CELEX: 62020TJ0278
Dumping
import af hjul af stål med oprindelse i Kina
indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told
artikel 17, stk. 4, og artikel 18 og 20 i forordning (EU) 2016/1036
manglende samarbejde
de oplysninger, der er fremsendt til Kommissionen, er utilstrækkelige

)
[
udelades
]
Sagens baggrund
[
udelades
]
Sagsøgerne er to selskaber stiftet efter kinesisk ret og med hjemsted i Kina. Sammen med selskabet stiftet efter samoansk ret, Ningbo Wheelsky Company Limited (herefter »WS«), indgår HT og TC i Hangtong-koncernen (herefter »HT-koncernen«), og alle tre er forretningsmæssigt forbundne selskaber.
Inden for denne koncern fremstiller HT hjul af stål, der sælges såvel på det kinesiske hjemmemarked som til eksport, mens TC er en forhandler, og WS modtager betalingen fra de salg, der sker til de importerende kunder. For visse eksporttransaktioner benytter HT-koncernen sig af kanalerne hos Ningbo Ningdian International Trade CO., Ltd (herefter »ND«), der er en toldagent, som ikke er forretningsmæssigt forbundet med sagsøgerne.
[
udelades
]
Parternes påstande
Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede forordning annulleres, for så vidt som den vedrører dem.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgerne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Retlige bemærkninger
[
udelades
]
Det andet anbringende, hvormed det gøres gældende, at der for det første er anlagt et åbenbart urigtigt skøn, og at der er sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 6a, artikel 2, stk. 8, 10 og 11, artikel 3 og 6, artikel 9, stk. 6, og artikel 18, stk. 1 og 3, og af bilag II, punkt 3, til WTO’s antidumpingaftale, og at der for det andet er sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2 og 3, artikel 6, stk. 6 og 8, artikel 9, stk. 4, og artikel 18, stk. 1 og 3, og af bilag II, punkt 3, til WTO’s antidumpingaftale
Det andet anbringende er opdelt i tre led.
Med det første led har sagsøgerne i det væsentlige gjort gældende, at det var med urette, at Kommissionen fastslog, at de data vedrørende eksportprisen, som de havde tilsendt denne institution, ikke var pålidelige. Med det andet led har de kritiseret Kommissionen for ikke at have taget hensyn til de bestræbelser, som de udfoldede, for at undersøgelsen kunne lykkes, og for ikke at have beregnet eksportprisen på grundlag af de data, som de havde tilsendt denne institution, selv om disse data ikke var de bedste i alle henseender. Med det tredje led har de kritiseret Kommissionen for ikke at have beregnet den normale værdi og for at have gjort brug af de foreliggende faktiske oplysninger til at fastsætte deres dumpingmargen.
–
Det andet anbringendes første og andet led, hvormed det gøres gældende, at der er anlagt et åbenbart urigtigt skøn, og at der er sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 6a, artikel 2, stk. 8, 9, 10 og 11, artikel 3 og 6, artikel 9, stk. 6, og artikel 18, stk. 1 og 3, og af bilag II, punkt 3, til WTO’s antidumpingaftale
Med det andet anbringendes to første led, som skal behandles samlet, har sagsøgerne for det første anført, at de data, som de tilsendte Kommissionen, var tilstrækkelige til, at denne institution kunne fastsætte en pålidelig eksportpris.
Sagsøgerne har i denne forbindelse angivet, at de salgspriser for hjul af stål, der var bogført i HT’s og TC’s regnskaber, stemte overens med dem, der var anført på momsfakturaerne og på HT’s toldangivelser til TC, idet de nævnte priser svarede til 90% af den eksport af hjul af stål, som HT-koncernen foretog til Unionen i løbet af undersøgelsesperioden.
Afvigelsen mellem beløbene i de momsfakturaer, som HT udfærdigede til TC, og de toldangivelser, der vedrørte eksport ud af Kina, berørte således kun 10% af deres samlede eksport til Unionen, således at Kommissionen i overensstemmelse med sin almindelige praksis havde mulighed for ikke at tage hensyn til dette restbeløb på 10%.
Sagsøgerne har i denne henseende anført, at Kommissionens angivelser i 35. og 40. betragtning til den anfægtede forordning vidner om et selvmodsigende ræsonnement. Denne institution kan således ikke både hævde, at der består en grundlæggende usikkerhed om pålideligheden af sagsøgernes regnskabsoplysninger, og samtidig medgive, at oplysningerne om den normale værdi var pålidelige og efterprøvede, og det på trods af, at den normale værdi – som anerkendt af Kommissionen – repræsenterer 50% af beregningen af dumpingmargenen.
Sagsøgerne har præciseret, at uafhængigt af det manglende regnskab for WS kunne eksportprisen for de produkter, der var blevet solgt til Unionen, fastsættes ved brug af listen over hjemmemarkedssalg, hvilken liste indeholdt en opgørelse over og identificering af samtlige HT’s salg til TC med henblik på eksport af varerne til Unionen. Dataene i denne liste kunne uden besvær sammenholdes med fortoldningsformularerne for de varer, der var blevet eksporteret til Unionen, momsfakturaerne for eksport til Unionen og med dokumentationen for betaling fra kunderne i Unionen, således som de fremgik af WS’ kontoudtog.
Sagsøgerne har anfægtet Kommissionens betragtninger om, at det var umuligt for denne institution med sikkerhed at fastsætte eksportprisen, selv om den angivne toldværdi ifølge dens egne konstateringer svarede til den oprindelige handelsfaktura, uafhængigt af, at der for en og samme transaktion kunne være to fakturaer, hvor den ene angik en forbindelse mellem HT og TC, og den anden en forbindelse mellem TC og ND. Dette indebærer, at Kommissionen på grundlag af de priser, som HT havde faktureret TC eller ND, kunne fastsætte en eksportpris ved at justere denne i overensstemmelse med sin sædvanlige praksis for, når den råder over pålidelige data vedrørende den normale værdi.
Disse data kunne desuden holdes op imod det kinesiske toldvæsens statistikker, som – i modsætning til, hvad Kommissionen har forsøgt at påvise med det dokument, der er indeholdt i bilag B2 til svarskriftet – var nøjagtige. Den angiveligt manglende pålidelighed af disse data skyldes således, at Kommissionen ikke tog hensyn til de korrektioner, som sagsøgerne havde foretaget i det dokument, der er indeholdt i bilag C4 til replikken. Disse data stemmer overens med RLSALUR-listen, som sagsøgerne havde ændret, og som indeholdt en opgørelse over samtlige salg fra forretningsmæssigt forbundne parter til uafhængige kunder i Unionen.
Sagsøgerne har foreholdt Kommissionen, at den ikke gjorde sig den ulejlighed at undersøge de samlede eksportsalg af hjul af stål ved at analysere registrene over uafhængige kunder og fakturaerne for eksportmoms, således som denne institution dog gav tilsagn om i den meddelelse, som den tilsendte sagsøgerne samtidigt med underretningen om den foreløbige forordning, og det på trods af, at syv ud af deres otte kunder i Unionen havde accepteret at samarbejde med Kommissionen.
Sagsøgerne har gjort gældende, at det under alle omstændigheder er lykkedes for dem, på grundlag af WS’ kontoudskrifter, at bevise 98% af deres eksport til Unionen og, på grundlag af toldformularer til import til Unionen, at bevise 65% af eksporten til Unionen.
I denne henseende, og hvad angår dataene vedrørende formularerne til vareimport til Unionen, har sagsøgerne fremhævet, at de, som de angav over for Kommissionen i deres bemærkninger af 27. august 2019, tilsendte denne institution Eusales-listen, som indeholdt en opgørelse over deres otte kunder i Unionen, og derefter en ajourført liste over disse kunder med deres kontaktoplysninger og, for størstedelen af disse, bevis for betalingen af told ved importen til Unionen. Disse oplysninger bekræftede, for hovedparten af transaktionerne, betalingen af de fakturerede eksportpriser. Det restbeløb, der ikke forelå oplysninger om, skyldtes, at visse af sagsøgernes kunder ikke havde villet tilsende dem dokumenterne om den import, de havde foretaget.
Sagsøgerne har tilføjet, at Kommissionen ifølge Domstolens og WTO’s praksis ikke kunne begrunde afslaget på at fastsætte en eksportpris ved at foreholde sagsøgerne, at de ikke havde ført bevis for en klar fordeling mellem eksport til Unionen og eksport uden for Unionen, idet de ikke havde fremsendt en oversigt over fordelingen mellem disse former for eksport, når de aldrig var blevet anmodet herom. De har gjort gældende, at en anvendelse af listen over hjemmemarkedssalg, som viste en sådan fordeling, under alle omstændigheder gjorde det muligt at sondre mellem salgene til EU-importører og salgene til importører med hjemsted i tredjestater.
Sagsøgerne har i denne forbindelse fremhævet, at de i forhold til eksport til Unionen benytter et trekantet faktureringssystem mellem forretningsmæssigt forbundne selskaber. I medfør af dette system forholder det sig således, at de salgspriser, der er opført på fakturaer til kunder i Union for varer med oprindelse i Kina, kan være – og ofte er – forskellige fra de priser, der angives til toldmyndighederne i Unionen for disse varer på det tidspunkt, hvor de indføres.
I det omfang transaktionsværdien afspejler et eksportsalg og ikke er lavere end markedsværdien og de egentlige omkostninger ved de pågældende varer, hvilke indbefatter fragt- og forsikringsomkostninger, Unionens grænse, anvendes denne transaktionsværdi således lovligt med henblik på toldvurderingen i Unionen.
Sagsøgerne har fremført, at de oplysninger, som de havde tilsendt Kommissionen, udgjorde langt de bedste tilgængelige oplysninger om eksportsalgene af hjul af stål som omhandlet i bilag II til WTO’s antidumpingaftale. Dette konstaterede høringskonsulenten i øvrigt i sin første høringsrapport, hvori vedkommende angav, at sagsøgerne havde ageret så godt, som det var dem muligt.
Sagsøgerne har heraf konkluderet, at Kommissionen undlod at foretage en rimelig sammenligning af priserne ved at anvende eksportpriserne, som fastsat i grundforordningens artikel 2, stk. 11, idet den afviste at anvende de data, som den havde fået tilsendt, ikke udførte de handlinger, som den havde givet tilsagn om at foretage i den meddelelse, som den afsendte i forbindelse med underretningen om den foreløbige forordning, og støttede sine konklusioner på oplysninger, som den ikke havde bedt sagsøgerne om at fremsende.
Sagsøgerne har for det andet anført, at Kommissionen med hensyn til eksportprisen burde have anvendt grundforordningens artikel 18, stk. 3, ved at benytte HT’s salg »ab fabrik« til TC og ND til at beregne prisen for og mængden af eksporten til Unionen i undersøgelsesperioden, således at den i henhold til grundforordningens artikel 18, stk. 3, præcist havde kunnet fastsætte dumping- og skadesmargenerne for disse uden at tage hensyn til WS’ transaktioner, jf. gældende retspraksis, navnlig i præmis 120 og 121 i dom af 19. marts 2015, City Cycle Industries mod Rådet (
T-413/13
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:164
).
Sagsøgerne har i denne forbindelse gjort gældende, at Kommissionen aldrig har anfægtet de priser, som HT har faktureret TC eller ND, eller de værdier af hjulene af stål, der er blevet angivet til toldmyndighederne i Unionen ved importen af sagsøgernes hjul af stål. De har tilføjet, at fastsættelsen af eksportprisen på grundlag af sådanne data er i overensstemmelse med bestemmelserne i grundforordningens artikel 2, stk. 8 og 9.
De har fremhævet, at Kommissionens argumenter for at afslå at fastsætte eksportprisen på grundlag af den fakturering, der er sket mellem HT og TC, er uberettiget. Det ligger således fast, at disse priser er lavere end de priser, som kunderne i Unionen reelt er blevet faktureret. En fastsættelse af eksportprisen på grundlag af disse data er således egnet til at føre til en højere antidumpingtold, end hvis eksportprisen var fastsat på grundlag af de priser, som EU-importørerne reelt er blevet faktureret.
Med hensyn til Kommissionens indvending om, at det var umuligt at anvende usikre værdier på grund af grundforordningens artikel 9, stk. 6, har sagsøgerne anført, at disse bestemmelser kan anvendes, selv når Kommissionen benytter grundforordningens artikel 18 på stikprøveudvalgte producenter. Der tages derfor ikke hensyn til margenerne for de pågældende producenter ved beregningen af den vejede gennemsnitlige dumpingmargen, som finder anvendelse på de producenter, der ikke indgik i stikprøven.
Under alle omstændigheder har Kommissionen ikke påvist, hvorledes medtagelsen af sagsøgerne i stikprøven – uafhængigt af anvendelsen af grundforordningens artikel 9, stk. 6 – kunne påvirke resultaterne af undersøgelsen væsentligt.
Endelig har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionen i medfør af WTO-reglerne ikke lovligt kunne afslå at anvende bestemmelserne i grundforordningens artikel 18, stk. 3.
Kommissionen har gjort gældende, at disse argumenter skal forkastes.
For at besvare sagsøgernes argumenter forekommer det i denne forbindelse nødvendigt i første omgang at analysere, om de fremsendte dokumenter, såsom listen over hjemmemarkedssalg eller toldangivelserne, var tilstrækkeligt pålidelige til, at Kommissionen kunne fastsætte en eksportpris, og dernæst i anden omgang at afgøre, om det var muligt for Kommissionen at gøre brug af grundforordningens artikel 18, stk. 3, til at fastsætte eksportprisen under omstændigheder, hvor sagsøgerne havde fremsendt alle de dokumenter, som de havde i deres besiddelse.
Hvad allerførst angår spørgsmålet om pålideligheden af de data, der angår fastsættelsen af eksportprisen, skal det indledningsvis bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis, at Kommissionen inden for den fælles handelspolitik og ganske særligt med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger har et vidt skøn som følge af kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, den skal undersøge. For så vidt angår domstolsprøvelsen af Kommissionens skøn skal den således begrænses til en kontrol af, at formforskrifterne er overholdt, at de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, at der ikke er foretaget en åbenbart urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning (jf. dom af 14.12.2017, EBMA mod Giant (China),
C-61/16 P
,
EU:C:2017:968
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Ydermere har Domstolen fastslået, at Rettens efterprøvelse af de beviser, som Kommissionen har lagt til grund for sine konstateringer, ikke udgør en ny vurdering af de faktiske omstændigheder, som erstatter denne institutions. Denne kontrol gør ikke indgreb i denne institutions brede skønsmargen inden for området for handelspolitik, men er begrænset til en prøvelse af, om disse elementer var af en sådan art, at de understøttede Kommissionens konklusioner. Det tilkommer derfor ikke blot Retten at efterprøve den materielle nøjagtighed af de beviser, der påberåbes, deres troværdighed og sammenhæng, men ligeledes at kontrollere, om disse oplysninger omfatter alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning for at kunne vurdere en kompleks situation, og om disse oplysninger taler til støtte for de konklusioner, der udledes heraf (jf. dom af 14.12.2017, EBMA mod Giant (China),
C-61/16 P
,
EU:C:2017:968
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Desuden er de virksomheder, der er omfattet af antidumpingundersøgelsen, i henhold til grundforordningen forpligtet til at tilsende Kommissionen de oplysninger, der er nødvendige for at fastsætte deres dumpingmargen. Fremsendes sådanne oplysninger ikke, udsætter disse virksomheder sig for en risiko for, at der i henhold til denne forordnings artikel 18, stk. 1, bliver anvendt andre oplysninger end dem, de har fremsendt (jf. i denne retning dom af 13.7.2006, Shandong Reipu Biochemicals mod Rådet,
T-413/03
,
EU:T:2006:211
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at en analyse af det dokument fra Kommissionen, der er indeholdt i bilag B1 til svarskriftet, og som sagsøgerne ikke har anfægtet, for det første viser, at i hver af de syv salgskanaler, som HT-koncernen brugte til at eksportere sine produkter, betalte importørerne for de varer, der blev solgt af WS, som ikke førte noget regnskab. Følgelig, og uafhængigt af, at den samoanske selskabslov ikke foreskriver, at selskaber skal føre et certificeret regnskab, havde WS’ kontoudtog ingen bevisværdi.
For det andet skete salgene i samtlige salgskanaler til importørerne, uden at de fakturaer, der blev udfærdiget på deres vegne, blev bogført i HT-koncernen. Det forholdt sig nemlig således, enten at TC i sit regnskab bogførte fakturaer, hvor beløbet var lavere end det, der figurerede på fakturaerne til importørerne, og på grundlag af disse førstnævnte fakturaer foretog falske angivelser til toldmyndighederne hvad angik eksportprisen (kanal 1), eller at TC udstedte fakturaer på vegne af importørerne, uden dog af den grund at bogføre dem i sit regnskab (kanalerne 2 og 3), eller at WS udstedte fakturaer, som ikke blev bogført, eftersom samoansk lovgivning ikke forpligter selskaber til at føre et certificeret regnskab (kanalerne 4 og 5), eller endelig at fakturaerne blev udstedt af ND, som er et selskab uden for koncernen, og i forhold til hvilket Kommissionen ikke har kunnet indhente nogen oplysninger som følge af dets manglende samarbejde i undersøgelsen (kanalerne 6 og 7).
For det tredje skete eksportsalgene af varer i alle salgskanalerne, med undtagelse af den første salgskanal, efter at HT eller TC havde solgt varen til ND, hvilket af de grunde, der er nævnt i præmis 60 ovenfor, medførte, at det var umuligt for Kommissionen at fastslå den salgspris, de europæiske importører reelt havde betalt.
Samspillet mellem alle de omstændigheder, der er nævnt i præmis 59-61 ovenfor, giver ikke grundlag for at fastslå, at Kommissionen begik en åbenbar fejl ved at konkludere, at dataene vedrørende eksportprisen savnede enhver pålidelighed.
Dette indebærer, at det må anses for blot at være udtryk for postulater, når sagsøgerne har hævdet, at de har bevist 98% af de europæiske importørers betalinger på grundlag af WS’ kontoudtog, 90% af salgspriserne på grundlag af de af HT udfærdigede momsfakturaer, og endelig 65% af eksporttransaktionerne til Unionen på grundlag af disse importørers toldangivelser, og det samme gælder, når sagsøgerne har hævdet, at Kommissionen ikke tog højde for det trekantede handelssystem, som de havde indført.
Disse uoverensstemmelser er i øvrigt blevet påvist i retsmødet, hvor sagsøgerne har erkendt, at det var umuligt for Kommissionen at anvende WS’ regnskab, at der ikke forelå nogen bogføring af TC’s fakturaer til de europæiske importører, og at det som følge heraf var vanskeligt i den konkrete sag at fastsætte en pålidelig eksportpris.
Følgelig skal det for det første undersøges, om denne eksportpris – som foreslået af sagsøgerne – kunne fastsættes på grundlag af listen over hjemmemarkedssalg og de af HT udfærdigede momsfakturaer til TC, og om det var med urette, at Kommissionen konkluderede, at var umuligt at fastsætte en eksportpris, da der ikke forelå en oversigt med en sondring mellem eksporten til Unionen og den øvrige eksport, hvilken oversigt Kommissionen aldrig havde anmodet om at få fremsendt i løbet af undersøgelsen.
Hvad indledningsvis angår listen over hjemmemarkedssalg og de af HT udfærdigede momsfakturaer til TC skal det bemærkes, at dette bevismateriale, som fremhævet af Kommissionen i retsmødet, angik en række salg, som HT havde foretaget til TC, dvs. koncerninterne salg og hjemmemarkedssalg, hvis pris følgelig var forskellig fra den, de europæiske importører reelt havde betalt. Ydermere, og som bekræftet i retsmødet, var det umuligt for Kommissionen at efterprøve, om den af sagsøgerne angivne eksport til Unionen rent faktisk havde fundet sted, da der ikke forelå nogen pålidelig bogføring vedrørende denne eksport.
Med hensyn til sagsøgernes argument om den manglende fremlæggelse af en oversigt med en sondring mellem eksporten til Unionen og den øvrige eksport skal det hertil bemærkes, at sagsøgerne i retsmødet først angav, at en sådan oversigt var overflødig, eftersom alle de oplysninger, der skulle indgå deri, allerede var indeholdt i listen over hjemmemarkedssalg, hvorefter de bekræftede, at de ville have været i stand til at fremlægge en sådan oversigt, hvis Kommissionen havde anmodet dem herom – således som det fremgår af de kommentarer, der blev afsendt den 25. oktober 2019 efter underretningen om den foreløbige forordning – for slutteligt at anerkende, at de ikke havde fremsendt en sådan oversigt, fordi de frygtede, at Kommissionen ville foreholde dem den manglende pålidelighed af en sådan oversigt, da der ikke forelå nogen fakturaer, der understøttede disse data.
Disse modstridende udtalelser viser den kunstige karakter af sagsøgernes argument om, at Kommissionen ikke med henblik på at forkaste deres data om eksportprisen kunne gøre gældende over for dem, at der ikke var blevet fremsendt en oversigt over eksporten til Unionen.
Når Kommissionen ikke lagde disse eksportdata til grund, var det nemlig ikke udelukkende på grund af manglen på en sådan oversigt, men også fordi denne institution, som det bl.a. fremgår af 32., 35. og 40. betragtning til den anfægtede forordning, stod over for »en grundlæggende mangel på pålidelighed af registrene«, og det var umuligt med sikkerhed at fastslå typen og antallet af produkter, der var blevet eksporteret til Unionen, således at det var umuligt for Kommissionen at fastsætte en eksportpris på grundlag af de af HT udstedte momsfakturaer til TC. Disse sidstnævnte konstateringer er i øvrigt på ingen måde i modstrid med, at Kommissionen konkluderede, at dataene angående den normale værdi var pålidelige, eftersom disse data blev bogført regelmæssigt i HT’s regnskab, i modsætning til dataene angående eksporten.
De forordninger, som sagsøgerne har henvist til for at påvise, at Kommissionen har fraveget sin sædvanlige praksis angående justering af eksportpriserne, er desuden ikke relevante, idet lovligheden af en forordning om indførelse af en antidumpingtold skal vurderes på grundlag af retsregler og navnlig grundforordningens bestemmelser og ikke på grundlag af en angivelig hidtidig afgørelsespraksis fra Kommissionen (jf. i denne retning dom af 18.10.2016, Crown Equipment (Suzhou) og Crown Gabelstapler mod Rådet,
T-351/13
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2016:616
, præmis
).
Hvad for det andet angår sagsøgernes argumenter om den angiveligt manglende omhu hos undersøgelsesmedarbejderne i forhold til de europæiske importører og om dokumenterne vedrørende disse importører bemærkes indledningsvis, at Kommissionen i modsætning til, hvad sagsøgerne har hævdet, aldrig har forpligtet sig til at foretage en undersøgelse på stedet hos disse importører med henblik på at fastsætte eksportprisen. Det fremgår nemlig af den specifikke meddelelse til sagsøgerne, der ledsagede den foreløbige forordning, at denne institution alene noterede deres forslag herom, som blev fremsat i en skrivelse af 27. august 2019, og som fremgår af bilag A 21 til stævningen.
Ud over at sagsøgerne ikke har bestridt den omstændighed, der er anført i 33. betragtning til den anfægtede forordning, hvorefter kun tre EU-importører accepterede at samarbejde med Kommissionen, skal det dernæst bemærkes, at det oplyste antal af disse importører varierede i løbet af undersøgelsen, idet det steg fra otte, således som det fremgår af det dokument af 27. august 2019, der er vedlagt som bilag A 21 til stævningen, til tolv i januar 2020, således som det fremgår af de dokumenter, der er indeholdt i bilag A 28 til stævningen.
En sådan variation i antallet af EU-importører indebærer, således som Kommissionen bekræftede i retsmødet, at denne institution med føje kunne antage, at den ikke havde nogen sikkerhed for pålideligheden af de oplysninger, som sagsøgerne havde fremsendt vedrørende disse importører, således at den ikke kan kritiseres for ikke at have taget hensyn til disse oplysninger eller for ikke at have rettet henvendelse til disse importører. Kommissionen kan således ikke kritiseres for at have tilsidesat bestemmelserne i grundforordningens artikel 6, stk. 4.
Hvad for det tredje angår argumenterne vedrørende de kinesiske toldstatistikker viser de sammenfattende tabeller over tolddokumenterne i første omgang en række uoverensstemmelser, som Kommissionen har påvist i bilag B2 til svarskriftet. Dette har ført sagsøgerne til at ændre disse tabeller uden dog at overbevise undersøgelsestjenesterne, da det har været umuligt for dem at sammenholde disse data med sagsøgernes regnskabsmæssige og skattemæssige data. I anden omgang var varernes referenceværdi i disse dokumenter angivet i kilogram og angav samlede betalingsbeløb udtrykt i amerikanske dollars, således at Kommissionen ikke kunne få kendskab til typen og mængden af produkter, der var blevet eksporteret til Unionen, eller enhedsbeløbene ved salg, som imidlertid er nødvendige oplysninger for at fastsætte en eksportpris. Endelig hidrørte disse dokumenter delvist fra ND, som er et selskab, der ikke er forretningsmæssigt forbundet med sagsøgerne, hvilket gjorde det umuligt for Kommissionen at kontrollere dokumenternes rigtighed og følgelig deres beviskraft.
Hvad endelig angår sagsøgernes klagepunkt om, at Kommissionen har tilsidesat grundforordningens artikel 18, stk. 3, skal det bemærkes, at formålet med grundforordningens artikel 18 er at gøre det muligt for Kommissionen at fortsætte undersøgelsen, selv hvis parterne måtte nægte at samarbejde eller måtte samarbejde i utilstrækkelig grad. Niveauet af parternes samarbejde skal vurderes i forhold til begrebet »nødvendige oplysninger«, der anvendes i denne artikel, således at parterne for at kunne anses for at samarbejde skal tilsende Kommissionen de oplysninger, der kan give denne institution grundlag for at træffe de rette afgørelser i forbindelse med antidumpingundersøgelsen, idet vurderingen af en oplysnings »nødvendige« karakter skal foretages fra sag til sag (jf. i denne retning dom af 14.12.2017, EBMA mod Giant (China),
C-61/16 P
,
EU:C:2017:968
, præmis
og
).
Det er således allerede blevet fastslået, at omfanget af en berørt parts anstrengelser for at meddele visse oplysninger ikke nødvendigvis har forbindelse med de meddelte oplysningers indre kvalitet og under alle omstændigheder ikke er det eneste afgørende forhold herfor. Såfremt de ønskede oplysninger ikke endeligt opnås, har Kommissionen således ret til at anvende de foreliggende faktiske oplysninger om de ønskede oplysninger (jf. hvad angår punkt 6.8 i WTO’s antidumpingaftale rapporten fra særenheden nedsat som led i WTO med overskriften »Egypten – endelige antidumpingforanstaltninger for import af stålarmeringsstænger med oprindelse i Tyrkiet«, vedtaget den 1.10.2002, punkt 7 242) (dom af 4.3.2010, Sun Sang Kong Yuen Shoes Factory mod Rådet,
T-409/06
,
EU:T:2010:69
, præmis
).
Endelig følger det af fast retspraksis, at grundforordningens artikel 18, stk. 3, bestemmer, at selv om de oplysninger, som en berørt part indgiver, ikke er fyldestgørende i enhver henseende, ses der ikke bort fra dem, forudsat at eventuelle mangler ikke giver anledning til urimelige vanskeligheder i arbejdet med at nå til rimeligt nøjagtige resultater, at oplysningerne indgives på korrekt vis og rettidigt, at de kan efterprøves, og at den pågældende part har handlet efter bedste evne. Det fremgår af bestemmelsens ordlyd, at de fire betingelser er kumulative. Som følge deraf medfører den omstændighed, at én enkelt af disse betingelser ikke er opfyldt, at bestemmelsen ikke kan anvendes, og dermed at de omhandlede oplysninger ikke kan tages i betragtning (jf. dom af 19.3.2015, City Cycle Industries mod Rådet,
T-413/13
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:164
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal i denne forbindelse fastslås, at Kommissionen af de grunde, der allerede er anført i præmis 59-62 ovenfor, med føje kunne anvende grundforordningens artikel 18, stk. 1, til at fastsætte eksportprisen, for så vidt som manglerne ved de af sagsøgerne fremsendte data gjorde det urimeligt vanskeligt at nå til rimeligt nøjagtige resultater.
Det følger af det ovenstående, at det var uden at anlægge et åbenbart urigtigt skøn og uden at tilsidesætte grundforordningens artikel 18, stk. 1 og 3, og følgelig artikel 9, stk. 6, eller bilag II, punkt 3, til WTO’s antidumpingaftale, at Kommissionen i 29.-41. betragtning til den anfægtede forordning i det væsentlige konkluderede, at uafhængigt af, om sagsøgerne havde handlet efter bedste evne, skyldtes den væsentligste vanskelighed i løbet af undersøgelsen, at der ikke forelå en komplet og kontrollerbar helhed af data om eksporttransaktionerne, herunder og navnlig hvad angik de eksporterede produkter, mængderne og værdierne, således at denne institution konkluderede, at den ikke kunne udøve nogen korrekt og uafhængig kontrol af disse data, og således at den forkastede dem i deres helhed og gjorde brug af de foreliggende faktiske oplysninger i overensstemmelse med bestemmelserne i grundforordningens artikel 18, stk. 1.
Endelig skal det fastslås, at den blotte omtale af en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 6a, artikel 2, stk. 8, 9, 10 og 11, og artikel 3 og 6, ud over at være kortfattet ikke er tilstrækkelig til at godtgøre relevansen af det hævdede om en tilsidesættelse af disse bestemmelser, og følgelig ikke er tilstrækkelig til at påvise nogen som helst ulovlighed ved den anfægtede forordning i denne henseende.
Det andet anbringendes første og andet led må derfor forkastes.
–
Det andet anbringendes tredje led, hvormed det gøres gældende, at der er sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2 og 3, artikel 6, stk. 6 og 8, artikel 9, stk. 4, og artikel 18, stk. 1 og 3, og af bilag II, punkt 3, til WTO’s antidumpingaftale
Sagsøgerne har med det andet anbringendes tredje led i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen tilsidesatte grundforordningens artikel 18, stk. 1 og 3, og bilag II, punkt 3, til WTO’s antidumpingaftale samt grundforordningens artikel 2 og 3, artikel 6, stk. 6 og 8, og artikel 9, stk. 4, ved ikke at anvende sagsøgernes data til at fastsætte den normale værdi, på trods af at de var blevet anset for at være pålidelige. Sagsøgerne har tilføjet, at Kommissionen ikke gav en tilstrækkelig forklaring på grundene til, at den ikke havde benyttet disse oplysninger til at fastsætte den normale værdi.
Sagsøgerne har i denne forbindelse anført, at Kommissionen har fraveget sin sædvanlige praksis, der består i kun at anvende de foreliggende faktiske oplysninger under omstændigheder, hvor dataene ikke er fuldt ud kontrollerbare og pålidelige.
De har fremhævet, at denne praksis er i overensstemmelse med WTO’s retspraksis.
Sagsøgerne har anført, at Kommissionen ikke gav en tilstrækkelig forklaring på, hvorfor den ikke havde beregnet den normale værdi, selv om den rådede over pålidelige oplysninger herom, således som det fremgår af 42. og 44. betragtning til den anfægtede forordning.
Sagsøgerne har gjort gældende, at det var muligt for Kommissionen at anvende deres normale værdi med henblik på at sammenligne den med eksportpriserne til Unionen, deres beregnede eksportpriser til Unionen, eller i det mindste med de eksportpriser, der blev anvendt af den eneste producent, som indgik i stikprøven, og som havde samarbejdet, eller med de eksportpriser, der blev fremlagt af de øvrige eksporterende producenter, som havde anmodet om en individuel undersøgelse i henhold til grundforordningens artikel 17, stk. 3, eller af de øvrige berørte parter.
Sagsøgerne har tilføjet, at der med en sådan fremgangsmåde ville være blevet taget hensyn til, at de havde samarbejdet fuldt ud med Kommissionen under hele undersøgelsen, hvilket høringskonsulenten i øvrigt har fremhævet, og Kommissionen ikke har bestridt.
Kommissionen har bestridt disse argumenter.
Hvad angår det argument fra sagsøgerne, der er nævnt i præmis 87 ovenfor, skal det i denne forbindelse indledningsvis bemærkes, at høringskonsulenten i den oprindelige høringsrapport af 17. september 2019 ganske vist udtalte, at hun, henset til de bestræbelser, som sagsøgerne havde udfoldet, var af den opfattelse, at anvendelsen af kvalificeringen som »ikke-samarbejdende« på sagsøgerne, for så vidt som de havde afgivet falske eller vildledende oplysninger, ikke var den bedste, og at hun derfor anmodede om, at betingelserne for at anvende grundforordningens artikel 18 blev klarlagt. Det ligger dog fast, at samme høringskonsulent i den anden og sidste høringsrapport af 7. februar 2020 ikke længere fremkom med nogen bemærkning om Kommissionens anvendelse af denne artikel, hvorfor der ikke kan udledes nogen konsekvens af disse to dokumenter for så vidt angår niveauet af sagsøgernes samarbejde.
Hvad angår de forordninger, som sagsøgerne har påberåbt sig til støtte for, at der foreligger en angivelig praksis fra Kommissionens side, som består i kun at anvende de foreliggende faktiske oplysninger under omstændigheder, hvor oplysningerne ikke er fuldt ud kontrollerbare og pålidelige, er det tilstrækkeligt at forkaste dette argument på grundlag af den retspraksis, der er nævnt i præmis 70 ovenfor.
Hvad angår WTO’s antidumpingaftale, og nærmere bestemt bilag II til denne aftale, samt den dertil knyttede retspraksis, som har været genstand for et skriftligt spørgsmål til besvarelse i retsmødet, skal det bemærkes, at det er i lyset af disse bestemmelser, at grundforordningens artikel 18 i videst muligt omfang skal fortolkes, eftersom denne artikel udgør gennemførelsen i EU-retten af indholdet af disse bestemmelser (jf. i denne retning dom af 22.5.2014, Guangdong Kito Ceramics m.fl. mod Rådet,
T-633/11
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2014:271
, præmis
).
Det skal i denne forbindelse fremhæves, at i punkt 7354 ff. i WTO-panelets rapport af 16. november 2007, EF, antidumpingforanstaltninger vedrørende opdrættede laks (WT/DS 337/R), som sagsøgerne har påberåbt sig, fremhævede denne WTO-særenhed i forbindelse med De Europæiske Fællesskabers afvisning af et bevis vedrørende fastsættelsen af den normale værdi, at den undersøgende myndighed i henhold til artikel 6.8 i WTO’s antidumpingaftale og punkt 3 i bilag II til denne aftale skulle anvende de »kontrollerbare« oplysninger, som denne myndighed havde fået tilsendt af parterne.
Det er desuden rigtigt, at WTO-panelet i sagen De Forenede Stater – Antidumping- og udligningsforanstaltninger pålagt stålplader med oprindelse i Indien (WT/DS 206/R), som sagsøgerne ligeledes har påberåbt sig, i punkt 7.60 ff. i sin rapport i det væsentlige fandt, at undersøgelsesmyndighederne skulle bestræbe sig på i videst muligt omfang at anvende de oplysninger, som parterne havde tilsendt dem, eftersom et af de grundlæggende formål med WTO’s antidumpingaftale som helhed var at sikre, at der så vidt muligt blev udarbejdet objektive fastsættelser på grundlag af de faktiske omstændigheder.
Det forholder sig ikke desto mindre således, at WTO-panelet i samme rapports punkt 7.62 og 7.64 anførte, at det ikke var muligt at konkludere, at den undersøgende myndighed skulle anvende oplysninger, der f.eks. ikke var kontrollerbare eller ikke var blevet meddelt i tide, eller at den skulle anvende disse oplysninger, uanset hvilke vanskeligheder det medførte.
Som Kommissionen har fremhævet i retsmødet, uden at sagsøgerne har kunnet anfægte det, skal det endvidere bemærkes, at de sager, der gav anledning til disse to WTO-rapporter, adskiller sig fra den foreliggende sag derved, at den væsentligste vanskelighed, som undersøgelsestjenesterne stødte på i disse sager, ikke som i det foreliggende tilfælde bestod i fastsættelsen af eksportprisen som følge af, at der ikke var blevet fremsendt nogen pålidelige oplysninger om eksporten – navnlig for så vidt angik typerne af eksporterede varer og eksportpriserne – men i fastsættelsen af den normale værdi.
Det kan udledes af disse to rapporter, at når undersøgelsesmyndigheden i princippet skal bestræbe sig på at anvende de oplysninger, som parterne har meddelt, og som kan efterprøves, skal den gøre dette, for så vidt som det er muligt. Dette indebærer, at denne myndighed kan undlade at tage hensyn til oplysninger, der i sidste ende kan give resultater, der ikke gør det muligt at nå frem til rimeligt korrekte konklusioner.
I forbindelse med den foreliggende sag ville enhver fastsættelse af den normale værdi imidlertid have været overflødig, eftersom der ikke ville kunne fastsættes nogen dumpingmargen, da det ikke var muligt at fastsætte en eksportpris vedrørende sagsøgerne, således som det fremgår af præmis 56-81 ovenfor.
Denne konklusion drages ikke i tvivl af sagsøgernes argument om, at det ville have været muligt at fastsætte deres normale værdi med henblik på at sammenligne den med den eksportpris, der blev beregnet for andre producenter. Eftersom der, som det fremgår af præmis 69 ovenfor, ikke var nogen vished for ensartetheden og mængden af den type produkter, der blev eksporteret, ville anvendelsen af en sådan metode, som Kommissionen har fremhævet i retsmødet, nemlig uundgåeligt have medført en sammenholdelse af værdier, der ikke svarede til hinanden og følgelig var asymmetriske, således at konklusionerne vedrørende dumpingmargenen i sidste ende ikke ville have været rimeligt korrekte.
Hvad angår klagepunktet om en utilstrækkelig begrundelse for, hvorfor Kommissionen ikke beregnede den normale værdi, skal det bemærkes, at Retten allerede har fastslået, at den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 296 TEUF, klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte personer kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan forsvare deres rettigheder, og således at Unionens retsinstanser kan udøve deres kontrol. Det kan dog ikke kræves, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige forhold, da spørgsmålet om, hvorvidt en retsakts begrundelse opfylder kravene efter artikel 296 TEUF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden af retsakten, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (jf. dom af 10.10.2012, Shanghai Biaowu High-Tensile Fastener og Shanghai Prime Machinery mod Rådet,
T-170/09
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2012:531
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Begrundelsen for den anfægtede forordning skal i øvrigt især vurderes i forhold til de oplysninger, som sagsøgeren har modtaget, og de bemærkninger, som denne har afgivet under den administrative procedure (dom af 4.3.2010, Sun Sang Kong Yuen Shoes Factory mod Rådet,
T-409/06
,
EU:T:2010:69
, præmis
). Det kræves navnlig ikke, at begrundelsen for antidumpingforordningerne specificerer de ofte meget talrige og komplicerede faktiske og retlige detaljer, som omfattes af forordningerne, når de falder inden for systematikken i den helhed, hvori de indgår. Det er i denne henseende tilstrækkeligt, at institutionernes tankegang i forordningerne fremgår klart og utvetydigt (jf. i denne retning dom af 15.10.1998, Industrie des poudres sphériques mod Rådet,
T-2/95
,
EU:T:1998:242
, præmis
).
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at i modsætning til, hvad sagsøgerne har hævdet, gør de begrundelser, som Kommissionen har angivet i den anfægtede forordning, det muligt at forstå grundene til, at denne institution har konkluderet, at dataene vedrørende den normale værdi ikke udgør halvdelen af de oplysninger, der er nødvendige for at fastsætte en dumpingmargen.
Som Kommissionen klart og utvetydigt anførte i 42. betragtning til den anfægtede forordning, havde fastsættelsen af den normale værdi nemlig ingen virkning i den foreliggende sag, eftersom de oplysninger, der blev fremsendt med henblik på fastsættelsen af eksportprisen – hvilken er et grundlæggende element ved beregningen af dumpingmargenen – ikke var pålidelige, eftersom de ikke var kontrollerbare.
Det må endvidere fastslås, at denne begrundelse har gjort det muligt for sagsøgerne at forstå grundene til, at Kommissionen ikke har fastsat deres normale værdi i det foreliggende tilfælde, og at anfægte lovligheden af dette valg, således som det fremgår af de argumenter, der bl.a. er fremført i forbindelse med dette anbringende. En sådan begrundelse gør det ligeledes muligt for Unionens retsinstanser at udøve deres kontrol med hensyn til den anfægtede forordnings lovlighed.
Endelig, og af de samme grunde som dem, der er anført i præmis 80 ovenfor, skal klagepunktet om en angivelig tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2 og 3, artikel 6, stk. 6 og 8, og artikel 9, stk. 4, forkastes.
Det følger af det ovenstående, at det andet anbringendes tredje led må forkastes, og dermed må det andet anbringende forkastes i sin helhed.
[
udelades
]

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Første Afdeling):

1)
Europa-Kommissionen frifindes.

2)
Zhejiang Hangtong Machinery Manufacture Co. Ltd og Ningbo Hi-Tech Zone Tongcheng Auto Parts Co. Ltd betaler sagsomkostningerne.

Kanninen
Porchia
Stancu
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 6. juli 2022.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.
(
) – Der gengives kun de præmisser i nærværende dom, som Retten finder det relevant at offentliggøre.