CELEX: 62017CJ0104
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 94/62/EK
Iepakojums un izlietotais iepakojums
Izlietotā iepakojuma reģenerācija un pārstrāde
Ieguldījums valsts vides fondos
Iepakotu izstrādājumu un iepakojuma laišana vietējā tirgū, nemainot šo iepakojumu
“Piesārņotājs maksā” princips
“Piesārņotājs maksā” princips
Piesārņotāja kvalifikācija”

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 94/62/EK (1994. gada 20. decembris) par iepakojumu un izlietoto iepakojumu (
OV 1994, L 365, 10. lpp.
) 15. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp
SC Cali Esprou SRL
un
Administraţia Fondului pentru Mediu
(Vides fonda administrācija, Rumānija) (turpmāk tekstā – “
AFE
”) par maksājumu, ko
AFE
uzlikusi
Cali Esprou
un kas tiek aprēķināts atkarībā no otrās minētās 2013. un 2014. gadā Rumānijas tirgū laistā iepakojuma.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 94/62 pirmais un otrais apsvērums ir izteikti šādā redakcijā:
“[..] tā kā šobrīd atšķirīgie valstu pasākumi attiecībā uz iepakojuma un izlietotā iepakojuma apsaimniekošanu būtu jāsaskaņo, lai, no vienas puses, novērstu vai samazinātu nelabvēlīgu ietekmi uz vidi, tādējādi nodrošinot augsta līmeņa vides aizsardzību, un, no otras puses, nodrošinātu iekšējā tirgus sekmīgu darbību un izvairītos no tirdzniecību kavējošiem apstākļiem un brīvas konkurences izkropļošanas vai ierobežošanas Kopienā;
[..] labākais veids novērst izlietotā iepakojuma rašanos ir samazināt kopējo iepakojuma materiālietilpību”.
Atbilstoši šīs direktīvas preambulas divdesmit devītajam apsvērumam:
“[..] ir svarīgi, lai visi tie, kas ir iesaistīti iepakojuma un iepakotu produktu ražošanā, lietošanā, importā un izplatīšanā, labāk apzinātos, cik lielā mērā iepakojums kļūst par atkritumiem, un ka saskaņā ar “piesārņotājs maksā” principu tie uzņemas atbildību par šādiem atkritumiem; tā kā šajā direktīvā paredzēto mērķu sasniegšana un tālāka attīstība ietver un prasa ciešu visu partneru sadarbību saskaņā ar dalītas atbildības principu”.
Minētās direktīvas 1. pantā “Mērķi” ir paredzēts:
“1.   Šīs direktīvas mērķis ir saskaņot šobrīd atšķirīgos iepakojuma un izlietotā iepakojuma apsaimniekošanas pasākumus dažādās valstīs, lai, no vienas puses, novērstu jebkādu nelabvēlīgu ietekmi uz vidi, tādējādi nodrošinot augsta līmeņa vides aizsardzību, un, no otras puses, garantētu iekšējā tirgus sekmīgu darbību un izvairītos no tirdzniecību kavējošiem apstākļiem, kā arī no brīvas konkurences izkropļošanas vai ierobežošanas Kopienā.
2.   Tādēļ šajā direktīvā paredzēti pasākumi, kuru mērķis kā pirmā prioritāte ir novērst izlietotā iepakojuma rašanos un papildu pamatprincipi ir atkārtota lietošana, pārstrāde un citas izlietotā iepakojuma reģenerācijas formas, tādējādi samazinot šādu atkritumu galīgo apglabāšanu.”
Šīs pašas direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šī direktīva attiecas uz jebkādu Kopienas tirgū laisto iepakojumu, kā arī uz visu izlietoto iepakojumu neatkarīgi no tā, vai to lieto vai izmet ražošanas, tirdzniecības, biroja, veikala, mājsaimniecības vai jebkādā citā līmenī, kā arī neatkarīgi no izmantotā materiāla.”
Direktīvas 94/62 3. panta 11. punktā ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
[..]
11)
“uzņēmēji” saistībā ar iepakojumu ir iepakojuma materiālu piegādātāji, iepakojuma ražotāji, pārstrādes uzņēmumi, pildītāji un lietotāji, importētāji, tirgotāji un izplatītāji, kā arī iestādes un sabiedriskas organizācijas.”
Šīs direktīvas 15. pantā ir paredzēts:
“Rīkojoties saskaņā ar atbilstīgajiem Līguma noteikumiem, Padome paredz ekonomiskus līdzekļus, lai veicinātu šajā direktīvā paredzēto mērķu izpildi. Ja šādi pasākumi nav paredzēti, dalībvalstis var saskaņā ar Kopienas vides politikas pamatprincipiem,
inter alia
, saskaņā ar “piesārņotājs maksā” principu, kā arī atbilstīgi no Līguma izrietošajiem principiem paredzēt pasākumus, lai īstenotu minētos mērķus.”
Rumānijas tiesību akti
Hotărâre Guvernului
nr. 621/2005 privind gestionarea ambalajelor și a deșeurilor de ambalaje
(Valdības lēmums par izlietotā iepakojuma apsaimniekošanu Nr. 621/2005) (
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 639, 2005. gada 20. jūlijs; turpmāk tekstā – “Valdības lēmums Nr. 621/2005”) – tā pamatlietā piemērojamajā redakcijā – 16. panta 1. un 4. punktā ir paredzēts:
“(1)   Uzņēmēji, Rumānijas juridiskās personas saskaņā ar turpmāk norādītajiem nosacījumiem atbild par visiem atkritumiem no tā iepakojuma, kuru laiž valsts tirgū:
a)
uzņēmēji, kuri laiž tirgū iepakotus ražojumus, atbild par atkritumiem no primārā, sekundārā un terciārā iepakojuma, kas izmantoti viņu ražojumu iepakošanai, izņemot pārdošanas iepakojumu, kuru pārdošanas punktā izmanto to ražojumu iepakošanai, kurus tie laiž iekšējā tirgū;
b)
uzņēmēji, kuri jau individuāli iepakotus ražojumus iepako vēlreiz tālākpārdošanai vai tālākizplatīšanai, atbild par atkritumiem no sekundārā un terciārā iepakojuma, kurus tie laiž iekšējā tirgū;
c)
uzņēmēji, kuri tirgū laiž pārdošanas iepakojumu, ir atbildīgi par atkritumiem no šī iepakojuma.
[..]
(4)   2. punktā minētajiem uzņēmējiem ir jāsasniedz vismaz mērķi, kas minēti 3 pielikumā [
Ordonanța de urgență a guvernului
nr. 196/2005 privind Fondul pentru mediu
(Valdības ārkārtas rīkojums Nr. 196/2005 par Vides fondu) (
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 1193, 2005. gada 30. decembris)], kurš ar grozījumiem un papildinājumiem apstiprināts ar [
Legea
nr. 105/2006 (Likums Nr. 105/2006)], ar tā grozījumiem un papildinājumiem, kas piemērojami izlietotajam iepakojumam, kas radies, valsts tirgū laižot/pārņemot iepakojumu uz līguma pamata, un kuram ir nodrošināta izcelsmes izsekojamība.”
Valdības ārkārtas rīkojuma Nr. 196/2005 par Vides fondu (turpmāk tekstā – “
OUG
Nr. 196/2005”) – tā pamatlietā piemērojamajā redakcijā – 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir noteikts:
“Vides fonds iekasē šādus nodokļus:
[..]
d)
maksājumu 2 [Rumānijas leju (RON)]/kg apmērā no uzņēmējiem, kuri valsts tirgū laiž iepakotus ražojumus un kuri valsts tirgū pirmo reizi izplata pārdošanas iepakojumu, un no uzņēmējiem, kuri profesionālām vajadzībām īrē iepakojumu neatkarīgi no tā veida, pamatojoties uz starpību starp, pirmkārt, izlietotā iepakojuma daudzumiem, kuri atbilst obligātajam mērķim – proti, kas ir jāreģenerē vai jāsadedzina sadedzināšanas iekārtās, iegūstot enerģiju, un jāreģenerē, veicot pārstrādi, 3 pielikuma izpratnē, – un, otrkārt, tiem izlietotā iepakojuma daudzumiem, kas faktiski reģenerēti vai sadedzināti sadedzināšanas iekārtās, iegūstot enerģiju, un reģenerēti, veicot pārstrādi.”
Ordinul nr. 578/2006 pentru aprobarea metodologiei de calcul al contribuțiilor și taxelor datorate la Fondul pentru mediu
(Dekrēts Nr. 578/2006, ar kuru apstiprina Vides fondam maksājamo maksājumu un nodevu aprēķināšanas metodi) (
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 516, 2006. gada 14. jūnijs), kurā grozījumi izdarīti tostarp ar
Ordinul nr. 1032
(Dekrēts Nr. 1032, 2011. gada 10. marts (
Monitorul Oficial al României
, I daļa, Nr. 196, 2011. gada 22. marts)), pielikuma 11. punktā ir paredzēts:
“Ražojuma laišana valsts tirgū ir ražojuma pirmreizēja piedāvāšana valsts tirgū ar mērķi to izplatīt un/vai lietot, tostarp lietot/patērēt personīgiem mērķiem, vai nu par atlīdzību, vai bez maksas. [..]”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Cali Esprou
iegādājas dažādus jau iepakotus izstrādājumus ārvalstīs, ko tā mazumtirgotājiem Rumānijas tirgū pārdod un piegādā, nekādi nemainot iepakojumu.
Tā Rumānijas tirgū laida izstrādājumus, kuri tika tirgoti laikposmā no 2011. gada 19. augusta līdz 2014. gada 31. decembrim. Laikposmā no 2015. gada 30. marta līdz 2. aprīlim
Cali Esprou
centrālajā birojā tika veikta nodokļu pārbaude, kontrolējot, vai tiek pildīti pienākumi veikt maksājumus
AFE
saskaņā ar
OUG
Nr. 196/2005 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu par tādu izstrādājumu iepakojumu, kas Rumānijas tirgū laisti laikposmā no 2011. līdz 2014. gadam.
Pēc šīs pārbaudes
Cali Esprou
netika noteikts nekāds papildu maksāšanas pienākums saskaņā ar
OUG
Nr. 196/2005 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu par 2011. un 2012. gadu. Tomēr par 2013. un 2014. gadu nodokļu iestādes, pamatojoties uz šo tiesību normu, tai noteica pienākumu samaksāt papildus 4242 RON (aptuveni 909 euro).
Cali Esprou
par šo pienākumu veikt papildu maksājumu iesniedza sūdzību
AFE
, norādot, ka tai neesot jāpilda
OUG
Nr. 196/2005 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētie pienākumi veikt maksājumus, jo tā nevarot tikt uzskatīta par “piesārņotāju”. 2015. gada 3. jūlijā
AFE
šo sūdzību noraidīja. 2015. gada 21. decembrī
Cali Esprou
cēla prasību
Tribunalul Vâlcea
(Vilčas apgabaltiesa, Rumānija), prasot it īpaši atcelt
AFE
lēmumu. Šī prasība tika noraidīta ar 2016. gada 6. maija spriedumu.
Cali Esprou
šo spriedumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā
Curtea de Apel Pitești
(Piteštu apelācijas tiesa), norādīdama, ka tā nevar tikt uzskatīta par piesārņotāju, jo viņa operējot ar iepakojumu, nevis izlietoto iepakojumu. Tāpat
Cali Esprou
skatījumā
OUG
Nr. 196/2005 9. panta 1. punkta d) apakšpunkts esot pretrunā Direktīvas 94/62 15. pantā iedibinātajam “piesārņotājs maksā” principam, kurā ir paredzēts noteikt valsts pasākumus šīs direktīvas mērķu sasniegšanai, ievērojot Savienības vides politikā valdošos principus – tostarp arī “piesārņotājs maksā” principu.
Šai sakarā iesniedzējtiesa norāda, ka
OUG
Nr. 196/2005 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētais maksājums ir “pasākums”, kas ietilpst Direktīvas 94/62 15. panta tvērumā. Tā tomēr uzdod jautājumu, vai šis maksājums ir saderīgs ar šajā pantā iedibināto “piesārņotājs maksā” principu. It īpaši, ņemot vērā šīs direktīvas 3. panta 11. punktā atrodamo uzņēmēja definīciju, tā uzskata, ka piesārņotājam minētās direktīvas 15. panta izpratnē ir jābūt saistītam ar iepakojuma pārstrādi atkritumos. Taču
Cali Esprou
esot starpniece, kura iepakošanā neiesaistās, kā dēļ arī iesniedzējtiesa jautā, vai
Cali Esprou
noteiktais pienākums veikt maksājumu
AFE
atbilstoši
OUG
Nr. 196/2005 9. panta 1. punkta d) apakšpunktam ir saderīgs ar minētās direktīvas 15. pantu.
Šādos apstākļos
Curtea de Apel Piteşti
(Piteštu apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas 94/62 15. pants var tikt interpretēts tādējādi, ka tas liedz Eiropas Savienības dalībvalstij pieņemt tiesību normu, ar kuru tiek ieviests maksājums uzņēmējam, kurš laiž valsts tirgū iepakotu preci un iepakojumus, bet neveic nekādas koriģējošas darbības ar preci vai iepakojumiem un tādā pašā formā pārdod tās uzņēmējam, kurš savukārt tās pārdod galapatērētājam, – maksājums, kura apjoms ir noteikts par kilogramu, pamatojoties uz starpību starp, pirmkārt, izlietotā iepakojuma daudzumiem, kuri atbilst obligātajam mērķim – proti, kas ir jāreģenerē vai jāsadedzina sadedzināšanas iekārtās, iegūstot enerģiju, un jāreģenerē, veicot pārstrādi, – un, otrkārt, tiem izlietotā iepakojuma daudzumiem, kas faktiski reģenerēti vai sadedzināti sadedzināšanas iekārtās, iegūstot enerģiju, un reģenerēti, veicot pārstrādi?”
Par prejudiciālo jautājumu
Uzdodot savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai ar Direktīvas 94/62 15. pantu un “piesārņotājs maksā” principu, ar kuru tas tiek īstenots, netiek pieļauts tāds tiesiskais regulējums, kāds ir aplūkots pamatlietā, saskaņā ar kuru no uzņēmēja, kurš nekādi nemaina iepakojumu, ko tas laiž tirgū, tiek pieprasīts maksājums, kas tiek aprēķināts atkarībā no svara atšķirības starp, pirmkārt, izlietotā iepakojuma daudzumiem, kas atbilst obligātajam mērķim, proti, kas ir jāsadedzina vai jāreģenerē, un, otrkārt, tiem izlietotā iepakojuma daudzumiem, kas faktiski sadedzināti vai reģenerēti.
Direktīvas 94/62 15. pantā ir paredzēts, ka Padome nosaka ekonomiskus līdzekļus, lai veicinātu minētajā direktīvā paredzēto mērķu izpildi, un, ja šādi līdzekļi nav paredzēti, dalībvalstis saskaņā ar Savienības vides politikas pamatprincipiem, tostarp saskaņā ar “piesārņotājs maksā” principu, kā arī atbilstīgi no LESD izrietošajiem principiem var paredzēt pasākumus, lai īstenotu tos pašus mērķus.
Tā kā Padome nav noteikusi šādus ekonomiskus līdzekļus, ar kuriem tiek noteikts maksājums par izlietoto iepakojumu, kurš ir laists dalībvalstu tirgū, pēdējās minētās tādējādi var noteikt pasākumus, ievērojot šī panta 15. panta otrajā teikumā izvirzītos nosacījumus.
Šai sakarā ir jānorāda, pirmkārt, ka Direktīvas 94/62 15. pantā un preambulas divdesmit devītajā apsvērumā minētais “piesārņotājs maksā” princips saskaņā ar minētajā apsvērumā noteikto prasa, lai “visi tie, kas ir iesaistīti iepakojuma un iepakotu produktu ražošanā, lietošanā, importā un izplatīšanā, labāk apzinātos, cik lielā mērā iepakojums kļūst par atkritumiem, un “tie uzņemas atbildību par šādiem atkritumiem”. Tātad minētais princips neattiecas tikai un vienīgi uz tiem, kuri tieši ir atbildīgi par atkritumu rašanos, bet tam ir plašāka piemērojamība. Tas attiecas arī uz tiem, kuri piedalās šādu atkritumu radīšanā, un tas ietver arī importētājus un izplatītājus (skat. pēc analoģijas spriedumu, 2017. gada 30. marts, VG Čistoća,
C‑335/16
,
EU:C:2017:242
,
24.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, attiecībā uz Direktīvā 94/62 definētajiem mērķiem – tās 1. panta ”Mērķi” 1. punktā ir precizēts, ka šīs direktīvas mērķis ir “nodrošin[ā]t augsta līmeņa vides aizsardzību”. Tāpat saskaņā ar šīs direktīvas minētā 1. panta 2. punktu ir paredzēti pasākumi, kuru mērķis “kā pirmā prioritāte ir novērst izlietotā iepakojuma rašanos un papildu pamatprincipi ir atkārtota lietošana, pārstrāde un citas izlietotā iepakojuma reģenerācijas formas, tādējādi samazinot šādu atkritumu galīgo apglabāšanu”. Šim nolūkam Direktīvas 94/62 2. pantā ir apstiprināts plašs šīs direktīvas tvērums, paredzot, ka tā attiecas uz jebkādu Savienības tirgū laisto iepakojumu, kā arī uz visu izlietoto iepakojumu.
Apstiprinājums šādiem mērķiem ir atrodams Direktīvas 94/62 preambulas pirmajā un otrajā apsvērumā, saskaņā ar kuriem, attiecīgi, ar šo direktīvu tiek mēģināts, no vienas puses, “novērst vai samazināt nelabvēlīgu ietekmi uz vidi” un, no otras puses, “samazināt kopējo iepakojuma materiālietilpību”.
Pamatlietā aplūkojamā maksājuma atbilstība Savienības tiesībām it īpaši ir jāvērtē Direktīvas 94/62 un “piesārņotājs maksā” principa mērķu gaismā.
No
OUG
Nr. 196/2005 9. panta 1. punkta d) apakšpunkta izriet, ka pamatlietā aplūkotais maksājums, kas uzņēmējiem ir jāmaksā par pirmreizēju izstrādājumu laišanu tirgū, tiek aprēķināts, atkarībā no atšķirības svarā starp, pirmkārt, izlietotā iepakojuma daudzumiem, kas atbilst obligātajam reģenerācijas vai sadedzināšanas mērķim, un, otrkārt, tiem izlietotā iepakojuma daudzumiem, kas faktiski reģenerēti vai sadedzināti sadedzināšanas iekārtās, iegūstot enerģiju, un reģenerēti, veicot pārstrādi.
Rumānijas valdības ieskatā šī maksājuma mērķis ir vispārīgi noteikt atbildību tiem, kuri Rumānijas tirgū laiž iepakojumu. Faktiski – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, nosakot maksājumu, kas tiek aprēķināts, pamatojoties uz izlietotā iepakojuma svaru, kas pārsniedz obligāto mērķi – proti, kas ir jāreģenerē vai jāsadedzina sadedzināšanas iekārtās, iegūstot enerģiju, un jāreģenerē, veicot pārstrādi, ar minēto maksājumu tiek rosināts, pirmkārt, samazināt valsts tirgū laistā iepakojuma apjomu un, otrkārt, veicināt minēto atkritumu reģenerāciju vai pārstrādi.
Tā pamatlietā aplūkotais maksājums atbilst mērķiem, kam paredzēta Direktīva 94/62, proti, pirmkārt, samazināt šīs direktīvas 1. panta 2. punktā un preambulas otrajā apsvērumā paredzēto atkritumu galīgo apglabāšanu, veicinot reģenerāciju vai sadedzināšanu sadedzināšanas iekārtās, iegūstot enerģiju, un reģenerāciju, veicot pārstrādi, un, otrkārt, nosakot finansiālu slogu, atturēt no obligātā atkritumu reģenerācijas vai sadedzināšanas sadedzināšanas iekārtās, iegūstot enerģiju, un reģenerācijas, veicot pārstrādi, mērķa neievērošanas.
Tāpat tāds maksājums kā pamatlietā aplūkotais acīmredzami iederas Direktīvas 94/62 15. pantā iedibinātā “piesārņotājs maksā” principa ievērošanas kontekstā. Faktiski tāds maksājums kā šī sprieduma 26.punktā aprakstītais rada finanšu slogu tiem, kuri valsts tirgū laiž iepakojumu un kuri pārsniedz noteiktus obligātos mērķus atkritumu sadedzināšanā un reģenerācijā. Kā izriet no iesniedzējtiesas lēmuma – no
OUG
Nr. 196/2005 9. panta 1. punkta d) apakšpunkta un grozītā Dekrēta Nr. 578/2006, ar kuru apstiprina Vides fondam maksājamo maksājumu un nodevu aprēķināšanas metodi, pielikuma 11. punkta var izsecināt, ka šī nodeva tiek piemērota tikai tiem, kuri minēto iepakojumu tirgū laiž pirmo reizi, nevis tālākā posmā iesaistītajiem uzņēmējiem. Turklāt šis maksājums ir jāveic, ja netiek ievēroti obligātie mērķi par atkritumiem, kuri reģenerēti vai sadedzināti, iegūstot enerģiju, un reģenerēti, veicot pārstrādi.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka tāds maksājums kā pamatlietā aplūkotais atbilst gan Direktīvas 94/62 mērķim, gan arī “piesārņotājs maksā” principam minētās direktīvas 15. panta izpratnē.
Šādu secinājumu neatspēko
Cali Esprou
iesniedzējtiesā izvirzītais arguments, ka uzņēmējs, kurš nemaina ievesto un Rumānijas tirgū laisto izstrādājumu iepakojumu, neesot “piesārņotājs” principa “piesārņotājs maksā” izpratnē.
Faktiski – kā tas izriet no šī sprieduma 22. punkta, principa “piesārņotājs maksā” tvērums attiecas uz iesaiņotu izstrādājumu importētājiem un izplatītājiem, – tas neattiecas tikai uz tiem uzņēmējiem, kuri veic koriģējošas darbības aplūkoto izstrādājumu iepakojumā. Importētāji un izplatītāji – neatkarīgi no tā, vai tie iesaistās vai neiesaistās iepakojuma koriģējošās darbībās, – piedalās atkritumu kā iepakojuma laišanā valsts tirgū.
Šo secinājumu apstiprina Direktīvas 94/62 sistēmiska interpretācija. Uz tādu uzņēmēju kā pamatlietā aplūkotais, kurš nav iesaistīts importēto un Rumānijas tirgū laisto izstrādājumu iepakojuma koriģējošās darbībās, attiecas minētā direktīva, kuras 3. panta 11. punktā ir definēti “uzņēmēji” plašā nozīmē, starp tiem iekļaujot arī “importētājus, tirgotājus un izplatītājus”.
Tātad dalībvalsts, nepārkāpdama Direktīvas 94/62 15. pantā iedibināto principu “piesārņotājs maksā”, var pieprasīt tādu maksājumu kā šī sprieduma 26. punktā aprakstītais no uzņēmējiem, kuri neveic koriģējošas darbības to izstrādājumu iepakojumā, kurus tie laiž valsts tirgū.
Jāpiebilst, ka Tiesa pamatoti ir nospriedusi, ka Direktīvas 94/62 15. pantā nav veikta izsmeļoša valsts pasākumu saskaņošana ar šo direktīvu regulētajās jomās, bet – kā tas ticis atgādināts šī sprieduma 20. punktā – Padomei ir paredzēta iespēja paredzēt ekonomiskus līdzekļus, lai veicinātu šajā direktīvā paredzēto mērķu izpildi, vai, ja tādu nav, dalībvalstīm ir dota iespēja rīkoties “atbilstīgi no Līguma izrietošajiem principiem”. Šādi šajā tiesību normā ir arī noteikta prasība piemērot atbilstošos LESD noteikumus (spriedums, 2015. gada 12. novembris, Visnapuu,
C‑198/14
,
EU:C:2015:751
,
47.
punkts).
Šai sakarā no LESD 110. panta izriet, pirmkārt, ka dalībvalstis citu dalībvalstu ražojumiem neuzliek iekšējos nodokļus, kas ir lielāki par tiem, kas uzlikti līdzīgiem vietējiem ražojumiem, un, otrkārt, dalībvalstis neuzliek citu dalībvalstu ražojumiem tādus iekšējos nodokļus, kas netieši aizsargā citus ražojumus.
Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka finanšu slogs ir iekšējais nodoklis LESD 110. panta izpratnē, ja tas izriet no vispārējas iekšējo nodokļu sistēmas, kas sistemātiski tiek piemērota konkrētām preču grupām, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, neatkarīgi no preces izcelsmes vai galamērķa (skat. spriedumus, 2006. gada 8. jūnijs, Koornstra,
C‑517/04
,
EU:C:2006:375
,
16.
punkts, kā arī 2007. gada 8. novembris, Stadtgemeinde Frohnleiten un Gemeindebetriebe Frohnleiten,
C‑221/06
,
EU:C:2007:657
,
31.
punkts).
Turklāt atkritumi ir jāuzskata par precēm LESD 110. panta nozīmē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1992. gada 9. jūlijs, Komisija/Beļģija,
C‑2/90
,
EU:C:1992:310
,
25.
–
28.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto un šī sprieduma 26. punktā ietverto pamatlietā aplūkotā maksājuma aprakstu, ir jāuzskata, ka šis maksājums ir finanšu slogs, kas ir daļa no iekšējo nodokļu vispārējās sistēmas, ar kuru savukārt sistēmiski tiek aptverta noteikta produktu kategorija, proti, tie izlietotā iepakojuma apjomi, kas pārsniedz obligātos atkritumu sadedzināšanas vai reģenerācijas mērķus un kas faktiski nav reģenerēti vai nav sadedzināti sadedzināšanas iekārtās, iegūstot enerģiju, un reģenerēti, veicot pārstrādi.
No tā izriet, ka pamatlietā aplūkotais maksājums ir iekšējs nodoklis LESD 110. panta izpratnē.
No iedibinātās judikatūras izriet, ka LESD 110. pants ir pārkāpts, ja nodoklis, ar ko tiek aplikta importētā prece, un nodoklis, ar ko tiek aplikta līdzīga vietējā prece, tiek aprēķināts atšķirīgi un ievērojot atšķirīgu kārtību un tā rezultātā vismaz atsevišķos gadījumos importētā prece tiek aplikta ar lielāku nodokli (skat. spriedumus, 2015. gada 12. novembris, Visnapuu,
C‑198/14
,
EU:C:2015:751
,
59.
punkts, un 2016. gada 16. jūnijs, Komisija/Portugāle,
C‑200/15
, nav publicēts,
EU:C:2016:453
,
24.
punkts).
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkotais maksājums attiecas uz izlietotu iepakojumu, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, neatkarīgi no tā izcelsmes vai galamērķa. Šis maksājums ir jāveic uzņēmējiem, kuri valsts tirgū laiž iepakotus izstrādājumus neatkarīgi no to izcelsmes. Turklāt iesniedzējtiesas lēmumā nav ietverts neviens elements, kas pierādītu, ka ar minēto maksājumu pamatīgāk tiktu skarts importētajiem izstrādājumiem izlietotais iepakojums salīdzinājumā ar vietējiem izstrādājumiem izlietoto iepakojumu.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka ar Direktīvas 94/62 15. pantu un “piesārņotājs maksā” principu, ar kuru tas tiek īstenots, tiek pieļauts tāds tiesiskais regulējums, kāds ir aplūkots pamatlietā, saskaņā ar kuru no uzņēmēja, kurš tirgū laistajam iepakojumam neveic koriģējošas darbības, tiek pieprasīts maksājums, kas tiek aprēķināts atkarībā no svara atšķirības starp, pirmkārt, izlietotā iepakojuma daudzumiem, kas atbilst obligātajam mērķim, proti, kas ir jāreģenerē vai jāsadedzina, iegūstot enerģiju, un jāreģenerē, veicot pārstrādi, un, otrkārt, tiem izlietotā iepakojuma daudzumiem, kas faktiski sadedzināti vai reģenerēti.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:

Ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 94/62/EK (1994. gada 20. decembris) par iepakojumu un izlietoto iepakojumu 15. pantu un “piesārņotājs maksā” principu, ar kuru tas tiek īstenots, tiek pieļauts tāds tiesiskais regulējums, kāds ir aplūkots pamatlietā, saskaņā ar kuru no uzņēmēja, kurš tirgū laistajam iepakojumam neveic koriģējošas darbības, tiek pieprasīts maksājums, kas tiek aprēķināts atkarībā no svara atšķirības starp, pirmkārt, izlietotā iepakojuma daudzumiem, kas atbilst obligātajam mērķim, proti, kas ir jāreģenerē vai jāsadedzina, iegūstot enerģiju, un jāreģenerē, veicot pārstrādi, un, otrkārt, tiem izlietotā iepakojuma daudzumiem, kas faktiski sadedzināti vai reģenerēti.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – rumāņu.