CELEX: 62015TJ0136
Prístup k dokumentom
Nariadenie (ES) č. 1049/2001
Výzvy na predloženie ponuky týkajúce sa všetkých častí uvedených vo verejnom obstarávaní
Odmietnutie prístupu
Neexistencia individuálneho a konkrétneho preskúmania požadovaných dokumentov
Výnimka týkajúca sa ochrany verejnej bezpečnosti
Výnimka týkajúca sa ochrany obchodných záujmov
Výnimka týkajúca sa ochrany súkromného života
Výnimka týkajúca sa ochrany rozhodovacieho postupu
Všeobecná domnienka
Neprimeraná pracovná záťaž

Okolnosti predchádzajúce sporu a napadnutý rozsudok
Žalobkyňa, Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE, sa zúčastnila na verejnom obstarávaní, ktoré vyhlásil Európsky parlament pod číslom ITS 08 – Poskytovanie externých informatických služieb 2008/S 149‑199622, týkajúcom sa šestnástich rozličných častí v celkovej hodnote 300 miliónov eur (ďalej len „verejné obstarávanie ITS 08“). Na záver tohto verejného obstarávania táto spoločnosť podpísala 26. októbra 2009 rámcovú zmluvu s Parlamentom týkajúcu sa časti č. 7 s názvom „Expertíza v rozvoji dokumentárnych aplikácií a systémov riadenia obsahu“ (ďalej len „časť č. 7“).
Listom zo 14. novembra 2014 žalobkyňa požiadala Parlament o prístup ku „všetkým disponibilným informáciám týkajúcim sa všetkých výziev na predloženie ponuky zaslaných [Parlamentom] pre všetky časti [verejného obstarávania] ITS 08“ (ďalej len „výzvy na predloženie ponuky“ alebo „požadované dokumenty“). Žalobkyňa chcela získať kópie výziev na predloženie ponuky, vrátane ich technických príloh v lehote pätnástich pracovných dní odo dňa doručenia svojho listu. Na podporu svojej žiadosti žalobkyňa tvrdila, že má pochybnosti o protiprávnom pridelení niektorých úloh časti č. 7 zmluvným partnerom najatým k ostatným častiam, najmä k časti č. 6, zo strany Parlamentu, a že chce overiť rozsah ujmy spôsobenej v nadväznosti na tieto údajne protiprávne pridelenia.
E-mailom zo 17. novembra 2014 a listom z toho istého dňa Parlament potvrdil doručenie pôvodnej žiadosti o prístup k výzvam na predloženie ponuky a oznámil žalobkyni, že táto žiadosť bude preskúmaná vzhľadom na ustanovenia nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (
Ú. v. ES L 145, 2001, s. 43
; Mim. vyd. 01/003, s. 331).
E‑mailom z 3. decembra 2014 Parlament informoval žalobkyňu, že vzhľadom na veľký počet dokumentov, ktoré treba individuálne preskúmať a ktorých je „oveľa viac ako 1000“, nemožno dodržať lehotu pätnástich pracovných dní stanovenú nariadením č. 1049/2001. V tomto kontexte navrhol žalobkyni, aby sa snažila o dosiahnutie vhodného riešenia v zmysle článku 6 ods. 3 uvedeného nariadenia, spočívajúceho v analyzovaní a oznámení požadovaných dokumentov pre každú z častí podľa kalendára, ktorý sa definuje. Parlament takisto navrhol, aby sa preskúmali v prvom rade do 31. januára 2015 dokumenty časti č. 7, a potom neskôr, aby sa analyzovali tie z časti č. 6.
Dňa 5. decembra 2014 žalobkyňa odpovedala Parlamentu, že nemôže prijať jeho návrh. Podľa nej totiž boli všetky požadované dokumenty zoradené a zapísané v elektronickej podobe, takže ich sprístupnenie neznamená nadmernú prácu pre Parlament. Okrem toho žalobkyňa spresnila, že ak si analýza každej časti vyžaduje dva mesiace, podľa lehoty navrhnutej Parlamentom na preskúmanie dokumentov časti č. 7, bude musieť čakať približne tri roky kým získa všetky požadované dokumenty. Žalobkyňa teda uviedla, že podľa nej sa návrh Parlamentu rovná odmietnutiu prístupu. V dôsledku toho podala opakovanú žiadosť o prístup, ktorej cieľom bolo získanie všetkých požadovaných dokumentov do 31. januára 2015.
E‑mailom z 9. decembra 2014 Parlament spresnil, že jeho návrh z 3. decembra 2014 rozhodne nepredstavuje odmietnutie prístupu k požadovaným dokumentom. Takisto požiadal o predĺženie lehoty o pätnásť pracovných dní na odpovedanie na prvú žiadosť v súlade s článkom 7 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001.
E‑mailom zo 17. decembra 2014 žalobkyňa zopakovala svoju žiadosť o sprístupnenie „všetkých požadovaných informácií“ do konca januára 2015. Takisto oznámila Parlamentu, že predložením jeho návrhu z 3. decembra 2014 sa nepokúšal vážnym spôsobom hľadať vhodné riešenie, keďže žalobkyňa už mala dokumenty časti č. 7, ktorú Parlament navrhol skúmať na prvom mieste. Podľa žalobkyne bolo treba začať analýzou dokumentov časti č. 6.
Rozhodnutím z 18. decembra 2014 Parlament zamietol prvú žiadosť žalobkyne o prístup k výzvam na predloženie ponuky z dôvodu, že po individuálnom preskúmaní niektorých z mnohých požadovaných dokumentov sa zistilo, že na informácie obsiahnuté v nich sa vzťahujú výnimky z práva na prístup stanovené v článku 4 nariadenia č. 1049/2001. Okrem toho podľa Parlamentu možno predpokladať, že tieto výnimky sa uplatnia aj na ostatné požadované dokumenty, keďže boli takej istej povahy ako tie, ktoré už skúmal. Subsidiárne Parlament tvrdil, že individuálne skúmanie všetkých požadovaných dokumentov by predstavovalo neproporcionálnu pracovnú záťaž.
Listom z 12. januára 2015 žalobkyňa podala opakovanú žiadosť o prístup ku všetkým výzvam na predloženie ponuky. Parlament potvrdil doručenie tejto opakovanej žiadosti o prístup e‑mailom z 19. januára 2015.
E‑mailom z 2. februára 2015 Parlament predĺžil lehotu na odpovedanie na opakovanú žiadosť žalobkyne o pätnásť pracovných dní v súlade s článkom 8 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001.
Rozhodnutím z 13. februára 2015 Parlament odmietol prístup ku všetkým dokumentom požadovaným žalobkyňou (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).
Parlament v napadnutom rozhodnutí na úvod tvrdil, že z nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 966/2012 z 25. októbra 2012 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, a zrušení nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 (
Ú. v. EÚ L 298, 2012, s. 1
) (ďalej len „nariadenie o rozpočtových pravidlách“), alebo z delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) č. 1268/2012 z 29. októbra 2012 o pravidlách uplatňovania nariadenia o rozpočtových pravidlách (
Ú. v. EÚ L 362, 2012, s. 1
) (ďalej len „delegované nariadenie“) nevyplýva žiadna povinnosť sprístupnenia výziev na predloženie ponuky.
Pokiaľ ide o hranice práva na prístup, Parlament v podstate uviedol, že pokračovanie v skúmaní požadovaných dokumentov potvrdilo, že niektoré výzvy na predloženie ponuky obsahovali informácie, na ktoré sa vzťahujú výnimky z práva na prístup stanovené v článku 4 nariadenia č. 1049/2001.
Po prvé určité dokumenty vykresľovali podrobnosti o informatickej štruktúre Parlamentu, ktoré, keď sa spoja s informáciami, ktoré sú v tejto súvislosti verejne dostupné, by mohli ohroziť bezpečnosť tohto systému. Parlament odkazuje najmä na bezpečnostný softvér, na aplikácie používané na riadenie parametrov bezpečnosti budov, ako sú umiestnenie sledovacích kamier a na názov aplikácií používaných na logistické účely. Teda podľa Parlamentu ochrana verejnej bezpečnosti odôvodňuje odmietnutie prístupu k požadovaným dokumentom.
Po druhé niektoré zo skúmaných výziev na predloženie ponuky obsahovali údaje osobnej povahy, ako sú mená, profesionálne profily a úrovne služobného zaradenia konzultantov v službe Parlamentu. Keďže nevyhnutnosť oznámenia týchto údajov nebola podľa Parlamentu vôbec preukázaná, prístup k požadovaným dokumentom musel byť zamietnutý s cieľom ochrany súkromného života dotknutých osôb.
Po tretie požadované dokumenty obsahovali informácie ekonomickej a technickej povahy, ktorých prezentácia by mohla odhaliť profil nákupcu, ktorým bol Parlament, na trhu. Okrem toho výzvy na predloženie ponuky mohli obsahovať informácie týkajúce sa osobitných kompetencií vybratých dodávateľov pre každú časť, ako aj podrobnosti týkajúce sa ich obchodnej stratégie a združení alebo spojení sa s tretími osobami. Ochrana obchodných záujmov, teda záujmov dotknutých hospodárskych subjektov a Parlamentu, odôvodňuje teda takisto podľa Parlamentu odmietnutie akéhokoľvek prístupu k požadovaným dokumentom.
Po štvrté oznámenie požadovaných dokumentov by mohlo narušiť rozhodovací postup Parlamentu, keďže tieto dokumenty by mohli odhaliť informácie týkajúce sa určitých prebiehajúcich informatických projektov, v prípade ktorých ešte nebolo prijaté rozhodnutie. Podľa Parlamentu by to mohlo zbrzdiť operačnú stratégiu, ktorú v tejto oblasti dlhodobo rozvíjal.
V napadnutom rozhodnutí Parlament takisto argumentoval neexistenciou akéhokoľvek vyššieho verejného záujmu, ktorý by mohol vylúčiť uplatnenie výnimiek týkajúcich sa ochrany obchodných záujmov a rozhodovacieho postupu. V tejto súvislosti uviedol, že nemožno zohľadniť osobitný záujem žalobkyne, ktorá tvrdí, že utrpela ujmu z dôvodu protiprávností, ktorých sa údajne dopustil Parlament pri realizácii predmetnej verejnej zákazky.
Parlament takisto spresnil v napadnutom rozhodnutí, že aj keby nebol schopný preskúmať individuálne všetky dokumenty požadované žalobkyňou, štyri výnimky z práva na prístup, na ktoré sa odvoláva, by sa mali považovať za výnimky, ktoré sa vzťahujú na všetky tieto dokumenty na základe všeobecnej domnienky v súlade s judikatúrou Súdneho dvora v rozsudku z 29. júna 2010, Komisia/Technische Glaswerke Ilmenau (
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
).
Parlament nakoniec v napadnutom rozhodnutí zdôraznil, že individuálne preskúmanie približne 1500 požadovaných dokumentov, zodpovedajúcich približne 18000 stranám, ktoré treba vyňať spomedzi 10000 dokumentov, by predstavovalo nadmernú pracovnú záťaž pre jeho služby. Takáto záťaž by nebola proporcionálna vzhľadom na záujmy uvádzané žalobkyňou na podporu jej žiadosti o prístup.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 20. marca 2015 podala žalobkyňa žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Dňa 22. júna 2015 podal Parlament svoje vyjadrenie k žalobe.
Dňa 21. augusta 2015 žalobkyňa podala repliku. Parlament podal dupliku 27. októbra 2015.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 28. augusta 2015 Švédske kráľovstvo podalo návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov žalobkyne. Rozhodnutím z 11. novembra 2015 predseda prvej komory Všeobecného súdu vyhovel týmto návrhom.
Dňa 8. februára 2016 Švédske kráľovstvo predložilo svoje vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania. Žalobkyňa a Parlament predložili svoje pripomienky k vyjadreniu vedľajšieho účastníka konania 14. a 19. apríla 2016.
Po rozšírení Všeobecného súdu bola vec pridelená novému sudcovi spravodajcovi. Keďže došlo k zmene zloženia komôr Všeobecného súdu, sudca spravodajca bol pridelený k štvrtej komore, ktorej bola v dôsledku toho prejednávaná vec pridelená.
Na základe návrhu sudcu spravodajcu Všeobecný súd (štvrtá komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania. Dňa 15. decembra 2016 Všeobecný súd položil viacero otázok Parlamentu, aby na ne písomne odpovedal pred pojednávaním, a to formou opatrení na zabezpečenie priebehu konania. Parlament na ne odpovedal v stanovenej lehote.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní 31. januára 2017.
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie,
–
zaviazal Parlament na náhradu trov konania, a to aj v prípade, že žaloba bude zamietnutá.
Parlament navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu ako nedôvodnú,
–
zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
Švédske kráľovstvo v podstate navrhuje, aby Všeobecný súd zrušil napadnuté rozhodnutie.
Právny stav
O predmete sporu
Na podporu žaloby žalobkyňa uvádza dva dôvody založené v prvom rade na neexistencii individuálneho preskúmania požadovaných dokumentov a na porušení práva na čiastočný prístup k dokumentom, ktoré stanovuje článok 4 ods. 6 nariadenia č. 1049/2001, a v druhom rade na tom, že Parlament nesprávne uplatnil výnimky z práva na prístup, stanovené v článku 4 ods. 1 písm. a) prvej zarážke, v článku 4 ods. 2 písm. b) prvej zarážke a v článku 4 ods. 3 tohto nariadenia, ktoré sa týkajú ochrany verejnej bezpečnosti, súkromného života, obchodných záujmov a rozhodovacieho procesu.
Parlament vo vyjadrení k žalobe uviedol subsidiárne, a výlučne pre prípad, že by Všeobecný súd dospel k záveru, že dva dôvody uvádzané žalobkyňou sú dôvodné, že napadnuté rozhodnutie bude aj tak stále platné. Keďže totiž Parlament založil odmietnutie prístupu k požadovaným dokumentom na „dôvode (ktorý nebol písomne uvedený) a ktorý nebol spochybnený, týkajúci sa neproporcionálnej administratívnej záťaže“, Všeobecný súd nebude môcť zrušiť napadnuté rozhodnutie. Okrem toho Parlament vyzýva Všeobecný súd, aby sám posúdil, v akom rozsahu môže táto okolnosť odôvodniť prípadnú neprípustnosť žaloby v celom rozsahu.
V tejto súvislosti zo žaloby vyplýva, že žalobkyňa sa v skutočnosti odvolávala na dva dôvody bez toho, aby namietala formou samostatného žalobného dôvodu, že nejde o neproporcionálnu pracovnú záťaž. Na podporu prvého žalobného dôvodu však žalobkyňa výslovne tvrdila, že argument Parlamentu založený na nadmernej a neproporcionálnej pracovnej záťaži je nepodložený, keďže Parlament nespresnil ani počet skúmaných dokumentov, ani dĺžku skúmania ich obsahu. Žalobkyňa dodáva, že rozsah tejto práce predstavuje najviac niekoľko dní, keďže väčšina požadovaných dokumentov je krátka a majú tú istú štruktúru.
V dôsledku toho treba dospieť k záveru, že žalobkyňa riadne spochybnila dôvod uvádzaný výslovne Parlamentom v napadnutom rozhodnutí, založený na nadmernej a neproporcionálnej pracovnej záťaži. Zákonnosť tohto dôvodu sa teda preskúma v tomto rozsudku v rámci skúmania prvého žalobného dôvodu.
Úvodné pripomienky
Treba pripomenúť, že právo na prístup k dokumentom inštitúcií, orgánov a organizácií Európskej únie je chránené Chartou základných práv Európskej únie a predstavuje osobitné základné právo. Podľa článku 42 uvedenej Charty základných práv totiž každý občan Únie, ako aj každá fyzická alebo právnická osoba, ktorá má bydlisko alebo sídlo v členskom štáte, má právo na prístup k týmto dokumentom, bez ohľadu na to, na akom sú nosiči (rozsudok z 29. novembra 2012, Thesing a Bloomberg Finance/ECB,
T‑590/10
, neuverejnený,
EU:T:2012:635
, bod
). Okrem toho, podľa odôvodnenia 1, nariadenie č. 1049/2001 je prejavom vôle vyjadrenej v článku 1 druhom odseku ZEÚ, ktorý bol vložený Amsterdamskou zmluvou, zakotviť novú etapu v procese utvárania čoraz užšieho spojenectva medzi národmi Európy, v ktorom sa rozhodnutia prijímajú čo najotvorenejším spôsobom a čo najbližšie k občanovi. Ako pripomína odôvodnenie 2 uvedeného nariadenia, právo na prístup verejnosti k dokumentom inštitúcií súvisí s demokratickým charakterom týchto inštitúcií (rozsudky z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada,
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, bod
; z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia,
C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, bod
, a z 21. júla 2011, Švédsko/MyTravel a Komisia,
C‑506/08 P
,
EU:C:2011:496
, bod
).
Podľa ustálenej judikatúry musí mať preskúmanie na účely spracovania žiadosti o prístup k dokumentom konkrétnu povahu (pozri rozsudok z 13. apríla 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisia,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, bod
a citovanú judikatúru). Okrem toho má byť toto konkrétne preskúmanie vykonané pre každý dokument uvedený v žiadosti. Z nariadenia č. 1049/2001 vyplýva, že všetky výnimky uvedené v článku 4 ods. 1 až 3 tohto nariadenia sú formulované tak, že sa musia uplatniť na „dokument“ (rozsudky z 13. apríla 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisia,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, bod
, a zo 6. júla 2006, Franchet a Byk/Komisia,
T‑391/03 a T‑70/04
,
EU:T:2006:190
, bod
).
Toto principiálne riešenie však neznamená, že podobné preskúmanie sa vyžaduje za každých okolností. Z dôvodu, že cieľom konkrétneho a individuálneho preskúmania, ktoré má inštitúcia v zásade vykonať ako odpoveď na žiadosť o prístup podanú na základe nariadenia č. 1049/2001, je totiž umožniť dotknutej inštitúcii jednak posúdiť, do akej miery je niektorá z výnimiek z práva na prístup uplatniteľná, a jednak posúdiť možnosť čiastočného prístupu, pričom spomínané preskúmanie nemusí byť nevyhnutné, ak vzhľadom na osobitné okolnosti veci je zjavné, že prístup sa má odmietnuť, alebo naopak povoliť (rozsudok z 13. apríla 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisia,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, bod
).
Práve vzhľadom na tieto všeobecné úvahy treba preskúmať dôvody uvádzané žalobkyňou.
O prvom žalobnom dôvode založenom na neexistencii konkrétneho a individuálneho preskúmania požadovaných dokumentov a porušení práva na čiastočný prístup
Žalobkyňa tvrdí, že rozhodnutie Parlamentu obmedziť svoje preskúmanie na veľmi obmedzený počet výziev na predloženie ponuky je zjavne nezlučiteľné s ustálenou judikatúrou Všeobecného súdu, podľa ktorej je nevyhnutné konkrétne a individuálne preskúmanie každého dokumentu, aj keď je jasné, že žiadosť o prístup sa týka dokumentov chránených výnimkou. V tejto súvislosti sa žalobkyňa najmä domnieva, že dôvod týkajúci sa nadmernej a neproporcionálnej pracovnej záťaže, uvedený v napadnutom rozhodnutí, nie je vôbec podložený. Podľa nej vzhľadom na povahu a obsah požadovaných dokumentov, ktoré majú rovnakú štruktúru, je nevyhnutný rozsah práce najviac niekoľko dní.
Okrem toho podľa žalobkyne Parlament porušil článok 4 ods. 6 nariadenia č. 1049/2001 tým, že neskúmal, či by jej mohol byť priznaný aspoň čiastočný prístup k požadovaným dokumentom.
V predmetnom prípade je nesporné, že Parlament nevykonal konkrétne a individuálne preskúmanie všetkých výziev na predloženie ponuky, ale že sa obmedzil na analýzu vzorky týchto dokumentov. V napadnutom rozhodnutí Parlament v podstate uviedol, že mohol nevykonať takéto konkrétne a individuálne preskúmanie z dvoch dôvodov.
Po prvé výzvy na predloženie ponuky predstavovali osobitnú kategóriu dokumentov, na ktorú sa vzťahuje všeobecná domnienka, že ich sprístupnenie by bolo v rozpore so štyrmi rôznymi výnimkami z práva na prístup. Konkrétne, požadované dokumenty neboli verejné z dôvodu ich povahy, pretože ich sprístupnenie vôbec nestanovuje nariadenie o rozpočtových pravidlách. Po druhé konkrétne a individuálne preskúmanie všetkých požadovaných dokumentov by predstavovalo „neproporcionálnu“ pracovnú záťaž pre služby Parlamentu, vzhľadom na ciele žiadosti o prístup. Parlament vychádzal v tejto súvislosti z rozsudku z 2. októbra 2014, Strack/Komisia (
C‑127/13 P
,
EU:C:2014:2250
), ktorého cieľom bolo zachovanie potrebného účinku zásady riadnej správy vecí verejných, tak ako je zakotvená v článku 41 Charty základných práv.
V tomto kontexte treba teda overiť najprv, či sa Parlament mohol odvolávať na uplatnenie všeobecnej domnienky, podľa ktorej by sprístupnenie predmetných dokumentov narušilo jeden alebo viacero záujmov chránených výnimkami stanovenými v článku 4 nariadenia č. 1049/2001, alebo či tieto výnimky pokrývajú zjavne a v plnom rozsahu obsah požadovaných dokumentov, takže Parlament nebol povinný vykonať konkrétne a individuálne preskúmanie všetkých požadovaných dokumentov. V prípade, že by Všeobecný súd dospel k záveru, že v predmetnej veci neexistuje takáto všeobecná domnienka, alebo ku konštatovaniu, že tieto výnimky nepokrývajú zjavne a v plnom rozsahu obsah požadovaných dokumentov, a preto mal Parlament povinnosť vykonať konkrétne a individuálne preskúmanie všetkých požadovaných dokumentov, bolo by treba v druhom rade overiť, v akom rozsahu sa Parlament mohol zbaviť svojej povinnosti vykonať takéto konkrétne a individuálne preskúmanie z dôvodu, že toto preskúmanie predstavovalo „neproporcionálnu“ pracovnú záťaž.
O uplatnení výnimiek uvedených v článku 4 ods. 1 písm. a) prvej zarážke, článku 4 ods. 1 písm. b), v článku 4 ods. 2 prvej zarážke a v článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001 na požadované dokumenty
V predmetnom prípade v bode F napadnutého rozhodnutia, nazvanom „Domnienka uplatnenia relevantných výnimiek uvedených v článku 4 nariadenia č. 1049/2001 na všetky dokumenty“, zaradenom za názvom „Opätovné posúdenie vašej žiadosti podľa článku 8 nariadenia… č. 1049/2001“, Parlament uviedol, že všetky požadované dokumenty patrili do rovnakej kategórie, teda kategórie „výzvy na predloženie ponuky“, a že všetky tieto dokumenty boli tej istej povahy, keďže ich cieľom bolo získanie ponuky vybratých uchádzačov pre každú z osobitných častí na účely uzatvorenia osobitnej zmluvy v rámci rámcovej zmluvy.
Na základe tohto konštatovania Parlament v napadnutom rozhodnutí dospel k záveru, že všetky požadované dokumenty patrili pod štyri rôzne výnimky z práva na prístup, uvedené v článku 4 ods. 1 písm. a) prvej zarážke, článku 4 ods. 1 písm. b), v článku 4 ods. 2 prvej zarážke, a v článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001, týkajúce sa ochrany verejnej bezpečnosti, súkromného života, obchodných záujmov a rozhodovacieho postupu.
V tejto súvislosti Súdny dvor uznal, že je vhodné, aby inštitúcie nato, aby vysvetlili, ako by mohol prístup k požadovaným dokumentom narušiť záujem chránený výnimkou stanovenou v článku 4 nariadenia č. 1049/2001, vychádzali zo všeobecných domnienok uplatňujúcich sa na určité kategórie dokumentov, keďže úvahy týkajúce sa verejného poriadku sa môžu uplatniť na žiadosti o sprístupnenie týkajúce sa dokumentov tej istej povahy (rozsudky z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada,
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, bod
; z 29. júna 2010, Komisia/Technische Glaswerke Ilmenau,
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
, bod
; z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia,
C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, bod
, a z 27. februára 2014, Komisia/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, bod
).
Okrem toho jediné a to isté odôvodnenie možno uplatniť na dokumenty patriace do tej istej kategórie, ak obsahujú ten istý typ informácií. Inštitúcia sa však môže vyhnúť povinnosti konkrétneho a individuálneho preskúmania týchto dokumentov len za predpokladu, že sa výnimka z práva na prístup zjavne a v celom rozsahu týka obsahu týchto dokumentov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. septembra 2011, LPN/Komisia,
T‑29/08
,
EU:T:2011:448
, bod
).
Treba teda preskúmať, či tak, ako tvrdí Parlament, sa na všetky požadované dokumenty vzťahovala jedna alebo viacero výnimiek z práva na prístup, na ktoré sa Parlament odvoláva, buď z dôvodu ich osobitnej povahy, alebo z dôvodu ich obsahu.
–
O výnimkách uvedených v článku 4 ods. 1 písm. a) prvej zarážke a článku 4 ods. 1 písm. b) a článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001, týkajúcich sa ochrany verejnej bezpečnosti, ochrany súkromného života a ochrany rozhodovacieho postupu
Pokiaľ ide o povahu požadovaných dokumentov, Parlament vôbec nepreukázal, že na tieto dokumenty by sa mohla vzťahovať z dôvodu ich osobitnej povahy údajná všeobecná domnienka dosahu na verejnú bezpečnosť, súkromný život alebo rozhodovací postup.
Výzva na predloženie ponuky totiž v zásade obsahuje opis úloh, ktoré chce verejný obstarávateľ nechať vykonať podľa rámcovej zmluvy, ktorú podpísal so zmluvným partnerom. Vzhľadom na veľkú rôznosť tovarov a služieb, ktoré sú predmetom verejných obstarávaní, najmä v oblasti informatiky, nie je preukázané, že by sprístupnenie výzvy na predloženie ponuky mohlo vo všeobecnosti a bez presnejších vysvetlení zahŕňať riziko dosahu na verejnú bezpečnosť, súkromný život alebo rozhodovací postup. V tejto súvislosti iba samotný odkaz na rozsudok z 29. júna 2010, Komisia/Technische Glaswerke Ilmenau (
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
) nepredstavuje špecifickú argumentáciu, ktorej cieľom je preukázať, že na požadované dokumenty sa z dôvodu ich osobitnej povahy vzťahuje všeobecná domnienka dosahu na tieto záujmy.
Okrem toho, pokiaľ ide ďalej o obsah požadovaných dokumentov, argumentácia Parlamentu musí byť takisto zamietnutá. Totižto, pokiaľ ide po prvé o výnimku uvedenú v článku 4 ods. 1 písm. a) prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001, týkajúcu sa ochrany verejnej bezpečnosti, z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že len „niektoré z analyzovaných dokumentov“ alebo „iné analyzované [výzvy na predloženie ponuky]“ obsahujú informácie, ktoré by mohli mať dosah na verejnú bezpečnosť.
Hoci nemožno vylúčiť, že sprístupnenie určitých informácií uvedených v napadnutom rozhodnutí by mohlo naozaj mať dosah na bezpečnosť informatických systémov Parlamentu, je nevyhnutné konštatovať, že podľa samotného Parlamentu sú predmetné informácie uvedené len v obmedzenom počte dokumentov, a nie vo všetkých z nich. Okrem toho počas pojednávaní Parlament uznal, že všeobecné informácie o jeho informatickom systéme sú verejne dostupné na internete a že niektoré spomedzi nich boli prebraté do výziev na predloženie ponuky.
Pokiaľ ide po druhé o výnimku uvedenú v článku 4 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1049/2001, týkajúcu sa ochrany súkromného života, z tretieho odseku bodu B napadnutého rozhodnutia, zaradeného pod nadpis nazvaný „Opätovné posúdenie vašej žiadosti v súlade s článkom 8 nariadenia… č. 1049/2001“, vyplýva, že „niektoré analyzované výzvy na predloženie ponuky obsahujú osobné údaje,… ako úplné mená zamestnancov Parlamentu, ako aj úplné mená, profesionálny profil a odpracované doby konzultantov, ktorí poskytujú služby inštitúcii“. Takisto v bode 156 vyjadrenia k žalobe Parlament vysvetlil, že „viaceré výzvy [na predloženie] ponúk obsahujú osobné údaje…“.
Hoci isto nie je vylúčené, že Parlament môže odmietnuť sprístupnenie týchto osobných údajov na základe článku 4 nariadenia č. 1049/2001, nič to nemení na tom, že táto výnimka sa nevzťahuje zjavne a v plnom rozsahu na obsah všetkých požadovaných dokumentov, čo Parlament napokon uznal na pojednávaní. Okrem toho z rôznych výziev na predloženie ponuky pripojených k žalobe, ako aj k vyjadreniu Parlamentu k žalobe vyplýva, že mená konzultantov, hoci sú uvedené v týchto výzvach, predstavujú len malú časť informácií a inštrukcií obsiahnutých v nich. Stačilo by teda prípadne začierniť ich predtým, ako sa sprístupnia požadované dokumenty.
Pokiaľ ide po tretie o výnimku založenú na ochrane interného rozhodovacieho postupu Parlamentu, tento tvrdí v bode D napadnutého rozhodnutia, zaradenom pod nadpisom nazvaným „Opätovné posúdenie vašej žiadosti v súlade s článkom 8 nariadenia… č. 1049/2001“, že dokumenty, ktoré analyzoval, obsahujú informácie týkajúce sa najmä otázok, v súvislosti s ktorými ešte nebolo prijaté žiadne rozhodnutie. Existuje takisto riziko, že dodávatelia budú ovplyvňovať zamestnancov inštitúcie, ktorí majú prijať v budúcnosti rozhodnutia, čím by bola ohrozená čestnosť rozhodovacieho postupu.
V tejto súvislosti Parlament ani netvrdil, ani
a fortiori
nepreukázal, že sa výnimka založená na ochrane interného rozhodovacieho postupu vzťahuje zjavne a v plnom rozsahu na obsah výziev na predloženie ponuky, keďže dotknuté boli iba niektoré informácie.
Nakoniec ani napadnuté rozhodnutie, ani vyjadrenie k žalobe neobsahujú hmatateľné prvky umožňujúce dospieť k záveru, že riziko vážneho narušenia rozhodovacieho postupu je primerane predvídateľné a nielen hypotetické. Konkrétne Parlament nepreukázal vôbec existenciu, v čase prijatia prijatého rozhodnutia, vážneho narušenia alebo pokusu o vážne narušenie prebiehajúceho rozhodovacieho postupu, ani objektívne dôvody umožňujúce primerane predvídať, že takéto narušenie by nastalo v prípade sprístupnenia požadovaných dokumentov (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. júna 2011, Toland/Parlament,
T‑471/08
,
EU:T:2011:252
, body
a
; a z 20. septembra 2016, PAN Europe/Komisia,
T‑51/15
, neuverejnený,
EU:T:2016:519
, body
a
). V tejto súvislosti na rozdiel do toho, čo tvrdí Parlament, samotná skutočnosť, že žalobkyňa chce získať prístup k výzvam na predloženie ponuky nemôže sama osebe predstavovať dôkaz o vážnom a predvídateľnom narušení čestnosti budúceho rozhodovacieho postupu.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že na obsah požadovaných dokumentov sa nevzťahovali zjavne a v plnom rozsahu výnimky z práva na prístup založené na ochrane verejnej bezpečnosti, súkromného života a ochrany rozhodovacieho postupu.
V dôsledku toho sa Parlament nemohol odvolávať na uplatnenie výnimiek uvedených v článku 4 ods. 1 písm. a) prvej zarážke, a článku 4 ods. 1 písm. b), a článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001, týkajúcich sa ochrany verejnej bezpečnosti, súkromného života a rozhodovacieho postupu na účely zamietnutia prístupu k požadovaným dokumentom bez toho, aby vykonal konkrétne a individuálne preskúmanie všetkých týchto dokumentov.
–
O výnimke uvedenej v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001, týkajúcej sa ochrany obchodných záujmov
Parlament v napadnutom rozhodnutí tvrdil, že požadované dokumenty obsahovali jednak hospodárske a technické informácie, ktoré by mohli odhaliť jeho profil ako kupujúceho na trhu, a jednak informácie, ktoré by sa mohli týkať osobitných kompetencií a kapacít vybratých dodávateľov, ako aj ich obchodnej stratégie a ich spojení s tretími osobami. Podľa Parlamentu podobne ako pre dokumenty, ktoré sa zasielajú v priebehu postupov kontroly transakcií týkajúcich sa koncentrácií alebo štátnej pomoci, pre informácie obsiahnuté vo výzvach na predloženie ponuky, formulované verejným obstarávateľom pri realizácii rámcovej zmluvy platí všeobecná domnienka dosahu na obchodné záujmy. Táto domnienka vyplýva presnejšie z nariadenia o rozpočtových pravidlách a z delegovaného nariadenia, keďže tieto nestanovujú žiadny prístup k týmto výzvam.
V predmetnom prípade je pravda, že Súdny dvor uznal existenciu všeobecných domnienok uplatniteľných na kategórie dokumentov z dôvodu ich povahy vo viacerých prípadoch, vrátane prípadu týkajúceho sa ponúk uchádzačov v rámci realizácie verejných zákaziek (pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. januára 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 a T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, bod
, a z 21. septembra 2016, Secolux/Komisia,
T‑363/14
,
EU:T:2016:521
, bod
).
Pokiaľ však ide o výzvy na predloženie ponúk, všeobecná domnienka dosahu na obchodné záujmy nemôže byť založená ani na judikatúre citovanej v bode 62 vyššie, týkajúcej sa prístupu k ponukám uchádzačov, ani, všeobecnejšie, na odôvodnení analogickom s tým, ktoré bolo uvedené v rozsudku z 29. júna 2010, Komisia/Technische Glaswerke Ilmenau (
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
), ktoré sa týkalo postupu kontroly štátnej pomoci, a v rozsudku z 28. júna 2012, Komisia/Éditions Odile Jacob (
C‑404/10 P
,
EU:C:2012:393
), ktoré sa týkalo transakcie koncentrácie, na ktoré sa odvolával Parlament vo vyjadrení k žalobe.
Totižto pre veci, v ktorých boli vydané rozsudky z 29. júna 2010, Komisia/Technische Glaswerke Ilmenau (
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
), a z 28. júna 2012, Komisia/Éditions Odile Jacob (
C‑404/10 P
,
EU:C:2012:393
), bola typická spoločná charakteristika, teda existencia, v osobitnej právnej úprave, inej ako je nariadenie č. 1049/2001, pravidiel vymedzujúcich presne prístup k spisu alebo k dokumentom, ktoré boli požadované, tak pokiaľ ide o osoby, ako aj samotné informácie.
Je však treba konštatovať, že na rozdiel od oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania a od oznámenia o zadaní zákazky, výzva na predloženie ponuky formulovaná verejným obstarávateľom v rámci realizácie rámcovej zmluvy nie je predmetom žiadneho osobitného ustanovenia nariadenia o rozpočtových pravidlách alebo delegovaného nariadenia, v ich znení uplatniteľnom v spore, ktoré by definovalo alebo obmedzovalo presne informácie obsiahnuté v tejto výzve, ktoré by mal alebo mohol oznámiť verejný obstarávateľ uchádzačom alebo iným kandidátom. Najmä článok 123 ods. 4 šiesty pododsek delegovaného nariadenia, citovaný Parlamentom, sa týka len uverejnenia informácií o hodnote a o zmluvných partneroch osobitných zmlúv po ich uzatvorení. Toto ustanovenie sa teda vôbec netýka výziev na predloženie ponuky ako takých, formulovaných verejným obstarávateľom v rámci realizácie rámcovej zmluvy.
Nemožno sa teda domnievať, že nariadenie o rozpočtových pravidlách a delegované nariadenie obsahujú presné pravidlá oznamovania informácií obsiahnutých vo výzvach na predloženie ponuky formulovaných verejným obstarávateľom v rámci realizácie rámcovej zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júna 2015, McCullough/Cedefop,
T‑496/13
, neuverejnený,
EU:T:2015:374
, bod
).
Okrem toho podľa judikatúry nariadenie č. 1049/2001 a nariadenie o rozpočtových pravidlách majú odlišné ciele a neobsahujú ustanovenie stanovujúce výslovne prednosť jedného pred druhým, takže treba zabezpečiť uplatnenie každého z týchto nariadení, ktoré bude zlučiteľné s uplatnením toho druhého a umožní tak ich koherentné uplatnenie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. januára 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 a T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, bod
, a z 21. septembra 2016, Secolux/Komisia,
T‑363/14
,
EU:T:2016:521
, bod
). Takto teda zásada transparentnosti, uvedená v článku 102 nariadenia o rozpočtových pravidlách, musí byť skĺbená s ochranou verejného záujmu, legitímnych obchodných záujmov podnikov a lojálnou hospodárskou súťažou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. januára 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 a T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, bod
).
V tomto kontexte bolo rozhodnuté, že na dosiahnutie cieľa pravidiel v oblasti verejného obstarávania Únie, ktorý spočíva v neskreslenej hospodárskej súťaži, je dôležité, aby verejní obstarávatelia nesprístupnili informácie, ktoré sa týkajú postupov verejného obstarávania, ktorých obsah by mohol byť použitý na skreslenie hospodárskej súťaže, teda buď v prebiehajúcom verejnom obstarávaní, alebo v neskorších verejných obstarávaniach (rozsudok z 29. januára 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 a T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, bod
).
V tejto súvislosti judikatúra uznala, že hospodárske a technické prvky, ktoré obsahovali ponuky uchádzačov, boli takej povahy, ktorá odôvodňovala odmietnutie dotknutej inštitúcie poskytnúť prístup k ponuke vybratého uchádzača. O taký prípad ide najmä vtedy, keď sa takéto ponuky týkajú osobitného know‑how uchádzačov (rozsudok z 29. januára 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 a T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, bod
).
Vzhľadom na povahu a predmet výzvy na predloženie ponuky formulovanej verejným obstarávateľom v rámci realizácie rámcovej zmluvy nemožno predpokladať, že takýto dokument obsahuje hospodárske a technické prvky vlastné len zmluvnému partnerovi alebo podrobne opisuje jeho osobitný know‑how. Naopak, výzva na predloženie ponuky, ktorú vydal verejný obstarávateľ a nie jeho zmluvní partneri, obsahuje všeobecne opis úloh, ktoré chce verejný obstarávateľ nechať vykonať podľa rámcovej zmluvy, ktorú podpísal so zmluvným partnerom. Je to v zásade až v nadväznosti na túto výzvu na predloženie ponuky, keď zmluvný partner poskytne podrobnosti o plneniach, o ktorých si myslí, že by ich mohol poskytnúť verejnému obstarávateľovi, profil expertov, ktorých by mohol dať k dispozícii, a cenu za svoje plnenia.
Okrem toho Parlament nemôže tvrdiť, že sprístupnenie výziev na predloženie ponuky by narušilo jeho vlastné záujmy, keďže by mohlo odhaliť jeho „profil kupujúceho“ na trhu. Hoci by totiž sprístupnenie vzťahu medzi úlohami, ktoré majú byť splnené, a počtom pracovných dní potrebných na ich riadne vykonanie mohlo uchádzačom pomôcť zistiť na účely budúcich verejných obstarávaní spôsob, akým Parlament vykonáva výpočty, skutočnosť, že títo uchádzači môžu z minulosti poznať cenu požadovanú za rovnocenné plnenie, skôr povedie k reálnej hospodárskej súťaži ako k tomu, že bude narušená (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. decembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisia,
T‑167/10
, neuverejnený,
EU:T:2012:651
, bod
).
Preto vzhľadom na povahu výzvy na predloženie ponuky, formulovanej verejným obstarávateľom v rámci realizácie rámcovej zmluvy a na cieľ sledovaný nariadením o rozpočtových pravidlách a delegovaným nariadením Parlament sa nemôže odvolávať na všeobecnú domnienku dosahu na záujmy chránené článkom 4 ods. 2 prvou zarážkou nariadenia č. 1049/2001 nato, aby sa vyhol konkrétnemu a individuálnemu preskúmaniu požadovaných dokumentov.
Okrem toho nevyplýva ani z napadnutého rozhodnutia, ani zo spisu v tejto veci, že by bol obsah požadovaných dokumentov zjavne a v plnom rozsahu pokrytý výnimkou citovanou v bode 72 vyššie.
Výzva na predloženie ponuky totiž v zásade obsahuje opis úloh, ktoré chce verejný obstarávateľ nechať vykonať podľa rámcovej zmluvy, ktorú podpísal so zmluvným partnerom, ale takisto všeobecnejšie informácie týkajúce sa najmä praktického riadenia a sledovania projektov, zodpovedných osôb alebo ešte formátu správ, ktoré sa majú pravidelne poskytovať. Nie je teda preukázané, že sprístupnenie akejkoľvek informácie obsiahnutej v požadovaných dokumentoch by narušilo obchodné záujmy Parlamentu alebo tretích osôb.
V dôsledku toho sa Parlament nemôže odvolávať na výnimku z práva na prístup stanovenú v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001, týkajúcu sa ochrany obchodných záujmov, na účely odmietnutia vykonať konkrétne a individuálne preskúmanie požadovaných dokumentov a sprístupniť ich.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že Parlament nepreukázal, že sa na výzvy na predloženie ponuky z dôvodu ich povahy vzťahuje všeobecná domnienka, podľa ktorej by ich sprístupnenie narušilo jednu alebo viacero výnimiek z práva na prístup, stanovených v článku 4 nariadenia č. 1049/2001, alebo že sa z dôvodu ich obsahu výnimka z práva na prístup zjavne a v plnom rozsahu vzťahovala na obsah týchto dokumentov.
V dôsledku toho bol Parlament v zásade povinný vykonať konkrétne a individuálne preskúmanie všetkých požadovaných dokumentov, aby preskúmal možnosť poskytnúť prípadne aspoň čiastočný prístup k týmto dokumentom. Treba však ešte overiť, či výnimka z tejto povinnosti môže byť prípustná z dôvodu neprimeranej pracovnej záťaže, ktorú by takéto preskúmanie predstavovalo pre služby Parlamentu.
O existencii neprimeranej pracovnej záťaže
Podľa judikatúry zo zásady proporcionality vyplýva, že inštitúcie môžu v konkrétnych prípadoch, keď predstavuje objem dokumentov, ku ktorým sa žiada prístup, alebo objem častí, ktoré sa majú cenzurovať, neprimeranú administratívnu úlohu, vyvážiť záujem žiadateľa o prístup pracovnou záťažou, ktorá by vyplývala zo spracovania žiadosti o prístup tak, aby sa zachoval záujem riadnej správy vecí verejných (rozsudky zo 6. decembra 2001, Rada/Hautala,
C‑353/99 P
,
EU:C:2001:661
, bod
, a z 2. októbra 2014, Strack/Komisia,
C‑127/13 P
,
EU:C:2014:2250
, bod
).
Výnimka z tejto povinnosti preskúmania môže byť pripustená iba výnimočne a len vtedy, keď sa ukáže, že administratívna záťaž vyvolaná konkrétnym a individuálnym preskúmaním dokumentov je príliš veľká a presahuje medze toho, čo môže byť rozumne požadované (rozsudok z 13. apríla 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisia,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, bod
).
Okrem toho, keďže právo na prístup k dokumentom, ktoré majú inštitúcie, predstavuje principiálne riešenie, práve na inštitúcii, ktorá sa odvoláva na výnimku spojenú s neprimeranosťou úlohy vyžadovanej žiadosťou, spočíva dôkazné bremeno rozsahu tejto úlohy (rozsudky z 13. apríla 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisia,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, bod
, a z 10. septembra 2008, Williams/Komisia,
T‑42/05
, neuverejnený,
EU:T:2008:325
, bod
).
Na záver, ak inštitúcia predloží dôkaz o neprimeranom administratívnom zaťažení spôsobenom konkrétnym a individuálnym preskúmaním dokumentov uvedených v žiadosti, má povinnosť pokúsiť sa dohodnúť so žiadateľom s cieľom na jednej strane zistiť alebo spresniť jeho záujem na získaní dotknutých dokumentov a na druhej strane konkrétne zvážiť možnosti, ktoré sa jej ponúkajú, na účely prijatia menej vynucovacieho opatrenia ako konkrétne a individuálne preskúmanie dokumentov. Keďže právo na prístup k dokumentom predstavuje zásadu, inštitúcia je stále povinná v tomto kontexte uprednostniť možnosť, ktorá nepredstavuje sama osebe úlohu presahujúcu hranice toho, čo možno primerane vyžadovať a je stále najvýhodnejšou z hľadiska práva žiadateľa na prístup k dokumentom (rozsudok z 13. apríla 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisia,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, bod
).
Z toho vyplýva, že inštitúcia sa môže vyhnúť akémukoľvek konkrétnemu a individuálnemu preskúmaniu len potom, ako naozaj preskúmala všetky ostatné dostupné možnosti a podrobne vysvetlila vo svojom rozhodnutí dôvody, pre ktoré tieto rôzne možnosti takisto implikujú neprimeranú pracovnú záťaž (rozsudok z 13. apríla 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisia,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, bod
).
Vzhľadom na judikatúru citovanú v bodoch 78 až 82 vyššie treba preveriť, či sú v predmetnom prípade splnené tri kumulatívne podmienky, teda po prvé, či sa pracovná záťaž, ktorú predstavuje konkrétne a individuálne preskúmanie požadovaných dokumentov, javí ako neprimeraná, po druhé, či sa Parlament pokúsil dohodnúť so žalobkyňou a po tretie, či konkrétne navrhol alternatívne možnosti namiesto konkrétneho a individuálneho preskúmania požadovaných dokumentov.
Pokiaľ ide o prvú podmienku, z napadnutého rozhodnutia, ale najmä z vyjadrenia k žalobe a z dupliky, ako aj z vysvetlení Parlamentu poskytnutých na pojednávaní vyplýva, že skúmanie všetkých výziev na predloženie ponuky si vyžadovalo manuálne vytiahnutie približne 1500 dokumentov, spomedzi viac ako 10000 dokumentov rozdelených do viac ako tisíc adresárov. Týchto 1500 dokumentov, z ktorých každý má priemerne 12 strán, predstavuje celkovo minimálne 18000 strán a týkajú sa výlučne výziev na predloženie ponuky spravovaných generálnym riaditeľstvom (DG) pre inovácie a technologickú podporu Parlamentu. Na pojednávaní Parlament takisto vysvetlil, že tieto čísla predstavujú len približne 75 % z požadovaných dokumentov, keďže zostávajúcich 25 % bolo v spisoch iných generálnych riaditeľstiev Parlamentu. Okrem toho Parlament pripomenul, že rámcové zmluvy uzatvorené po verejnom obstarávaní ITS 08 sa týkali šestnástich rôznych častí v celkovej hodnote 300 miliónov eur, a realizovalo ich deväť generálnych riaditeľstiev.
Čísla citované v bode 84 vyššie neboli podstatným spôsobom spochybnené žalobkyňou. Možno teda dôvodne dospieť k záveru, že požadované dokumenty sú veľmi početné.
Je pravda, ako to zdôrazňuje Švédske kráľovstvo, že jednoduchý odkaz na počet strán nie je dostatočný ako taký na posúdenie pracovnej záťaže vyžadovanej konkrétnym a individuálnym preskúmaním. Pracovná záťaž potrebná na vykonanie preskúmania žiadosti o prístup závisí totiž od povahy týchto dokumentov, a preto od vyžadovanej hĺbky preskúmania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. apríla 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisia,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, bod
).
Zo spisu však vyplýva, najmä z príkladov výziev na predloženie ponuky poskytnutých Parlamentom, že tieto výzvy obsahujú minimálne jednu prílohu podrobne opisujúcu súťažné podklady týkajúce sa predmetného projektu. Táto príloha obsahuje viaceré kapitoly, z ktorých má každá odlišný cieľ. Hoci je pravda, že štruktúra súťažných podkladov môže vykazovať určité podobnosti a že určité všeobecné špecifikácie sa opakujú, nič to nemení na tom, že každá zo šestnástich častí dotknutých verejným obstarávaním ITS 08 má odlišný cieľ. Opis predmetu a fáz predmetného projektu, ako aj uplatniteľné technické podmienky sú teda špecifické pre každú výzvu na predloženie ponuky formulovanú verejným obstarávateľom v rámci realizácie rámcovej zmluvy a vyžadujú si vlastnú analýzu.
Okrem toho Parlament vysvetlil, že podľa odhadov GR pre inovácie a technologickú podporu vytiahnutie výziev na predloženie ponuky zaradených iba pod toto generálne riaditeľstvo by si vyžadovalo 22 dní práce osoby na plný pracovný úväzok, a triedenie a analýza dokumentov by si vyžadovali ešte 264 pracovných dní pre jednu osobu, ktorá by sa venovala výlučne tejto úlohe. Táto operácia by sa mala vykonať takisto v rámci ôsmich iných dotknutých generálnych riaditeľstiev, ktoré by sa mali koordinovať s GR pre inovácie a technologickú podporu, čo by si vyžadovalo spoluprácu a dodatočný súlad medzi rôznymi generálnymi riaditeľstvami.
V tejto súvislosti tvrdenie žalobkyne na pojednávaní, podľa ktorého by postačovalo vytvoriť jednoduchý softvér schopný rozpoznať určité údaje vo výzvach na predloženie ponuky a začierniť ich, nemôže postačovať na spochybnenie vysvetlení Parlamentu uvedených v bode 88 vyššie. Totižto, okrem toho, že tento argument nie je nijako podložený, nezohľadňuje rôznosť informácií obsiahnutých vo výzvach na predloženie ponuky a to, že každý z požadovaných dokumentov má vlastný obsah, ktorého sprístupnenie sa musí skúmať vzhľadom na rôzne výnimky z práva na prístup.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy a neexistenciu dôkazov zo strany žalobkyne, ktoré by umožnili preukázať nepresnosť čísiel a informácií uvádzaných Parlamentom, treba dospieť k záveru, že individuálne skúmanie všetkých požadovaných dokumentov by pre Parlament predstavovalo osobitne ťažkú pracovnú záťaž.
Za osobitných okolností predmetnej veci táto administratívna úloha môže byť považovaná za neprimeranú, keďže by to znamenalo, na preskúmanie všetkých požadovaných dokumentov v striktných lehotách stanovených článkom 7 ods. 1 a 3, ako aj článkom 8 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1049/2001 a hlavne do dátumu 31. januára 2015, stanoveného žalobkyňou, teda do 32 pracovných dní, prideliť viacero osôb na plný pracovný úväzok na preskúmanie požadovaných dokumentov v rámci viacerých generálnych riaditeľstiev iba v záujme žalobkyne. Tieto osoby, ktoré sú zamestnancami Parlamentu, majú plniť úlohy verejného záujmu a sú odmeňované z verejných zdrojov, by už teda viac neboli schopné vykonávať úlohy, ktoré im boli zverené prioritne na účely služby pre tento verejný záujem, čo by mohlo vážnym spôsobom narušiť riadne fungovanie dotknutých služieb.
Parlament teda mohol vyvážiť záujem prístupu verejnosti k dokumentom pracovnou záťažou, ktorá z toho vyplývala, s cieľom zachovania záujmu riadnej správy vecí verejných (pozri analogicky rozsudok zo 6. decembra 2001, Rada/Hautala,
C‑353/99 P
,
EU:C:2001:661
, bod
).
Pokiaľ ide o druhú podmienku, teda povinnosť Parlamentu pokúsiť sa dohodnúť so žalobkyňou, z e‑mailu Parlamentu z 3. decembra 2014 vyplýva, že Parlament upozornil žalobkyňu na vysoký počet požadovaných dokumentov a vyzval ju na spresnenie jej záujmu na sprístupnení týchto dokumentov. Parlament jej takisto navrhol, aby hľadala vhodné riešenie v zmysle článku 6 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001, keď jej navrhol stanoviť kalendár na preskúmanie požadovaných dokumentov v závislosti od priorít, ktoré mala žalobkyňa uviesť.
Žalobkyňa teda mala možnosť dosiahnuť dohodu s Parlamentom, ktorá by jej umožnila získať prístup k požadovaným dokumentom bez toho, aby to predstavovalo neprimeranú pracovnú záťaž a spôsobovalo potenciálne paralyzovanie fungovania dotknutých služieb Parlamentu. Ako je však uvedené v bode 95 nižšie, žalobkyňa túto možnosť vôbec nevyužila.
Pokiaľ ide o tretiu podmienku, týkajúcu sa povinnosti hľadať alternatívne, menej obmedzujúce riešenia, treba konštatovať, že žalobkyňa v e‑maile z 5. decembra 2014 zamietla hneď na úvod návrh Parlamentu uvedený v bode 93 vyššie a neposkytla žiadne spresnenie týkajúce sa častí, ktoré by ju zaujímali prioritne. Naopak, uviedla, že podľa jej vedomostí všetky požadované dokumenty boli zapísané v elektronickej forme v registroch Parlamentu a že ich zverejnenie by nemalo spôsobovať priveľa ťažkostí, takže hraničný dátum 31. január 2015 by ani nemal byť potrebný. Okrem toho podľa nej, keby Parlament potreboval lehotu dva mesiace na každú časť, znamenalo by to, že skúmanie všetkých dokumentov by trvalo približne tri roky, teda dva mesiace pre každú zo šestnástich častí, čo by ju zbavilo jej práv a takisto by to pozbavilo nariadenie č. 1049/2001 akéhokoľvek potrebného účinku. Žalobkyňa teda zopakovala svoju žiadosť o prístup ku všetkým výzvam na predloženie ponuky v plnom rozsahu, pričom trvala na lehote 31. januára 2015.
Rovnako v e‑maile zo 17. decembra 2014 žalobkyňa zopakovala svoju žiadosť o sprístupnenie požadovaných dokumentov najneskôr do konca januára nasledujúceho roka. Podľa nej to bolo úplne možné vzhľadom na vysoký stupeň informatizácie Parlamentu. Žalobkyňa takisto spresnila, pokiaľ ide o jej údajné odmietnutie hľadania vhodného riešenia, že Parlament navrhol začať analýzou dokumentov časti č. 7, hoci tie už mala k dispozícii. Návrh Parlamentu teda nebol ako taký v súlade so zásadou spravodlivosti a jeho cieľom bolo skôr spomaliť aktivity žalobkyne. Nakoniec žalobkyňa uviedla, že Parlament mohol začať sprístupnením všetkých dokumentov týkajúcich sa časti č. 6.
Žalobkyňa ani nevzala späť svoju žiadosť o prístup k dokumentom časti č. 7, hoci tie už mala v držbe. Ako však vysvetlil Parlament na pojednávaní, preskúmanie dokumentov časti č. 7 bolo takisto potrebné, keďže ich sprístupnenie mohlo znamenať, že sa stanú dostupné širokej verejnosti.
Okrem toho v žalobe žalobkyňa spresnila, že má podozrenie o protiprávnom zadaní zmlúv konkurentom, ktorí uspeli v iných častiach verejného obstarávania ITS 08, najmä tých, ktorí sa nachádzajú v častiach č. 6 a 8. Mohla teda požiadať Parlament o analýzu dokumentov z týchto dvoch častí prioritne. V tejto súvislosti žalobkyňa nemôže tvrdiť v žalobe, že jej žiadosť o prístup bola výlučne motivované úvahami týkajúcimi sa verejného záujmu a dodržaním zásady transparentnosti, keďže tieto úvahy nevyplývajú vôbec ani z jej prvej žiadosti o prístup, ani z jej opakovanej žiadosti.
Navyše, ako uvádza Parlament vo vyjadrení k žalobe, z opisu každej zo šestnástich častí verejného obstarávania ITS 08 vyplýva, že viaceré z týchto častí sa týkajú služieb veľmi odlišnej povahy od služieb, ktoré sú predmetom časti č. 7. Časť č. 7 sa totiž týka vývoja informatického servisu, jeho realizácie a jeho údržby v oblastiach ako správa dokumentov alebo ešte správa obsahu internetových stránok. Viacero častí sa však vôbec netýka vývoja takýchto služieb, ale týka sa tak rôznych služieb, ako napríklad telekomunikácie (časť č. 2), asistencia používateľom (časť č. 3) alebo ešte štúdia, poradenstvo a skúsenosti v oblasti telekomunikácií a bezpečnosti (časť č. 12). Z opisu týchto častí teda jasne vyplýva, že žalobkyňa sa nemohla odvolávať na rovnocenný záujem na všetkých častiach, čo by odôvodňovalo potrebu získať všetky požadované dokumenty do 31. januára 2015.
Takto teda vo veľmi osobitnom kontexte danej veci, v ktorej žalobkyňa preukázala postoj, ktorému chýbala akákoľvek spolupráca a jednoducho dvakrát odmietla návrh Parlamentu, hoci mohla jednoducho označiť dokumenty, ktoré mali podľa nej prioritu, Parlament nemohol formulovať v striktnej lehote stanovenej nariadením č. 1049/2001 iné konkrétne návrhy, ktoré by umožnili poskytnúť aspoň čiastočný prístup k požadovaným dokumentom, aby sa skĺbil záujem riadnej správy vecí verejných so záujmom prístupu verejnosti k požadovaným dokumentom.
Tento záver nie je vôbec spochybnený tvrdením žalobkyne, podľa ktorého Parlament v e‑maile z 3. decembra 2014 oznámil, že preskúmanie všetkých požadovaných dokumentov by si vyžadovalo viac ako tri roky. Jednak totiž takýto výklad nie je potvrdený znením tohto e‑mailu a jednak etapy a lehoty preskúmania požadovaných dokumentov bolo možné presne si dohodnúť s Parlamentom, keby si žalobkyňa dala námahu určiť si priority a stanoviť kalendár, ako jej to navrhoval Parlament.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že za veľmi osobitných okolností tejto veci, vzhľadom na vyžadovanú pracovnú záťaž, návrh formulovaný Parlamentom a postoj žalobkyne, sa Parlament mohol odvolávať na neprimeranú pracovnú záťaž na účely odmietnutia preskúmania konkrétnym a individuálnym spôsobom všetkých požadovaných dokumentov bez toho, aby bol povinný, keďže neexistovali iné realizovateľné možnosti, uviesť podrobne vo svojom rozhodnutí dôvody, pre ktoré tieto iné možnosti znamenali tiež neprimeranú pracovnú záťaž. Parlament mohol v dôsledku toho odmietnuť celkovo prístup k týmto dokumentom bez toho, aby bolo potrebné vyzývať ho na poskytnutie kópie dokumentov, ktoré naozaj preskúmal.
Preto treba zamietnuť prvý žalobný dôvod a v dôsledku toho žalobu bez toho, aby sa skúmala dôvodnosť druhého žalobného dôvodu, ktorý nemá dosah na zákonnosť napadnutého rozhodnutia.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Okrem toho podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú svoje vlastné trovy konania.
Keďže žalobkyňa nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania v súlade s návrhom Parlamentu. Švédske kráľovstvo, vedľajší účastník konania, znáša svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora)
rozhodol takto:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložil Európsky parlament.

3.
Švédske kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania.

Kanninen
Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín
Reine
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 14. decembra 2017.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.