru z Direktivo 2009/103 z učinkom od 27. oktobra 2009 kodificirane in razveljavljene prejšnje direktive o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti, med njimi Druga direktiva, in ker člen 1(1) te direktive v skladu s tabelo iz Priloge II k Direktivi 2009/103 ustreza členu 3, četrti odstavek, zadnjenavedene direktive, je treba glede na datum nesreče, ki je bila povod za spor o glavni stvari, predložitvenemu sodišču zagotoviti razlago ne člena 1(1) Druge direktive, temveč člena 3, četrti odstavek, Direktive 2009/103. Poleg tega, ker Direktiva 2009/103 ni bistveno spremenila teh prejšnjih direktiv, je sodno prakso v zvezi z njimi mogoče prenesti na razlago enakovrednih določb Direktive 2009/103 (glej v tem smislu sodbo z dne 10. junija 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, točka
).
Zato je treba šteti, da želi predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 3, četrti odstavek, Direktive 2009/103 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki za odškodnino zavarovatelja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil za nepremoženjsko škodo, ki jo utrpijo ožji družinski člani oškodovancev prometnih nesreč, določa pogoj, da je ta škoda tem ožjim družinskim članom povzročila patološko škodo.
V skladu s členom 3, prvi odstavek, Direktive 2009/103 vsaka država članica ob upoštevanju člena 5 te direktive sprejme vse ustrezne ukrepe za zagotovitev, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil, ki so običajno na njenem ozemlju, krita z zavarovanjem. Člen 3, drugi odstavek, navedene direktive določa, da se na podlagi ukrepov iz prvega odstavka tega člena 3 določi kritje obveznosti in pogoji kritja. V členu 3, zadnji odstavek, te direktive je pojasnjeno, da zavarovanje iz prvega odstavka tega člena obvezno krije materialno škodo in telesne poškodbe. Člen 5 Direktive 2009/103 pa v odstavku 1 med drugim določa, da lahko država članica pod pogoji, določenimi v tej določbi, odstopa od določb navedenega člena 3 glede nekaterih fizičnih ali pravnih oseb.
V zvezi s tem je treba spomniti – kot je Sodišče že poudarilo – da člen 3, prvi odstavek, Direktive 2009/103, katerega besedilo je zelo splošno, državam članicam nalaga, naj v svojem notranjem pravnem redu uvedejo splošno obveznost zavarovanja vozil (sodba z dne 10. junija 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz uvodnih izjav Direktive 2009/103 je razvidno, da je njen namen – tako kot je bil namen direktiv o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, ki so veljale pred njo – na eni strani zagotoviti prosto gibanje tako motornih vozil, ki so običajno na ozemlju Unije, kot oseb, ki so v njih, ter na drugi strani zagotoviti, da bodo oškodovanci nesreč, ki jih povzročijo ta motorna vozila, enako obravnavani ne glede na to, kje v Uniji se je nesreča zgodila (sodba z dne 10. junija 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, točka
in navedena sodna praksa).
Direktiva 2009/103 državam članicam torej nalaga, da zagotovijo, da je civilna odgovornost pri uporabi motornih vozil, ki so običajno na njihovem ozemlju, krita z zavarovanjem, ter zlasti določa vrste škode in oškodovane tretje osebe, ki morajo biti krite s tem zavarovanjem (sodba z dne 10. junija 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar je obveznost zavarovanja civilne odgovornosti za kritje škode, povzročene tretjim osebam z motornim vozilom, ločena od obsega odškodnine za to škodo iz naslova civilne odgovornosti zavarovanca. Namreč, medtem ko je prva opredeljena in zagotovljena z ureditvijo Unije, drugo ureja predvsem nacionalno pravo (sodba z dne 10. junija 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz cilja Direktive 2009/103 in njenega besedila je namreč razvidno, da njen namen – enako kot namen direktiv, ki jih kodificira – ni harmonizacija ureditev držav članic o civilni odgovornosti in da v obstoječem stanju prava Unije države članice ostanejo proste pri določitvi ureditve civilne odgovornosti, ki velja za nesreče, ki so nastale pri uporabi vozil (sodba z dne 10. junija 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato in zlasti glede na člen 1, točka 2, Direktive 2009/103 države članice v obstoječem stanju prava Unije v okviru svojih ureditev civilne odgovornosti načeloma prosto določijo zlasti škodo, ki jo povzročijo motorna vozila in ki jo je treba obvezno povrniti, obseg pravice do odškodnine in osebe, ki morajo biti upravičene do te odškodnine (glej v tem smislu sodbo z dne 10. junija 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, točka
in navedena sodna praksa). Ta direktiva načeloma ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki določa zavezujoča merila za določitev nepremoženjske škode, ki je lahko predmet odškodnine (glej v tem smislu sodbo z dne 23. januarja 2014, Petillo,
C‑371/12
,
EU:C:2014:26
, točka
).
Ta svoboda pa je omejena z navedeno direktivo, saj ta, prvič, določa obvezno kritje nekaterih vrst škode do minimalnih zneskov, določenih z isto direktivo. Med temi vrstami škode, ki morajo biti krite, so zlasti „telesne poškodbe“, kot določa člen 3, zadnji odstavek, Direktive 2009/103 (glej v tem smislu sodbo z dne 23. januarja 2014, Petillo,
C‑371/12
,
EU:C:2014:26
, točka
in navedena sodna praksa).
Pojem „telesne poškodbe“ zajema vsakršno škodo – v delu, v katerem nacionalno pravo, ki se uporabi v sporu, zanjo določa odškodnino za civilno odgovornost zavarovanca – ki izvira iz posega v celovitost osebe, kar vključuje tako telesno kot duševno trpljenje (sodba z dne 23. januarja 2014, Petillo,
C‑371/12
,
EU:C:2014:26
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato je med vrstami škode, ki jo je treba povrniti v skladu z Direktivo 2009/103, nepremoženjska škoda, za katero odškodnino za civilno odgovornost zavarovanca določa nacionalno pravo, ki se uporabi v sporu (glej v tem smislu sodbo z dne 23. januarja 2014, Petillo,
C‑371/12
,
EU:C:2014:26
, točka
in navedena sodna praksa).
Drugič, glede oseb, ki lahko zahtevajo odškodnino za to nepremoženjsko škodo na podlagi Direktive 2009/103, je treba poudariti, da je iz člena 1, točka 2, v povezavi s členom 3, prvi odstavek, te direktive razvidno, da varstvo, ki ga je treba zagotoviti na podlagi navedene direktive, zajema katero koli osebo, ki je na podlagi nacionalne zakonodaje o civilni odgovornosti upravičena do odškodnine za škodo, povzročeno z motornimi vozili. Na podlagi nobenega elementa iz navedene direktive ni mogoče sklepati, da je želel zakonodajalec Unije varstvo, zagotovljeno s to direktivo, omejiti zgolj na osebe, ki so neposredno vpletene v škodni dogodek (glej v tem smislu sodbo z dne 24. oktobra 2013, Drozdovs,
C‑277/12
,
EU:C:2013:685
, točki
in
).
Države članice morajo zato zagotoviti, da je odškodnina, ki jo je treba v skladu z nacionalno zakonodajo o civilni odgovornosti izplačati zaradi nepremoženjske škode, ki je nastala ožjim družinskim članom oškodovancev iz prometnih nesreč, krita z obveznim zavarovanjem do minimalnih zneskov, določenih z Direktivo 2009/103 (glej v tem smislu sodbo z dne 24. oktobra 2013, Drozdovs,
C‑277/12
,
EU:C:2013:685
, točka
).
Iz razlogov, navedenih v točkah od 39 do 43 te sodbe, izhaja, da morajo države članice v notranjem pravnem redu zagotoviti, da je civilna odgovornost pri uporabi motornih vozil, ki se uporablja na podlagi nacionalnega prava, krita z zavarovanjem, ki je skladno z zahtevami iz določb Direktive 2009/103, na katere je bilo opozorjeno v teh točkah, in morajo svoje pristojnosti na tem področju izvajati ob spoštovanju prava Unije. Poleg tega nacionalne določbe, ki urejajo odškodnino za nesreče, ki so nastale pri uporabi motornih vozil, tej direktivi ne morejo odvzeti polnega učinka (glej v tem smislu sodbo z dne 10. junija 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je Sodišče že večkrat presodilo, da bi bilo treba določbe prava Unije v zvezi z obveznim zavarovanjem civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil razlagati tako, da nasprotujejo nacionalnim predpisom, ki posegajo v polni učinek teh določb s tem, da je z njimi pravica oškodovanca do pridobitve odškodnine iz naslova obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil samodejno izključena oziroma nesorazmerno omejena, saj tako ogrožajo uresničevanje cilja varstva oškodovancev v prometnih nesrečah, za izpolnitev in krepitev katerega si zakonodajalec Unije stalno prizadeva (glej v tem smislu sodbo z dne 10. junija 2021, Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je treba na prvem mestu ugotoviti, da nemška ureditev iz postopka v glavni stvari, kot jo razlaga Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče), spada na področje nacionalnega materialnega prava o civilni odgovornosti, na katero napotuje Direktiva 2009/103. Poleg tega je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da ta ureditev, kot se tako razlaga, ureja tudi povračilo nepremoženjske škode, ki so jo utrpele tretje osebe, vključno z bolečinami in trpljenjem otroka zaradi smrti enega od staršev zaradi prometne nesreče, in opredeljuje škodo, ki daje pravico do odškodnine za tako škodo iz naslova zavarovanja civilne odgovornosti, ne glede na okoliščine, v katerih je nastala.
Drugič, kot poudarja nemška vlada v pisnem stališču, je na podlagi nemškega prava povračilo nepremoženjske škode, ki so jo utrpeli posredni oškodovanci prometne nesreče, v bistvu odvisno od treh pogojev, in sicer, da je tak posredni oškodovanec utrpel škodo za lastno zdravje, da je ožji družinski član neposrednega oškodovanca ter da obstaja vzročna zveza med napako, ki jo je storila oseba, odgovorna za nesrečo, in to škodo. Poleg tega nemška vlada v zvezi s prvim od teh pogojev poudarja, da je v skladu z nemškim pravom, kot ga razlaga Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče), duševne okvare mogoče šteti za škodo za zdravje le, če so patološke in presegajo škodo za zdravje, ki so ji zadevne osebe na splošno izpostavljene v primeru smrti ali hude poškodbe ožjega družinskega člana.
Zadevna nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari tako določa zlasti objektivno merilo, na podlagi katerega je mogoče po potrebi med nadzorom, ki ga v vsakem posameznem primeru opravi nacionalno sodišče, ki odloča o zadevi, ugotoviti nepremoženjsko škodo, ki je lahko predmet odškodnine ožjemu družinskemu članu neposrednega oškodovanca prometne nesreče.
Iz sodne prakse Sodišča, navedene v točkah 36 in 37 te sodbe, namreč izhaja, da Direktiva 2009/103 državam članicam ne nalaga izbire ureditve civilne odgovornosti zlasti za določitev obsega pravice oškodovanca do odškodnine na podlagi civilne odgovornosti zavarovanca, tako da ta direktiva načeloma ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa zavezujoča merila za določitev nepremoženjske škode, ki jo je mogoče povrniti.
V teh okoliščinah v obravnavanem primeru ni razvidno, da bi pogoji, ki jih je določil nemški zakonodajalec, kot jih razlaga Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče), za to, da bi nematerialna škoda, ki jo utrpijo ožji družinski člani oškodovancev prometnih nesreč, omogočala pravico do odškodnine, ogrožali uresničitev cilja varstva oškodovancev prometnih nesreč, ki mu sledi Direktiva 2009/103.
Spis, predložen Sodišču, namreč ne vsebuje nobenega elementa, ki bi kazal na to, da bi ureditev civilne odgovornosti, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, samodejno izključevala ali nesorazmerno omejevala pravico ožjega družinskega člana neposrednega oškodovanca prometne nesreče, da prejme odškodnino za nepremoženjsko škodo iz naslova obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil.
Iz vseh zgoraj navedenih razlogov izhaja, da je treba člen 3, četrti odstavek, Direktive 2009/103 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki za odškodnino zavarovatelja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil za nepremoženjsko škodo, ki jo utrpijo ožji družinski člani oškodovancev prometnih nesreč, določa pogoj, da je ta škoda povzročila patološko škodo pri teh ožjih družinskih članih.
Drugo vprašanje
Glede na odgovor na prvo vprašanje na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:

Člen 3, četrti odstavek, Direktive 2009/103/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki za odškodnino zavarovatelja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil za nepremoženjsko škodo, ki jo utrpijo ožji družinski člani oškodovancev prometnih nesreč, določa pogoj, da je ta škoda povzročila patološko škodo pri teh ožjih družinskih članih.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: bolgarščina.