CELEX: 62020CJ0385
Zahtjev za prethodnu odluku
Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima
Direktiva 93/13/EEZ
Načelo djelotvornosti
Načelo ekvivalentnosti
Sudski postupak kojim se utvrđuje nepoštenost ugovorne odredbe
Ovlast nacionalnog suda da provodi nadzor po službenoj dužnosti
Nacionalni postupak odmjeravanja troškova
Troškovi čiju je naknadu moguće tražiti na ime odvjetničke nagrade

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (
SL 1993., L 95, str. 29
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).
Taj zahtjev upućen je u okviru spora između osoba EL i TP i društva Caixabank SA u vezi s troškovima koji se nadoknađuju kao nagrada za rad odvjetnika, a koji se duguju nakon sudskog postupka radi utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe.
Pravni okvir
Pravo Unije
Dvadeset četvrta uvodna izjava Direktive 93/13 određuje da „sudovi ili upravna tijela država članica moraju na raspolaganju imati odgovarajuća i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalne primjene nepoštenih odredaba u potrošačkim ugovorima.”
Članak 4. te direktive određuje:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.
2.   Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robe, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.”
Članak 6. stavak 1. navedene direktive predviđa:
„Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”
Sukladno članku 7. stavku 1. Direktive 93/13:
„U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”
Članak 8. te direktive pojašnjava:
„Kako bi osigurale najviši stupanj zaštite potrošača, države članice mogu u području na koje se odnosi ova Direktiva usvojiti ili zadržati najstrože odredbe spojive s Ugovorom.”
Španjolsko pravo
Članak 243. stavak 1. Leya 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Zakon 1/2000 o građanskom postupku) od 7. siječnja 2000. (BOE br. 7 od 8. siječnja 2000., str. 575., u daljnjem tekstu: LEC) određuje da troškove procjenjuje, među ostalim, tajnik suda zadužen za izvršenje presude. On smanjuje iznos troškova koji se zahtijevaju na ime nagrade za rad odvjetnika i drugih stručnjaka koji se ne obračunavaju po tarifi ako ti honorari prelaze gornji prag na koji se odnosi članak 394. stavak 3.
Članak 251. točke 1. i 8. LEC‑a predviđaju:
„Iznos se utvrđuje ovisno o gospodarskom interesu u sporu, koji se izračunava u skladu sa sljedećim pravilima:
1. Ako se traži plaćanje određenog novčanog iznosa, navedeni iznos predstavlja vrijednost spora, a ako iznos nije određen, čak ni približno, smatra se da je vrijednost spora neodređena.
[…]
8. U postupcima koji se odnose na postojanje, valjanost ili učinkovitost potraživanja njegova vrijednost izračunava se u ukupnom iznosu iako se plaća u obrocima. Taj kriterij procjene primjenjuje se u postupcima čiji je predmet stvaranje, izmjena ili prestanak potraživanja ili nekog osobnog prava, pod uvjetom da se ne primjenjuje nijedno drugo pravilo iz ovog članka.”
U skladu s člankom 253. LEC‑a:
„1.   Tužitelj navodi vrijednost spora, opravdavajući je u aktu kojim se pokreće postupak. Navedena vrijednost se u svakom slučaju izračunava u skladu s pravilima navedenim u prethodnim odredbama.
Izmjena vrijednosti imovine koja je predmet spora, do koje bi došlo nakon podnošenja tužbe, ne dovodi ni do kakve izmjene vrijednosti spora ni vrste postupka.
2.   Vrijednost spora jasno je i precizno navedena. Međutim, ona se može navesti približno ako tužitelj pravilno dokaže da je gospodarski interes spora barem jednak minimalnoj vrijednosti koja odgovara redovnom postupku ili ne prelazi najviši iznos utvrđen za skraćeni postupak (
juicio verbal
). Tužitelj ni u kojem slučaju ne može samo navesti vrstu postupka koji treba slijediti, niti može prebaciti na tuženika utvrđivanje vrijednosti spora.
3.   Ako tužitelj ne može odrediti vrijednost spora, čak ni približno, jer predmet nema gospodarski interes, s obzirom na to da se taj interes ne može izračunati u skladu s nijednim od pravnih pravila za utvrđivanje vrijednosti spora ili ako, iako primjenjivo pravilo za izračun postoji, vrijednost spora nije mogla biti utvrđena u trenutku podnošenja tužbe, s njime se postupa u skladu s pravilima redovnog postupka.”
Članak 394. stavak 3. LEC‑a predviđa:
„Kad se, u skladu s odredbama stavka 1. ovog članka, stranci koja nije uspjela u postupku naloži snošenje troškova, ta je stranka obvezna platiti, od dijela koji pripada odvjetnicima i drugim stručnjacima na koje se ne primjenjuje pristojba ili tarifa, samo ukupan iznos koji nije veći od jedne trećine iznosa postupka, za svaku stranku koja je dobila takvu odluku. Isključivo u tu svrhu, zahtjevi koji se ne mogu procijeniti procjenjuju se na 18000 eura, osim ako sud odredi drukčije zbog složenosti predmeta.”
Članak 411. LEC‑a glasi:
„Promjene do kojih dođe nakon pokretanja postupka u pogledu domicila stranaka, stanja spora i predmeta postupka ne mijenjaju sud i nadležnost koji se određuju ovisno o onome što se dokaže na početku litispendencije.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Tužitelji u glavnom postupku i društvo Caixabank sklopili su 25. travnja 2008. ugovor o zajmu osiguran hipotekom na iznos od 159000 eura izražen u stranoj valuti.
Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su sudu koji je uputio zahtjev tijekom 2016. godine zahtjev za utvrđenje djelomične ništavosti tog ugovora pozivajući se na nepoštenost odredbi o otplati u stranoj valuti.
U tom su zahtjevu tužitelji u glavnom postupku naveli da, iako je na datum njegova podnošenja preostali dugovani iznos bio 127269,15 eura, iznos navedenog zahtjeva treba smatrati neodređenim. Naime, s obzirom na to da se predmetni zahtjev odnosio na poništenje odredbi o povratu zajma, njegov stvarni iznos može se izračunati samo u fazi izvršenja eventualne odluke kojom se prihvaća taj zahtjev.
Presudom od 29. studenoga 2018. sud koji je uputio zahtjev prihvatio je zahtjev tužiteljâ u glavnom postupku, utvrdivši ništavost odredbi ugovora koje se odnose na otplatu u stranoj valuti i naložio je da se preostali dugovani iznos ponovno izračuna uzimajući u obzir iznos koji su tužitelji u glavnom postupku već otplatili ako su već plaćene mjesečne rate bile plaćene u eurima, a ne u stranoj valuti. Budući da društvo Caixabank nije uspjelo u postupku, naloženo mu je snošenje troškova.
Odlukom od 1. listopada 2019. tajnik je u pogledu troškova odredio vrijednost spora u iznosu od 30000 eura za potrebe izračuna nagrade za rad odvjetnika, u skladu s kriterijem 15 orijentacijskih smjernica odvjetničke komore u Barceloni (Španjolska), i na 18000 eura u svrhu izračuna troškova zastupnika, u skladu s odredbama članka 394. stavka 3. LEC‑a. Osim toga, u skladu s tom posljednjom odredbom, ukupan iznos nagrade za rad odvjetnika koji se može staviti na teret stranci kojoj je naloženo snošenje troškova ne može prelaziti trećinu iznosa na koji se odnosi spor, odnosno u ovom slučaju 10000 eura, dok se na zastupnike primjenjuje posebna tarifa.
Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su reviziju protiv odluke tajnika od 1. listopada 2019., u okviru koje je sud koji je uputio zahtjev podnio ovaj zahtjev za prethodnu odluku jer ima dvojbe u pogledu usklađenosti španjolskog propisa u području izračuna troškova s Direktivom 93/13.
Sud koji je uputio zahtjev navodi presudu Audiencije Provincial de Barcelona (Provincijski sud u Barceloni, Španjolska) od 15. veljače 2011. (ES:APB:2011:1791), u kojoj se navodi relevantna sudska praksa Tribunala Constitucional (Ustavni sud, Španjolska) i Tribunala Supremo (Vrhovni sud, Španjolska).
Prema toj presudi, s jedne strane, iz ustaljene sudske prakse Tribunala Constitucional (Ustavni sud) proizlazi da vrijednost spora, kako je određena u zahtjevu, ne može biti podvrgnuta nikakvoj naknadnoj izmjeni, uključujući sljedeće stupnjeve.
S druge strane, u skladu s istom presudom, iz ustaljene sudske prakse Tribunala Supremo (Vrhovni sud) proizlazi da se vrijednost spora, ako ta vrijednost spora nije sporna među strankama, konačno utvrđuje u zahtjevu i odgovoru na tužbu tako da stranke više ne mogu izmijeniti tu vrijednost u slučaju tužbe ili kada osporavaju izračun troškova.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, tajnik je u svojoj odluci od 1. listopada 2019. primijenio tu ustaljenu sudsku praksu Tribunala Constitucional (Ustavni sud) i Tribunala Supremo (Vrhovni sud).
Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da postoji druga struja u nacionalnoj sudskoj praksi na temelju koje se, neovisno o vrijednosti spora, nagrade za rad odvjetnika moraju izračunati s obzirom na njihovu stvarnu gospodarsku vrijednost i rad koji su predmetni odvjetnici obavili. U tom pogledu navodi presudu Tribunala Supremo (Vrhovni sud) od 5. listopada 2001. (ES:TS:2001:7567).
U tim je okolnostima Juzgado de Primera Instancia n
o
49 de Barcelona (Prvostupanjski sud br. 49 u Barceloni, Španjolska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1)
Protivi li se tumačenje u okviru sudske prakse članka 251., članka 394. stavka 3. i članka 411. [LEC‑a] koji se provodi odlukom od 1. listopada 2019. u skladu s kojim se iznos postupka izjednačava s gospodarskim interesom u sporu i stoga pridonosi smanjenju nagrade za rad koju je potrošač platio svojem odvjetniku, uzimajući kao osnovicu fiksan iznos (18000 eura), zakonom određen samo za iznos koji se ne može procijeniti, ali ne i za neodređen iznos – članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. Direktive [93/13] jer se ne može ponovno uspostaviti činjenična i pravna situacija potrošača u kojoj bi se nalazio da navedene odredbe nije bilo, iako u njegovu korist postoji sudsko utvrđenje nepoštenosti odredbe, i jer nije uklonjen nerazuman postupovni zahtjev povezan s ograničenjem troškova, a riječ je o uklanjanju kojim bi se potrošaču jamčila najprimjerenija i najdjelotvornija sredstva za legitimno ostvarenje njegovih prava?
2)
Protivi li se članak 394. stavak 3. LEC‑a sam po sebi članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. Direktive [93/13] i onemogućuje li ili pretjerano otežava da se u sudskom postupku ostvare prava koja se navedenom direktivom dodjeljuju potrošačima jer uvodi ograničenje koje se navedenim člankom nalaže potrošaču, na način da mora snositi dio vlastitih postupovnih troškova, jer se ne može ponovno uspostaviti činjenična i pravna situacija potrošača u kojoj bi se nalazio da navedene odredbe nije bilo, iako u njegovu korist postoji sudsko utvrđenje nepoštenosti odredbe, i jer nije uklonjen nerazuman postupovni zahtjev povezan s ograničenjem troškova, a riječ je o uklanjanju kojim bi se potrošaču jamčila najprimjerenija i najdjelotvornija sredstva za legitimno ostvarenje njegovih prava?”
O prethodnim pitanjima
Nadležnost Suda
Društvo Caixabank i španjolska vlada osporavaju nadležnost Suda za odlučivanje o dvama prethodnim pitanjima. Naime, oni smatraju, u biti, da Direktiva 93/13 nije primjenjiva s obzirom na to da je postupak koji se odnosi na ispitivanje ugovorne odredbe o kojoj je riječ u glavnom postupku već dovršen presudom kojom je utvrđena njezina nepoštenost i jer se ovaj zahtjev za prethodnu odluku podnosi u okviru akcesornog postupka za odmjeravanje troškova čiji je izračun iznosa obuhvaćen isključivo nacionalnim zakonodavstvom.
Točno je da sustav odmjeravanja troškova o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja poseban postupak pred nacionalnim sudovima i da je stoga načelno obuhvaćen španjolskim postupovnim pravom.
Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je postupak odmjeravanja troškova, u okviru kojeg je podnesen ovaj zahtjev za prethodnu odluku, neodvojivo povezan i akcesoran sudskom postupku koji je doveo do utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe. Stoga se društvo Caixabank i španjolska vlada ne mogu pozivati na neprimjenjivost Direktive 93/13 jer je nužno provjeriti može li sustav odmjeravanja troškova o kojima je riječ u glavnom postupku odvratiti potrošače od ostvarivanja prava na djelotvornu zaštitu koje se zahtijeva člankom 7. te direktive u odnosu na nepoštene ugovorne odredbe, zbog troškova sudskog postupka koji bi za njih nastali (vidjeti po analogiji presudu od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 i C‑259/19
,
EU:C:2020:578
, t.
44.
i
45.
).
U tim okolnostima valja smatrati da je Sud nadležan za odlučivanje o zahtjevu za prethodnu odluku.
Dopuštenost
Društvo Caixabank i španjolska vlada također ističu da su prethodna pitanja nedopuštena.
Kao prvo, oni smatraju, u biti, da odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadržava činjenične i pravne elemente koji su nužni kako bi Sud mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja. Dodaju da se u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne navodi koji je iznos nagrade bio potraživan od tužiteljâ u glavnom postupku ni iznos koji su oni na temelju toga stvarno platili. Budući da je društvo Caixabank prihvatilo platiti iznos od 7018 eura, odnosno iznos veći od fiksnog iznosa od 1200 eura predviđenog ugovorom o nagradi, treba smatrati da su tužitelji u glavnom postupku u cijelosti nadoknadili svoje troškove i da su prethodna pitanja hipotetska.
Kao drugo, društvo Caixabank i španjolska vlada ističu postojanje proturječja u pogledu iznosa na kojem se temelji izračun nagrade za rad odvjetnika čiju naknadu tužitelji u glavnom postupku mogu dobiti. U tom pogledu postoji razlika između teksta prvog pitanja i sadržaja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje.
Kao treće, španjolska vlada ističe nedopuštenost prvog pitanja jer se odnosi na tumačenje članka 411. LEC‑a.
Najprije valja podsjetiti na to da je isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom toga, čim se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku (presuda od 6. listopada 2021., Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, t.
27.
i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da pitanja o tumačenju prava Unije koja nacionalni sud uputi u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na upućena pitanja (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2021., Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, t.
28.
i navedena sudska praksa).
Osim toga, zbog duha suradnje koji vlada u odnosima između nacionalnih sudova i Suda u okviru prethodnog postupka, nepostojanje određenih prethodnih utvrđenja suda koji je uputio zahtjev ne znači nužno da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten ako Sud unatoč tim nedostacima, uzimajući u obzir elemente koji proizlaze iz spisa, procijeni da može dati koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev (presuda od 17. listopada 2019., Comida paralela 12,
C‑579/18
,
EU:C:2019:875
, t.
21.
).
U predmetnom slučaju valja istaknuti, kao prvo, da je sud koji je uputio zahtjev u svojim prethodnim pitanjima postavio činjeničnu premisu prema kojoj se tužitelji u glavnom postupku nalaze u situaciji da moraju snositi dio nagrade koju potražuje njihov odvjetnik koji prelazi iznos nagrade koji je nadoknadilo društvo Caixabank. Prethodna pitanja stoga nisu hipotetska.
Osim toga, iako sud koji je uputio zahtjev nije naveo sve elemente na koje se poziva društvo Caixabank, opis činjenica iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje dovoljan je da Sud pruži koristan odgovor na prethodna pitanja. Tako taj sud osobito pojašnjava financijsku štetu koju su tužitelji u glavnom postupku pretrpjeli primjenom sustava odmjeravanja troškova o kojem je riječ u glavnom postupku.
Usto, kao što je to navedeno u točki 34. ove presude, Sud je u okviru podjele nadležnosti između sudova Unije i nacionalnih sudova dužan uzeti u obzir činjenični i pravni okvir unutar kojeg su postavljena prethodna pitanja, kako je određen odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku. Slijedom toga, neovisno o primjedbama društva Caixabank i španjolske vlade glede činjeničnih ocjena suda koji je uputio zahtjev, ovaj zahtjev za prethodnu odluku treba razmotriti na temelju te ocjene (vidjeti u tom smislu presudu od 26. ožujka 2020., A. P. (Probacijske mjere),
C‑2/19
,
EU:C:2020:237
, t.
27.
i navedenu sudsku praksu).
Kao drugo, pod pretpostavkom da postoji proturječje u pogledu iznosa na kojem se temelji izračun nagrade za rad odvjetnika za koju tužitelji u glavnom postupku mogu ostvariti povrat, taj iznos nije odlučujući za odgovor na pitanje treba li članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da im se protivi primjena sustava odmjeravanja troškova o kojem je riječ u glavnom postupku.
Kao treće, što se tiče argumenata koje je španjolska vlada iznijela u prilog nedopuštenosti prvog pitanja u dijelu u kojem se odnosi na članak 411. LEC‑a, očito je, kao što je to utvrdio nezavisni odvjetnik u točki 28. svojeg mišljenja, da oni ulaze u meritum, a ne pod dopuštenost.
Slijedom svega navedenog, valja prema tome zaključiti da su prethodna pitanja dopuštena.
Meritum
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem, koje valja ispitati na prvome mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13, u vezi s načelom djelotvornosti, tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji u okviru odmjeravanja troškova povezanih s tužbom koja se odnosi na nepoštenost ugovorne odredbe predviđa gornji prag koji se primjenjuje na nagradu za rad odvjetnika čiju naknadu može tražiti potrošač koji je uspio u postupku od prodavatelja robe ili pružatelja usluga kojem je naloženo snošenje troškova.
Najprije valja podsjetiti da nepoštenu odredbu valja smatrati, u načelu, kao da nikada nije postojala, tako da ne može imati učinak u odnosu na potrošača. Stoga sudsko utvrđenje nepoštenosti takve odredbe mora u načelu imati za posljedicu ponovnu uspostavu pravne i činjenične situacije potrošača u kojoj bi se nalazio da nije bilo navedene nepoštene odredbe (presuda od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr.,
C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15
,
EU:C:2016:980
, t.
61.
).
Valja istaknuti da je u glavnom postupku odredba ugovora o povratu zajma u stranoj valuti, čije poništenje dotični potrošači traže, proglašena nepoštenom i da je predmetnoj bankovnoj instituciji naloženo preračunavanje preostalog dugovanog iznosa uzimajući u obzir iznos koji bi oni već bili vratili da su već plaćene mjesečne rate bile plaćene u eurima, a ne u stranoj valuti. Stoga se, s obzirom na zajam koji su sklopili dotični potrošači, može smatrati da su oni, u smislu sudske prakse Suda, ponovno uspostavili pravnu i činjeničnu situaciju u kojoj bi se nalazili da nije postojala odredba koja je proglašena nepoštenom.
Međutim, u ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev dvoji o usklađenosti primjenjivog nacionalnog zakonodavstva s člankom 6. stavkom 1. i člankom 7. stavkom 1. Direktive 93/13 u pogledu odmjeravanja troškova koja je predmet akcesornog postupka.
U tom pogledu valja istaknuti, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 51. svojeg mišljenja, da su pravila u vezi s odmjeravanjem troškova u građanskim sporovima postupovna pravila koja u pogledu troškova postupka za utvrđivanje nepoštenosti ugovorne odredbe nisu predviđena Direktivom 93/13.
Stoga, Sud je presudio da su, u nedostatku posebnih propisa Unije u tom području, načini provedbe zaštite potrošača predviđene člankom 6. stavkom 1. i člankom 7. stavkom 1. Direktive 93/13 stvar unutarnjeg pravnog poretka država članica na temelju načela njihove procesne autonomije. Međutim, ta pravila ne mogu biti manje povoljna od onih kojima se uređuju slične unutarnje situacije (načelo ekvivalentnosti), niti smiju biti oblikovana tako da je u praksi nemoguće ili pretjerano teško izvršavati prava dodijeljena pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti). Iz toga proizlazi da raspodjela troškova sudskog postupka pred nacionalnim sudovima ulazi u postupovnu autonomiju država članica pod uvjetom poštovanja načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (presuda od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 i C‑259/19
,
EU:C:2020:578
, t.
83.
i
95.
i navedena sudska praksa).
Što se tiče načela djelotvornosti, koje je jedino relevantno u glavnom postupku, Sud je već presudio da se svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje čini li nacionalna postupovna odredba nemogućom ili pretjerano teškom primjenu prava Unije mora analizirati uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i osobitosti pred različitim nacionalnim sudovima. U tom pogledu valja, ovisno o slučaju, uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravosudni sustav, kao što su to zaštita prava obrane, načelo pravne sigurnosti i nesmetano odvijanje postupka (presuda od 26. lipnja 2019., Addiko Bank,
C‑407/18
,
EU:C:2019:537
, t.
48.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju, Direktivom 93/13 potrošaču se daje pravo da se obrati sudu kako bi se utvrdila nepoštenost ugovorne odredbe i kako se ona ne bi primijenila. Međutim, Sud je presudio da kad bi ishod podjele troškova takvog postupka ovisio samo o neosnovano plaćenim iznosima čiji se povrat nalaže, to potrošača može odvratiti od ostvarivanja navedenog prava, s obzirom na troškove koji bi nastali sudskom tužbom. Iz toga je zaključio da članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. te direktive te načelo djelotvornosti treba tumačiti na način da im se protivi sustav koji dopušta da dio postupovnih troškova snosi potrošač, ovisno o visini neosnovano plaćenih iznosa koji su mu vraćeni nakon utvrđenja ništavosti ugovorne odredbe zbog njezine nepoštenosti, s obzirom na to da takav sustav stvara znatnu prepreku koja potrošača može odvratiti od ostvarivanja prava na djelotvorni sudski nadzor eventualne nepoštenosti ugovornih odredaba, kako je dodijeljeno navedenom direktivom (presuda od 16. srpnja 2020., Caixabank i Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 i C‑259/19
,
EU:C:2020:578
, t.
98.
i
99.
i navedena sudska praksa).
Međutim, važno je razlikovati tu pravnu situaciju od one u kojoj su, kao u glavnom postupku, troškovi stavljeni isključivo na teret prodavatelju robe ili pružatelju usluga koji je sklopio ugovor s potrošačem koji je ishodio poništenje nepoštene odredbe, ali s ograničenjem - određenim vrijednošću spora - najvišeg iznosa troškova čiju naknadu može tražiti potrošač od svojeg suugovaratelja.
Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 52. svojeg mišljenja, načelu djelotvornosti ne protivi se u načelu to da potrošač snosi određene sudske troškove kada podnese tužbu radi utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe. Osim toga, nesporno je da nagrada za rad odvjetnika općenito čini znatan dio troškova koje je potrošač imao u sudskom postupku (vidjeti u tom smislu presudu od 28. srpnja 2016., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, t.
22.
).
Iz toga slijedi da u načelu nije protivno načelu djelotvornosti da potrošaču koji je uspio u postupku stranka koja je izgubila ne nadoknadi cjelokupni iznos nagrade za rad odvjetnika koji je platio.
Naime, s obzirom na to da je potrošač izabrao odvjetnika kojemu je povjerio svoju obranu te je s njime ugovorio nagradu koja će mu pripadati, ne može se isključiti da će ti sudski troškovi biti previsoki zbog neuobičajeno visoke nagrade dogovorene između stranke koja je uspjela u postupku i njezina odvjetnika. U tom kontekstu Sud je priznao da bi propis koji predviđa paušalne tarife za naknade nagrada za rad odvjetnika u načelu mogao biti opravdan ako mu je cilj osigurati opravdanost troškova koje valja naknaditi, uzimajući u obzir čimbenike kao što su predmet spora, njegova vrijednost ili rad koji je potrebno uložiti za obranu predmetnog prava (vidjeti u tom smislu presudu od 28. srpnja 2016., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, t.
25.
).
U tom pogledu ipak valja istaknuti da bi postupovna pravila koja za potrošača uzrokuju prevelike troškove mogla dovesti do toga da ga se odvrati od pokretanja sudskog postupka s obzirom na troškove podnošenja tužbe u odnosu na iznos spornog duga ili da na koristan način intervenira u obranu svojih prava pred sudom pred kojim je prodavatelj robe ili pružatelj usluga pokrenuo postupak (vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2018., Profi Credit Polska,
C‑176/17
,
EU:C:2018:711
, t.
69.
i od 3. travnja 2019., Aqua Med,
C‑266/18
,
EU:C:2019:282
, t.
54.
).
Sudski troškovi, čiju naknadu potrošač koji je uspio u postupku mora moći dobiti od stranke koja nije uspjela u postupku, stoga trebaju biti u dovoljnom iznosu u odnosu na ukupan trošak sudskog postupka kako to ne bi dovelo do odvraćajućeg učinka u pogledu toga da taj potrošač iskoristi pravnu zaštitu koja mu je pružena Direktivom 93/13.
Stoga je na državama članicama da utvrde, ako u okviru svoje postupovne autonomije predvide sustav naknade nagrada za rad odvjetnika koji sadržava ograničenje iznosa koji mora platiti prodavatelj robe ili pružatelj usluga kojem je naloženo snošenje troškova, ograničenje koje potrošaču omogućuje naknadu troškova koje je imao u visini razumnog i proporcionalnog troška sudskog postupka koji se odnosi na nepoštenost ugovorne odredbe.
Stoga je na nacionalnom sudu da provjeri je li to tako u glavnom postupku.
Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13, u vezi s načelom djelotvornosti, treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis kojim se u okviru odmjeravanja troškova povezanih s tužbom za utvrđenje nepoštene ugovorne odredbe predviđa gornji prag primjenjiv na nagradu za rad odvjetnika čiju naknadu potrošač koji je uspio u postupku može tražiti od prodavatelja robe ili pružatelja usluga kojem je naloženo snošenje troškova, pod uvjetom da taj gornji prag omogućava ovom prvom da po toj osnovi dobije naknadu iznosa koji je razuman i proporcionalan u odnosu na troškove koji su mu objektivno nastali zbog pokretanja takvog spora.
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13, u vezi s načelom djelotvornosti, tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis prema kojem vrijednost spora, koja čini osnovu za izračun troškova čiju je naknadu potrošač koji je uspio u postupku mogao tražiti u okviru tužbe koja se odnosi na nepoštenu ugovornu odredbu, treba utvrditi u tužbi ili je, ako to nije moguće, ta vrijednost utvrđena tim propisom, a da se ti podaci ne mogu naknadno mijenjati.
Kao prvo, valja podsjetiti da, u skladu s predmetom kojim raspolaže Sud, nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku propisuje da iznos koji treba nadoknaditi na temelju, osobito, nagrade za rad odvjetnika, od stranke kojoj je naloženo snošenje troškova, ne može prelaziti jednu trećinu vrijednosti spora. Sukladno članku 253. LEC‑a, on se mora navesti u aktu kojim se pokreće postupak. Osim toga, iz članka 251. LEC‑a proizlazi da, ako se traži plaćanje novčanog iznosa, vrijednost spora smatra se, u nedostatku određivanja tog iznosa, neodređenom. Naposljetku, članak 394. stavak 3. LEC‑a predviđa da se, samo u svrhu izračuna iznosa koji stranka kojoj je naloženo snošenje troškova može biti dužna platiti kao nagradu za rad odvjetnika, zahtjevi koji se ne mogu procijeniti procjenjuju na 18000 eura, osim ako sud odredi drukčije zbog složenosti predmeta.
Kad je riječ o toj posljednjoj odredbi, valja stoga primijetiti da se vrijednost spora ne čini nepromjenjivom jer je tajnik nadležnog suda i sudac koji je
in fine
nadležan za procjenu troškova mogu izmijeniti zbog složenosti predmeta o kojem je riječ. U tom pogledu, iz elemenata sadržanih u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je, iako tužitelji u glavnom postupku u svojoj tužbi nisu utvrdili vrijednost spora, ona u akcesornom postupku za odmjeravanje troškova naknadno utvrđena u iznosu od 30000 eura.
Kao drugo, valja istaknuti, kao što je to već navedeno u točki 48. ove presude, da se zaštita pravâ koja potrošač ima na temelju Direktive 93/13 ocjenjuje s obzirom na načelo djelotvornosti čije poštovanje države članice analiziraju osobito uzimajući u obzir načelo pravne sigurnosti.
Međutim, određivanje vrijednosti spora od podnošenja tužbe kojom se pokreće postupak u skladu je s načelom pravne sigurnosti, s obzirom na to da, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 76. svojeg mišljenja, takvo određivanje omogućuje strankama u postupku da se od njegova pokretanja upoznaju s mogućim ekonomskim troškovima spora.
Osim toga, kada je riječ o iznosu troškova čiju naknadu potrošač može tražiti u ime nagrade za rad odvjetnika od stranke koja nije uspjela u postupku, ne čini se suprotnim načelu djelotvornosti da, na temelju načela pravne sigurnosti, nacionalni propis predviđa da se vrijednost spora ne može izmijeniti tijekom sudskog postupka, s obzirom na to da na kraju postupka valja osigurati učinkovitu naknadu troškova koje je potrošač imao uzimajući u obzir iznos nagrade koji može, u odnosu na vrijednost spora, zahtijevati od prodavatelja robe ili pružatelja usluga kojem je naloženo snošenje troškova.
Međutim, u tom je pogledu već istaknuto u točkama 62. i 64. ove presude, da se djelotvornost zaštite koja se nastoji ostvariti Direktivom 93/13 mora osigurati jamstvom za potrošače da će im se naknaditi troškovi koje su imali u visini razumnog i proporcionalnog troška nagrade za rad odvjetnika u sudskom postupku radi utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe. Stoga je na nacionalnom sudu nadležnom,
in fine
, za odmjeravanje troškova da se uvjeri da predmetna nacionalna pravila ne čine nemogućim ili pretjerano teškim ostvarivanje prava koja potrošač ima na temelju te direktive.
U ovom slučaju, utvrđivanje vrijednosti spora na 30000 eura prilikom odmjeravanja troškova nastoji pokazati da tajnik nadležnog suda, pod nadzorom nadležnog suca
in fine
, raspolaže marginom prosudbe koja je potrebna za procjenu vrijednosti predmetnog spora, uzimajući u obzir zakonsku gornju granicu troškova čiju je naknadu moguće tražiti od treće osobe. Na nacionalnom sudu
in fine
nadležnom za odmjeravanje troškova je da provjeri, tijekom svojih izračuna, da troškovi koje treba vratiti, uzimajući u obzir tu zakonsku gornju granicu, odgovaraju razumnom iznosu koji je proporcionalan odvjetničkim troškovima koje je potrošač objektivno morao snositi kako bi podnio predmetnu tužbu.
S obzirom na sva ta razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13, s obzirom na načelo djelotvornosti, treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis prema kojem vrijednost spora, koja čini osnovu za izračun troškova čiju je naknadu potrošač koji je uspio u postupku mogao tražiti u okviru tužbe koja se odnosi na nepoštenu ugovornu odredbu, treba utvrditi u tužbi ili je, ako to nije moguće, ta vrijednost utvrđena tim propisom, a da se ti podaci ne mogu naknadno mijenjati, pod uvjetom da sudac
in fine
nadležan za odmjeravanje troškova ostane slobodan odrediti stvarnu vrijednost spora za potrošača osiguravajući mu da iskoristi pravo na naknadu razumnog i proporcionalnog iznosa u odnosu na troškove koje je on objektivno morao snositi kako bi podnio takvu tužbu.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, u vezi s načelom djelotvornosti, treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis kojim se u okviru odmjeravanja troškova povezanih s tužbom za utvrđenje nepoštene ugovorne odredbe predviđa gornji prag primjenjiv na nagradu za rad odvjetnika čiju naknadu potrošač koji je uspio u postupku može tražiti od prodavatelja robe ili pružatelja usluga kojem je naloženo snošenje troškova, pod uvjetom da taj gornji prag omogućava ovom prvom da po toj osnovi dobije naknadu iznosa koji je razuman i proporcionalan u odnosu na troškove koji su mu objektivno nastali zbog pokretanja takvog spora.

2.
Članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13, u vezi s načelom djelotvornosti, treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis prema kojem vrijednost spora, koja čini osnovu za izračun troškova čiju je naknadu potrošač koji je uspio u postupku mogao tražiti u okviru tužbe koja se odnosi na nepoštenu ugovornu odredbu, treba utvrditi u tužbi ili je, ako to nije moguće, ta vrijednost utvrđena tim propisom, a da se ti podaci ne mogu naknadno mijenjati, pod uvjetom da sudac
in fine
nadležan za procjenu troškova ostane slobodan odrediti stvarnu vrijednost spora za potrošača osiguravajući mu da iskoristi pravo na naknadu razumnog i proporcionalnog iznosa u odnosu na troškove koje je on objektivno morao snositi kako bi podnio takvu tužbu.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski