CELEX: 62018CJ0760
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Sociālā politika
Direktīva 1999/70/EK
UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku
5. klauzula
Pasākumi, ar kuriem paredzēts novērst ļaunprātīgu izmantošanu, izmantojot secīgus uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgums vai darba tiesiskās attiecības
Uz noteiktu laiku noslēgti darba līgumi publiskajā sektorā
Secīgi līgumi vai pirmais pagarinātais līgums
Līdzvērtīgs tiesisks pasākums
Konstitūcijā paredzēts absolūts aizliegums pārveidot uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus par uz nenoteiktu laiku noslēgtiem līgumiem
Atbilstīgas interpretācijas pienākums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1999. gada 18. martā noslēgtā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”), kas ir ietverts pielikumā Padomes Direktīvai 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (
OV 1999, L 175, 43. lpp.
), 1. klauzulu un 5. klauzulas 2. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp M.V. un citiem darba ņēmējiem un viņu darba devēju
Organismos Topikis Aftodioikisis (OTA)
“
Dimos Agiou Nikolaou
” (teritoriālā kolektivitāte “
Agios Nikolaos
pašvaldība”, Grieķija; turpmāk tekstā – “
Agios Nikolaos
pašvaldība”) par viņu kā šīs pašvaldības uzkopšanas dienesta darba ņēmēju darba tiesisko attiecību kvalificēšanu uz nenoteiktu laiku.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Saskaņā ar pamatnolīguma 1. klauzulu tā:
“[..] mērķis ir:
a)
uzlabot noteikta darba laika darba kvalitāti, nodrošinot diskriminācijas aizlieguma principa ievērošanu;
b)
radīt kārtību, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, piemērojot uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu vai attiecību tiesisko pārmantojamību.”
Šī pamatnolīguma 3. klauzulā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā nolīgumā:
1.
jēdziens “noteikta laika darba ņēmējs” ir persona, kurai ir darba līgums vai darba attiecības, ko savā starpā tieši noslēdzis darba devējs un darba ņēmējs, kur darba līguma vai darba attiecību izbeigšanu nosaka tādi objektīvi apstākļi kā noteikta termiņa iestāšanās, konkrēta uzdevuma izpilde vai konkrēta gadījuma iestāšanās.
[..]”
Minētā pamatnolīguma 5. klauzulā “Pasākumi, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu” ir noteikts:
“1.
Lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, pielietojot secīgus uz noteiktu laiku [no]slēgtus darba līgumus vai darba attiecības, dalībvalstis pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem atbilstīgi valsts tiesību aktiem, kolektīvajiem līgumiem [koplīgumiem] vai praksei un/vai darba devēji un darba ņēmēji, ja nav attiecīgu [līdzvērtīgu] tiesisku pasākumu, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, tā, lai ņemtu vērā konkrētu sektoru un/vai darba ņēmēju vajadzības, ievieš vienu vai vairākus no šādiem pasākumiem:
a)
objektīvus iemeslus, kas attaisno šādu līgumu vai darba attiecību atjaunošanu;
b)
secīgu uz noteiktu laiku [no]slēgtu darba līgumu vai darba attiecību kopējo maksimālo ilgumu;
c)
šādu darba līgumu vai darba attiecību atjaunojumu skaitu.
2.
Dalībvalstis pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem un/vai darba devēji un darba ņēmēji, vajadzības gadījumā, nosaka, kādos apstākļos uz noteiktu laiku [no]slēgtus darba līgumus vai darba attiecības:
a)
uzskata par “secīgām”;
b)
uzskata par uz nenoteiktu laiku [no]slēgtiem darba līgumiem vai darba attiecībām.”
Šī paša pamatnolīguma 8. klauzulā “Ieviešanas noteikumi” ir noteikts:
“1.
Dalībvalstis un/vai darba devēji un darba ņēmēji var darba ņēmējiem noteikt vai pieņemt labvēlīgākus nosacījumus par tiem, kas noteikti šajā nolīgumā.
[..]”
Grieķijas tiesības
Konstitucionālās normas
2001. gadā Grieķijas Konstitūcijas 103. pantam tika pievienots 7. un 8. punkts, kuri ir formulēti šādi:
“7.   Darbinieku pieņemšana darbā civildienestā un valsts sektorā plašākā nozīmē [..] notiek vai nu konkursa kārtībā, vai arī, veicot atlasi saskaņā ar iepriekš noteiktiem un objektīviem kritērijiem, un to kontrolē neatkarīga iestāde, kā tas ir paredzēts tiesību aktos. [..]
8.   Ar likumu ir jānosaka tādu privāttiesisku darba tiesisko attiecību nosacījumi un ilgums, kas tiek noslēgtas ar valsti un publisko sektoru plašākā nozīmē – kā tas definēts katrā atsevišķā gadījumā – vai nu, lai aizpildītu tās štata vietas, kas nav paredzētas 3. punkta pirmajā daļā, vai arī, lai apmierinātu pagaidu vai neparedzētas, vai steidzamas vajadzības 2. punkta otrās daļas izpratnē. Tāpat likumā ir jāparedz pienākumi, kurus var veikt iepriekšējā teikumā minētais personāls. Ir aizliegts pirmajā teikumā minētos darba ņēmējus iecelt ierēdņu amatā vai arī pārveidot līgumus par līgumiem uz nenoteiktu laiku ar likumu. Šajā punktā paredzētie aizliegumi attiecas arī uz personām, kuras tiek nodarbinātas, pamatojoties uz uzņēmuma līgumu.”
Likumu normas
Likuma 2112/1920 par privātā sektora darba ņēmēju darba līguma obligātu izbeigšanu (FEK A’ 67/18.3.1920) 8. panta 1. un 3. punktā, kurā ir paredzēti aizsargājoši noteikumi darba ņēmējam par privāttiesisku uz nenoteiktu laiku noslēgtu darba līgumu izbeigšanu, ir noteikts:
“1.   Jebkurš līgums, kas ir pretrunā šim likumam, ja vien tas nav labvēlīgāks darba ņēmējam, nav spēkā. [..]
[..]
3.   Šī likuma noteikumus piemēro arī uz noteiktu laiku noslēgtiem darba līgumiem, ja šo ilgumu neattaisno līguma raksturs un tas ticis apzināti noteikts tādēļ, lai apietu šī likuma noteikumus par darba līguma obligātu izbeigšanu.”
No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka gadu gaitā Grieķijas tiesas, lai pareizi juridiski kvalificētu darba tiesiskās attiecības, ir piemērojušas Likuma 2112/1920 8. panta 3. punktu, skatītu kopā it īpaši ar Civilkodeksa 281. un 671. pantu, kā arī ar Grieķijas Konstitūcijas vispārējiem principiem, it īpaši tās 25. panta 1. un 3. punktu, kurā, pamatojoties uz šo 8. panta 3. punktu, līgumi, kas tika prezentēti kā līgumi uz noteiktu laiku, bet kam faktiski, tos atjaunojot, bija jāapmierina darba devēja patstāvīgas un ilgstošas vajadzības, juridiski ir kvalificēti par “līgumiem uz nenoteiktu laiku”.
Iesniedzējtiesa uzsver, ka pēc Grieķijas Konstitūcijas pārskatīšanas Grieķijas tiesas, pamatojoties uz Likuma 2112/1920 8. panta 3. punktu, pārstāja uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus, kurus noslēguši darba devēji publiskajā sektorā, pārveidot par uz nenoteiktu laiku noslēgtiem līgumiem. Tās uzskatīja, ka šāda pārveidošana ir pretrunā aizliegumam iecelt amatā publiskā sektora personālu, kas paredzēts minētās Konstitūcijas 103. pantā, pat ja uz noteiktu laiku noslēgts darba līgums apmierina pastāvīgas un ilgstošas darba devēja vajadzības.
Noteikumi par pašvaldību uzkopšanas nozares darba ņēmēju uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu atjaunošanu
Saskaņā ar
Kodikas Katastasis Dimotikon kai Koinotikon Ypallilon
(Pašvaldību un reģionālo darba ņēmēju statusa kodekss) 205. panta 1. punktu vietējās pašvaldības var noslēgt privāttiesiskus darba līgumus uz noteiktu laiku, lai apmierinātu sezonālās vajadzības vai citas periodiskas vai vienreizējas vajadzības.
Likuma 2190/1994, ar ko izveido neatkarīgu iestādi, kas ir atbildīga par personāla atlasi un administratīvo lietu kārtošanu (FEK A’ 28/3.3.1994), 21. pantā ir paredzēts:
“1.   Publiskās pārvaldes iestādes un juridiskās personas [..] var pieņemt darbā darba ņēmējus, noslēdzot ar tiem privāttiesisku darba līgumu uz noteiktu laiku, lai apmierinātu sezonālas vajadzības vai citas periodiskas vai pagaidu vajadzības, saskaņā ar turpmāk izklāstītajiem nosacījumiem un procedūru.
2.   1. punktā minēto darba ņēmēju nodarbinātības laiks nedrīkst pārsniegt astoņus mēnešus kopējā divpadsmit mēnešu laikposmā. Ja darba ņēmējs ir pieņemts darbā uz laiku, lai saskaņā ar spēkā esošiem noteikumiem apmierinātu steidzamas vajadzības saistībā ar kāda darbinieka prombūtni vai brīvo darba vietu esamību, vienas personas nodarbinātības laiks nedrīkst pārsniegt četrus mēnešus. Līguma pagarinājums vai jauna līguma noslēgšana tā paša gada laikā, kā arī tā pārveidošana par uz nenoteiktu laiku noslēgtu līgumu nav spēkā.”
Likuma 4099/2012 (FEK A’ 250/20.12.2012) redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietas faktiem, 167. pantā ir noteikts:
“Atkāpjoties no visiem citiem noteikumiem, līdz 2017. gada 31. decembrim automātiski tiek pagarināti spēkā esošie individuālie līgumi un individuālie līgumi, kuru termiņš ir beidzies līdz deviņdesmit (90) dienām pirms šī likuma stāšanās spēkā un kas attiecas uz publisko iestāžu, neatkarīgu iestāžu, publisko tiesību juridisko personu, privāto tiesību juridisko personu un teritoriālo pašvaldību, jebkura vietējās pašvaldības dienesta, kam ir kompetence uzkopšanas jomā un kas atbild par citu vietējo pašvaldību dienestu uzkopšanas vajadzību apmierināšanu, telpu uzkopšanu. Iepriekš minētais pagarinājums neattiecas uz individuāliem līgumiem, kas noslēgti, lai apmierinātu steidzamas, sezonālās vai vienreizējas vajadzības uzkopšanas jomā, kuru ilgums nepārsniedz divus mēnešus divpadsmit mēnešu laikposmā un kas ir noslēgti, sākot no 2016. gada 1. janvāra.”
Ar Likuma 4386/2016 (FEK A’ 83/11.5.2016) 76. pantu Likuma 4099/2012 tobrīd spēkā esošās redakcijas 167. panta 1. punkta pirmajai daļai tika pievienota jauna daļa, kurā bija paredzēts, ka iepriekšējā daļā minēto individuālo darba līgumu automātiska pagarināšana līdz 2016. gada 31. decembrim, sākot no Likuma 4325/2015 stāšanās spēkā (tas ir, 2015. gada 11. maija), ir piemērojama arī darba ņēmēju līgumiem, kas pieņemti darbā, lai apmierinātu steidzamas, sezonālas vai vienreizējas vajadzības uzkopšanas jomā, noslēdzot līgumus uz noteiktu laiku, kuru ilgums nevarēja pārsniegt divus mēnešus divpadsmit mēnešu laikposmā.
Reglamentējošās tiesību normas
Ar Prezidenta dekrētu 164/2004 par noteikumiem attiecībā uz darba ņēmējiem, kas pieņemti darbā saskaņā ar uz noteiktu laiku noslēgtiem darba līgumiem publiskajā sektorā (FEK A’ 134/19.7.2004), ar ko Direktīva 1999/70 tika transponēta Grieķijas tiesību aktos un kas piemērojams valsts un publiskā sektora plašā nozīmē strādājošiem darba ņēmējiem, 2. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Šā dekrēta noteikumus piemēro publiskajā sektorā strādājošiem darba ņēmējiem [..], kā arī pašvaldību uzņēmumu darbiniekiem, kas nodarbināti saskaņā ar uz noteiktu laiku noslēgtiem darba līgumiem vai darba attiecībām vai strādā saskaņā ar uzņēmuma līgumu vai jebkādu citu darba līguma vai darba attiecību veidu, kurš patiesībā nosaka pakļautības saikni. [..]”
Šī dekrēta 4. pantā ir noteikts:
“1.   Attiecībā uz darba noteikumiem un nosacījumiem attieksme pret darba ņēmējiem, kas nodarbināti uz noteiktu laiku, nav mazāk labvēlīga kā pret darba ņēmējiem, kas nodarbināti uz nenoteiktu laiku, pamatojoties tikai uz to, ka viņu darba līgums ir noslēgts uz noteiktu laiku. Izņēmuma gadījumos atšķirīga attieksme ir pieļaujama, ja to pamato objektīvi iemesli.
2.   Darba stāža kritēriji attiecībā uz īpašiem darba nosacījumiem ir vienādi gan uz noteiktu laiku nodarbinātiem darba ņēmējiem, gan uz nenoteiktu laiku nodarbinātiem darba ņēmējiem, ja vien atšķirīgi darba stāža kritēriji nav objektīvi pamatoti.”
Minētā Prezidenta dekrēta 5. pantā “Secīgi līgumi” ir paredzēts:
“1.   Ir aizliegti secīgi līgumi, kuri noslēgti un izpildīti starp vienu un to pašu darba devēju un darba ņēmēju attiecībā uz vienu un to pašu vai līdzvērtīgu profesionālo darbību un saskaņā ar tādiem pašiem vai līdzvērtīgiem darba nosacījumiem un starp kuriem starplaiks ir mazāks par trim mēnešiem.
2.   Izņēmuma kārtā šādu līgumu noslēgšana ir likumīga, ja tā ir objektīvi pamatota. Objektīvs pamats pastāv gadījumos, kad pēc sākotnējā līguma turpmākie līgumi ir noslēgti, lai apmierinātu tā paša veida īpašas vajadzības, kas ir tieši vai netieši saistītas ar uzņēmuma veidu, raksturu vai darbību.
3.   Secīgi līgumi ir jānoslēdz rakstiski un līgumā ir tieši jānorāda iemesli, kas attaisno līgumu noslēgšanu, ja tie neizriet tieši no attiecīgā līguma. Izņēmuma kārtā netiek pieprasīta rakstveida forma, ja atjaunotā līguma termiņš nodarbinātības gadījuma rakstura dēļ nav ilgāks par vienu mēnesi, izņemot, ja rakstiska forma īpaši ir prasīta citā tiesību normā. Darba ņēmējam nosūta vienu līguma kopiju piecu darba dienu laikā, sākot no brīža, kad tiek uzsākts darbs.
4.   Neskarot nākamā panta 2. punkta noteikumus, nekādā gadījumā nedrīkst noslēgt vairāk par trim secīgiem līgumiem.”
Šī paša Prezidenta dekrēta 6. pantā, kas attiecas uz darba līgumu uz noteiktu laiku maksimālo ilgumu, ir noteikts:
“1.   Secīgi līgumi, kas noslēgti un izpildīti starp vienu un to pašu darba devēju un darba ņēmēju attiecībā uz vienu un to pašu vai līdzvērtīgu profesionālo darbību un saskaņā ar tādiem pašiem vai līdzvērtīgiem darba nosacījumiem, nedrīkst pārsniegt 24 mēnešus neatkarīgi no tā, vai šie līgumi ir noslēgti atbilstoši iepriekšējam pantam vai citiem spēkā esošiem noteikumiem.
2.   Nodarbinātības laiks, kas kopā pārsniedz 24 mēnešus, ir atļauts tikai tādu spēkā esošajos tiesību aktos minētu darba ņēmēju grupu gadījumos, kas ir īpašas to profesijas rakstura dēļ, piemēram, vadošajam personālam, īpašu pētniecības programmu vai subsidētu vai finansētu programmu ietvaros darbā pieņemtiem darba ņēmējiem, kā arī darba ņēmējiem, kas pieņemti darbā tādu uzdevumu izpildei, ar kuriem tiek īstenoti pienākumi, kas izriet no līgumiem, kas noslēgti ar starptautiskām organizācijām.”
Prezidenta dekrēta 164/2004 7. pantā “Sodīšana par pārkāpumiem” ir noteikts:
“1.   Jebkurš līgums, kas noslēgts, pārkāpjot šī dekrēta 5. un 6. pantu, automātiski nav spēkā.
2.   Ja pilnībā vai daļēji ir izpildīts spēkā neesošs līgums, darba ņēmējam ir jāsaņem atlīdzība, kas viņam pienākas; iespējami samaksātā atlīdzība nav atgūstama. Darba ņēmējam ir tiesības saņemt kompensāciju, kas atbilst summai, uz kuru būtu tiesības līdzīgam darba ņēmējam, kurš ir nodarbināts uz nenoteiktu laiku, šī līguma izbeigšanas gadījumā. Ja ir bijuši vairāki spēkā neesoši līgumi, kompensācijas apmēru aprēķina, ņemot vērā kopējo nodarbinātības ilgumu atbilstoši spēkā neesošiem līgumiem. Naudas summas, kuras darba devējs samaksā darba ņēmējam, jāmaksā vainīgajam.
3.   Personas, kuras ir pārkāpušas šī dekrēta 5. un 6. pantu, soda ar brīvības atņemšanu [..]. Ja pārkāpums ir izdarīts aiz neuzmanības, vainīgo personu soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz vienam gadam. Šis pārkāpums vienlaikus ir uzskatāms arī par smagu disciplināro pārkāpumu.”
Saskaņā ar šī Prezidenta dekrēta 10. pantu ar šo dekrētu netiek apšaubītas tiesību normas, kas ir labvēlīgākas darba ņēmējiem kopumā, kā arī darba ņēmējiem ar invaliditāti.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2015. gadā
Agios Nikolaos
pašvaldība pieņēma darbā M.V. u.c. savā uzkopšanas dienestā ar privāttiesiskiem uz noteiktu laiku noslēgtiem darba līgumiem, lai aizpildītu pilna laika darba vietu, par ikmēneša atalgojumu, kas noteikts saskaņā ar likumā noteikto skalu.
Sākotnēji uz astoņiem mēnešiem noslēgtie līgumi tika pagarināti līdz 2017. gada 31. decembrim ar atpakaļejošu spēku un bez pārtraukuma, veicot dažādas likumdošanas darbības, kuras iesniedzējtiesa ir uzskaitījusi lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 15.–22. punktā, un minēto līgumu attiecīgais kopējais ilgums svārstījās no 24 līdz 29 mēnešiem. Galu galā,
Agios Nikolaos
pašvaldība izbeidza minētos līgumus iepriekš minētajā datumā. Turklāt no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pirms šiem pagarinājumiem netika veikts nekāds novērtējums par to, vai sezonālās, periodiskās vai vienreizējās vajadzības, kas attiecīgā gadījumā pamato sākotnējo līgumu noslēgšanu, turpināja pastāvēt.
Uzskatot, ka viņu situācija ir ļaunprātīga izmantošana, kas izriet no secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu izmantošanas, un ka tādējādi tā ir pretrunā pamatnolīguma mērķim, prasītāji pamatlietā lūdza
Monomeles Protodikeio Lasithiou
(Lasites [
Lasithi
] pirmās instances tiesa viena tiesneša sastāvā, Grieķija), pirmkārt, atzīt, ka viņi turpina būt saistīti ar
Agios Nikolaos
pašvaldību, pamatojoties uz darba līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku, un ka viņu darba līgumu izbeigšana no 2017. gada 31. decembra nav spēkā, kā arī, otrkārt, uzlikt par pienākumu šai pašvaldībai pieņemt viņus darbā, pamatojoties uz darba līgumiem uz nenoteiktu laiku, paredzot naudas sodu par neizpildi.
Iesniedzējtiesa vispirms atgādina, ka Direktīva 1999/70 attiecībā uz tādiem publiskā sektora darba ņēmējiem kā prasītāji pamatlietā tika transponēta Grieķijas tiesībās ar Prezidenta dekrētu 164/2004, kurā ir paredzēti pasākumi, lai novērstu secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu vai darba attiecību ļaunprātīgu izmantošanu.
Turklāt joprojām esot piemērojams Likums 2112/1920, kura 8. panta 1. un 3. punktā ir paredzēta uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma spēkā neesamība, ja šis ilgums nav pamatots ar līguma raksturu, bet ir ticis apzināti noteikts, lai apietu noteikumus par darba līguma obligātu izbeigšanu.
Iesniedzējtiesa uzsver, ka izņēmuma kārtā secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu noslēgšana saskaņā ar Grieķijas tiesībām ir likumīga noteiktos apstākļos. Šajā ziņā šī tiesa atgādina, ka Prezidenta dekrēta 164/2004 5. pantā tostarp ir noteikts, ka šāda veida līgumu noslēgšana ir iespējama, ja tā ir pamatota ar objektīvu iemeslu un atbilst citām prasībām, tādām kā jauna darba līguma noslēgšana rakstveidā, un ciktāl tajā ir ievērots maksimālais triju pagarinājumu skaits. Šāds objektīvs pamats pastāvot gadījumos, kad pēc sākotnējā līguma turpmākie līgumi ir noslēgti, lai apmierinātu tā paša veida īpašās vajadzības, kas ir tieši vai netieši saistītas ar uzņēmuma veidu, raksturu vai darbību.
Minētā tiesa tomēr precizē, ka pēc Direktīvas 1999/70 stāšanās spēkā, bet pirms termiņa, kas noteikts tās transponēšanai Grieķijas tiesībās, ar 2001. gadā izdarīto Grieķijas Konstitūcijas 103. panta grozījumu šī panta 8. punktā tika ieviests aizliegums pārveidot publiskajā sektorā strādājošo darba ņēmēju uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus par uz nenoteiktu laiku noslēgtiem līgumiem. Iesniedzējtiesa šajā ziņā norāda, ka, lai gan valsts tiesas Likumu 2112/1920 piemēroja kā “līdzvērtīgu tiesisku pasākumu” pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta izpratnē, lai uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus pārkvalificētu par uz nenoteiktu laiku noslēgtiem līgumiem, notikusī konstitūcijas pārskatīšana tagad ir padarījusi neiespējamu šo aizsargājošo tiesību normu piemērošanu.
Turklāt iesniedzējtiesa atsaucas uz
Elegktiko Synedrio
(Revīzijas palāta, Grieķija) nolēmumu, kurā nesen ir atzīts, ka šāda privāttiesisku darba līgumu pagarināšana ir pretrunā Direktīvai 1999/70, kas valsts tiesībās ir transponēta ar Prezidenta dekrētu 164/2004. Šis pagarinājums radītu nepieņemamu tādu līgumu pēctecību, kurus ir noslēdzis viens un tas pats darba devējs un darba ņēmējs attiecībā uz tāda paša veida uzdevumiem un saskaņā ar tiem pašiem darba nosacījumiem, nenosakot objektīvus un pārskatāmus kritērijus, lai pārbaudītu, vai tiešām šādu līgumu atjaunošana atbilst patiesai vajadzībai, ir piemērota izvirzītā mērķa sasniegšanai un ir nepieciešama šajā ziņā, it īpaši, ņemot vērā faktu, ka tas rada reālu šāda veida līgumu ļaunprātīgas izmantošanas risku.
Šādos apstākļos iesniedzējtiesa it īpaši pauž šaubas par pamatlietā aplūkoto valsts tiesību aktu, ar kuriem ir transponēts pamatnolīgums, saderību ar šo pašu pamatnolīgumu, ciktāl šie tiesību akti tiek interpretēti tādējādi, ka attiecīgo darba līgumu automātiska pagarināšana neietilpst jēdzienā “secīgi uz noteiktu laiku noslēgti darba līgumi”, lai gan runa ir nevis par jauna uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma noslēgšanu rakstveidā, bet gan par iepriekš noslēgta darba līguma pagarināšanu.
Turklāt iesniedzējtiesa uzskata, ka ar prasītājiem pamatlietā uz noteiktu laiku noslēgtie darba līgumi acīmredzami ir pretrunā visiem ļaunprātīgas izmantošanas novēršanas pasākumiem, kas izriet no secīgu darba līgumu vai darba attiecību uz noteiktu laiku izmantošanas un kas paredzēti Prezidenta dekrēta 164/2004 5. un 6. pantā, kā tas ir prasīts pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktā. Šajā ziņā tā it īpaši norāda, ka nav bijis nekāda pārtraukuma starp dažādiem līgumu atjaunojumiem un ka nav nekāda objektīva iemesla tos pamatot. Turklāt tā norāda uz vairākiem Grieķijas likumdevēja iejaukšanās gadījumiem, kas izraisīja, pirmkārt, noteiktā maksimālā līgumu atjaunojumu skaita – trīs – un, otrkārt, to maksimālā 24 mēnešu termiņa pārsniegšanu, kas noteikti Prezidenta dekrētā 164/2004.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas konstatējumiem Likuma 4099/2012 167. panta – redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā, – sekas ir tādas, ka attiecīgie uz noteiktu laiku noslēgtie darba līgumi tika automātiski pagarināti ar vienkāršu konstatēšanas aktu, ko ir izdevusi katra darba devēja iestāde, neveicot nekādu citu procedūru un šādas iestādes kolektīvajai struktūrai nepieņemot lēmumu, un iepriekš nav ticis veikts vērtējums par to, vai vajadzības, kas sākotnēji padarīja nepieciešamus šos līgumus, turpināja pastāvēt.
Iesniedzējtiesa precizē, ka pat gadījumā, ja uz noteiktu laiku noslēgtie darba līgumi uzkopšanas nozarē sākotnēji tiktu noslēgti uz astoņiem mēnešiem, pamatojoties uz pašvaldības darbinieku nodarbināšanas kodeksa 205. pantu, un, neatkarīgi no vietējo pašvaldību pastāvīgām un ilgstošām vajadzībām, to pagarināšana līdz 2017. gada 31. decembrim ar leģislatīviem aktiem, kam ir atpakaļejošs spēks un kas ir piemērojami tikai minētajiem līgumiem, pierāda, ka ar šiem līgumiem saistītās vajadzības nevar tikt uzskatītas par vienreizējām, sezonāla rakstura vai periodiskām.
Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka Grieķijas likumdevējs ir pieņēmis vairākus papildu noteikumus, tostarp par valsts izdevumu legalizēšanu, kuri izriet no darba ņēmēju nodarbinātības vietējo pašvaldību uzkopšanas nozarē visu viņu darba līgumu atjaunošanas laiku, kas veikta saskaņā ar Likuma 4099/2012 167. pantu, tādējādi šo izdevumu cēloni, kas parasti ir nelikumīgs, padarot par likumīgu. Ar šo iejaukšanos Grieķijas likumdevējs esot traucējis attiecīgajiem darba ņēmējiem saņemt Prezidenta dekrēta 164/2004 7. pantā paredzēto atlīdzību, jo šajā tiesību normā esot paredzēts nosacījums, ka darba līgums ir spēkā neesošs minētā dekrēta 5. un 6. panta pārkāpuma dēļ. Vienlaikus tika nolemts, ka Prezidenta dekrēta 164/2004 7. pantā paredzētie sodi nav piemērojami vietējām pašvaldībām, kuras nodarbina personālu uzkopšanas nozarē, pamatojoties uz iepriekš minētajiem uz noteiktu laiku noslēgtiem darba līgumiem, kas vairākkārt tika pagarināti līdz 2017. gada beigām. Turklāt saskaņā ar citu tiesību normu, aprēķinot Prezidenta dekrēta 164/2004 5., 6. un 7. pantā paredzēto maksimālo 24 mēnešu termiņu, netika ņemts vērā, ka vietējo pašvaldību uz noteiktu laiku noslēgtie darba līgumi tika pagarināti.
Šādos apstākļos
Monomeles Protodikeio Lasithiou
(Lasites pirmās instances tiesa viena tiesneša sastāvā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [..] pamatnolīguma [..] mērķi un lietderīgo iedarbību apdraud tāda valsts tiesību normu, ar kurām pamatnolīgums tiek transponēts valsts tiesību sistēmā, interpretācija, kas “secīgu” uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu definīcijā saskaņā ar pamatnolīguma 1. klauzulu un 5. klauzulas 2. punktu neiekļauj gadījumu, kad ar darba ņēmējiem vietējās pašvaldības uzkopšanas nozarē uz noteiktu laiku noslēgtie darba līgumi tiek automātiski pagarināti saskaņā ar konkrētu valsts tiesību normu, proti, Likuma 4099/2012 167. pantu, ar pamatojumu, ka tā ir nevis jauna līguma uz noteiktu laiku noslēgšana rakstveidā, bet gan jau esoša darba līguma termiņa pagarināšana?
2)
Vai tad, ja nodarbinātības prakse vietējo pašvaldību uzkopšanas nozarē ir pretrunā ļaunprātīgas izmantošanas, kas rodas, izmantojot secīgus uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus, novēršanas pasākumiem, kas ir paredzēti ar pasākumu pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta transponēšanai valsts tiesībās, valsts tiesas pienākums interpretēt valsts tiesības atbilstoši Savienības tiesībām ietver arī tādas valsts tiesību normas kā Likuma 2112/1920 8. panta 3. punkts, kas ir līdzvērtīga tiesību norma saskaņā ar pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktu un kas ir pieņemta agrāk, bet joprojām ir spēkā, piemērošanu, kura ļauj vairākus secīgus uz noteiktu laiku noslēgtus līgumus, kas ir izmantoti, lai apmierinātu pastāvīgas un ilgstošas vietējo pašvaldību vajadzības uzkopšanas nozarē, pareizi juridiski pārkvalificēt par līgumiem uz nenoteiktu laiku?
3)
Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša, vai valsts tiesas pienākums valsts tiesības interpretēt atbilstoši Savienības tiesībām ir pārmērīgi ierobežots, ja tāda konstitucionāla ranga norma kā Grieķijas Konstitūcijas 103. panta 7. un 8. punkts – redakcijā pēc 2001. gada konstitucionālās pārskatīšanas – pilnībā liedz publiskajā sektorā līgumus uz noteiktu laiku, kas ir noslēgti, kamēr bija spēkā minētā tiesību norma, pārveidot par līgumiem uz nenoteiktu laiku, padarot par neiespējamu piemērot līdzvērtīgu tiesisku pasākumu saskaņā ar pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktu, kas ir pieņemta agrāk, bet joprojām ir spēkā, proti, Likuma 2112/1920 8. panta 3. punktu, un tādējādi likvidējot iespēju tiesvedības laikā vairākus secīgus uz noteiktu laiku noslēgtus līgumus, kas ir izmantoti, lai apmierinātu pastāvīgas un ilgstošas vietējo pašvaldību vajadzības uzkopšanas nozarē, juridiski pārkvalificēt par līgumiem uz nenoteiktu laiku, arī gadījumā, kad šie līgumi tiek izmantoti, lai apmierinātu pastāvīgas un ilgstošas vajadzības?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai pamatnolīguma 1. klauzula un 5. klauzulas 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietvertais jēdziens “secīgi uz noteiktu laiku [no]slēgti darba līgumi” attiecas arī uz to, ka vietējo pašvaldību uzkopšanas nozares darba ņēmēju uz noteiktu laiku noslēgtie darba līgumi tiek automātiski pagarināti atbilstoši skaidriem valsts noteikumiem un neraugoties uz to, ka nav ievērota rakstiska forma, kas principā ir paredzēta secīgu līgumu noslēgšanai.
Šajā ziņā jāatgādina, ka pamatnolīguma 5. klauzulas mērķis ir īstenot vienu no šā pamatnolīguma mērķiem – proti, ierobežot secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu vai darba attiecību izmantošanu, kas tiek uzskatīta par potenciālu avotu darba ņēmēju interesēm kaitējošai ļaunprātīgai izmantošanai –, paredzot vairākus noteikumus par obligāto aizsardzības minimumu, lai novērstu, ka darba ņēmēju situācija tiek padarīta nedroša (spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
53.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tādējādi pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktā, lai novērstu secīgu darba līgumu vai darba attiecību uz noteiktu laiku ļaunprātīgu izmantošanu, dalībvalstīm ir paredzēts pienākums faktiski un saistoši veikt vismaz vienu no tajā uzskaitītajiem pasākumiem, ja šo valstu tiesībās nav paredzēti līdzvērtīgi tiesiski pasākumi (spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
55.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tomēr no šīs pamatnolīguma klauzulas formulējuma, kā arī no pastāvīgās judikatūras izriet, ka minētā klauzula ir piemērojama vienīgi secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu vai darba attiecību gadījumā (spriedumi, 2020. gada 22. janvāris, Baldonedo Martín,
C‑177/18
,
EU:C:2020:26
,
70.
punkts, kā arī 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
56.
punkts un tajā minētā judikatūra) – tādējādi, ka uz līgumu, kas ir pirmais vai vienīgais darba līgums uz noteiktu laiku, neattiecas pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkts (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 23. aprīlis, Angelidaki u.c., no
C‑378/07 līdz C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
90.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā
stricto sensu
runa nav par diviem vai vairākiem secīgiem darba līgumiem kas nozīmē divu vai vairāku atsevišķu līgumu, no kuriem viens seko otram, formālu pastāvēšanu un noslēgšanu. Precīzāk, runa ir par sākotnējā uz noteiktu laiku noslēgtā darba līguma automātisku pagarināšanu, kas izriet no leģislatīviem aktiem. Tātad ir jāizvērtē jautājums, vai uz šo situāciju attiecas jēdziens “secīgi uz noteiktu laiku [no]slēgti darba līgumi vai darba attiecības”, kas ietverts pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktā.
Šajā ziņā saskaņā ar patstāvīgo judikatūru no pamatnolīguma 5. klauzulas 2. punkta a) apakšpunkta principā izriet, ka dalībvalstu un/vai darba devēju un darba ņēmēju ziņā ir noteikt, kādos apstākļos uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus vai darba attiecības uzskata par “secīgām” (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 22. janvāris, Baldonedo Martín,
C‑177/18
,
EU:C:2020:26
,
71.
punkts, kā arī 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
57.
punkts).
Kaut arī šāda norāde uz valsts iestādēm saistībā ar konkrētu noteikumu jēdziena “secīgi” piemērošanai pamatnolīguma izpratnē noteikšanu, ir izskaidrojama ar vēlmi saglabāt valsts regulējuma daudzveidību šajā jomā, tomēr ir svarīgi atgādināt, ka šādi dalībvalstīm atstātā novērtējuma brīvība nav neierobežota, jo tā nekādā gadījumā nevar apdraudēt pamatnolīguma mērķi vai lietderīgo iedarbību. It īpaši valsts iestādes nedrīkst izmantot šo rīcības brīvību tādējādi, ka rodas situācija, kurā var notikt ļaunprātīga izmantošana un kura tātad būtu pretrunā minētajam mērķim (spriedums, 2006. gada 4. jūlijs, Adeneler u.c.,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
,
82.
punkts, kā arī spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
58.
punkts).
Dalībvalstīm ir jānodrošina Savienības tiesībās paredzētais rezultāts, kā izriet ne tikai no LESD 288. panta trešās daļas, bet arī no Direktīvas 1999/70 2. panta pirmās daļas, skatot to kopā ar tās septiņpadsmito apsvērumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 4. jūlijs, Adeneler u.c.,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
,
68.
punkts, kā arī 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
59.
punkts).
Dalībvalstīm sniegtās novērtējuma brīvības robežas, kas minētas šī sprieduma 41. punktā, ir vajadzīgas īpaši attiecībā uz tādu pamatjēdzienu kā darba attiecību secīgais raksturs, kurš ir izšķirošs pat saistībā ar pamatnolīguma īstenošanai paredzēto valsts tiesību normu piemērošanas jomas noteikšanu (spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
60.
punkts).
Secinājums par secīgu uz noteiktu laiku nodibinātu darba tiesisko attiecību pamatnolīguma 5. klauzulas izpratnē neesamību tikai tādēļ vien, ka pamatlietā aplūkojamo vietējo pašvaldību uzkopšanas nozares darba ņēmēju pirmais darba līgums uz noteiktu laiku tika automātiski pagarināts ar leģislatīviem aktiem, formāli rakstveidā neslēdzot vienu vai vairākus jaunus darba līgumus uz noteiktu laiku, varētu apdraudēt šī nolīguma mērķi, kā arī lietderīgo iedarbību.
Proti, šāda ierobežota jēdziena “secīgu uz noteiktu laiku [no]slēgtu darba attiecību” interpretācija ļautu vairāku gadu garumā nodarbināt darba ņēmējus uz īsiem laikposmiem (spriedumi, 2006. gada 4. jūlijs, Adeneler u.c.,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
,
85.
punkts, kā arī 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
62.
punkts).
Turklāt šāda veida ierobežojoša interpretācija var ne tikai faktiski izslēgt lielu skaitu darba attiecību uz noteiktu laiku no Direktīvā 1999/70 un pamatnolīgumā paredzētās darba ņēmēju aizsardzības, tādējādi lielā mērā zūdot to mērķu jēgai, bet arī ļaut darba devējiem ļaunprātīgi izmantot šādas attiecības, lai apmierinātu pastāvīgas un ilgstošas ar personālu saistītas vajadzības (spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
63.
punkts).
Šajā saistībā ir arī jākonstatē, ka darba attiecību “ilguma” jēdziens ir jebkura uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma būtisks elements. Pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punktā ir noteikts, ka “darba līguma vai darba attiecību izbeigšanu nosaka tādi objektīvi apstākļi kā noteikta termiņa iestāšanās, konkrēta uzdevuma izpilde vai konkrēta gadījuma iestāšanās”. Uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma beigu datuma grozījums tādējādi ir būtisks šī līguma grozījums, kas var tikt likumīgi pielīdzināts jaunu uz noteiktu laiku nodibinātu darba attiecību noslēgšanai, kuras seko iepriekšējām darba attiecībām, un tādējādi ietilpst pamatnolīguma 5. klauzulas piemērošanas jomā.
Faktiski, kā izriet no pamatnolīguma preambulas otrās daļas, kā arī no šī pamatnolīguma vispārīgo apsvērumu 6. un 8. punkta, darba stabilitāte tiek uzskatīta par būtisku apstākli darba ņēmēju aizsardzībā, toties uz noteiktu laiku noslēgtie darba līgumi gan darba devēju, gan darba ņēmēju vajadzībām var atbilst tikai noteiktos apstākļos (spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
54.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā saistībā tam, ka darba līgumu pagarināšana vai atjaunošana izriet no Grieķijas parlamenta pieņemtajiem leģislatīvajiem aktiem, nav nozīmes. Jākonstatē, ka pamatnolīguma lietderīgo iedarbību apdraud tāda interpretācija, kas ļautu vienpusēji pagarināt uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma termiņu likumdošanas ceļā.
Šajā ziņā arī ir jānorāda, ka Tiesa ir nospriedusi, ka valsts tiesību norma, kurā vienīgi ir noteikts, ka ar likumu vai citu normatīvo aktu vispārīgā un abstraktā veidā tiek atļauts izmantot secīgus uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus, neatbilst pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta prasībām. Proti, no šādas tīri formālas normas nav izsecināmi objektīvi un pārskatāmi kritēriji, saskaņā ar kuriem varētu pārbaudīt, vai šādu līgumu atjaunošana patiešām atbilst patiesai vajadzībai un ir piemērota un vajadzīga attiecīgā mērķa sasniegšanai. Šāda norma tādējādi ietver reālu risku izraisīt šāda veida līgumu ļaunprātīgu izmantošanu un līdz ar to nav saderīga ar pamatnolīguma mērķi un lietderīgo iedarbību (spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
67.
un
68.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, tā kā automātiska pagarināšana likumdošanas ceļā var tikt pielīdzināta atjaunošanai un līdz ar to atsevišķa līguma noslēgšanai uz noteiktu laiku, tādi līgumi kā pamatlietā aplūkotie faktiski var tikt kvalificēti kā “secīgi” pamatnolīguma 5. klauzulas izpratnē. Šo apsvērumu apstiprina fakts, ka pamatlietā, pirmkārt, netika minēts nekāds pārtraukums starp pirmo darba līgumu un darba līgumiem, kas tika noslēgti, pamatojoties uz leģislatīvajos aktos paredzētajiem automātiskajiem pagarinājumiem, un, otrkārt, katrs no prasītājiem turpināja nepārtraukti strādāt pie sava attiecīgā darba devēja tāda paša veida darbu un ar tādiem pašiem darba nosacījumiem, izņemot tos, kas attiecas uz darba tiesisko attiecību ilgumu.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka pamatnolīguma 1. klauzula un 5. klauzulas 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietvertais jēdziens “secīgi uz noteiktu laiku [no]slēgti darba līgumi” attiecas arī uz vietējo pašvaldību uzkopšanas nozares darba ņēmēju uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu automātisku pagarināšanu atbilstoši skaidriem valsts noteikumiem un neraugoties uz to, ka secīgu līgumu noslēgšanai principā paredzētā rakstveida forma nav tikusi ievērota.
Par otro un trešo jautājumu
Ar otro un trešo jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīga izmantošana šīs tiesību normas izpratnē ir notikusi, iesniedzējtiesai ir pienākums, cik vien iespējams, interpretēt un piemērot visas atbilstošās valsts tiesību normas, ar kurām var pienācīgi sodīt par šo ļaunprātīgo izmantošanu un likvidēt Savienības tiesību pārkāpuma sekas, tostarp piemērot valsts tiesību normu, kas ļauj secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu pārvērst uz nenoteiktu laiku noslēgtā līgumā, lai gan citā valsts tiesību normā, kas ir augstākstāvoša tās konstitucionālā rakstura dēļ, šāda pārvēršana publiskajā sektorā ir absolūti aizliegta.
Šajā ziņā vispirms jāatgādina, ka pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktā, lai novērstu uz noteiktu laiku noslēgtu secīgu darba līgumu vai darba attiecību ļaunprātīgu izmantošanu, dalībvalstīm ir paredzēts pienākums faktiski un saistoši veikt vismaz vienu no tajā uzskaitītajiem pasākumiem, ja šo valstu tiesībās nav paredzēti līdzvērtīgi tiesiski pasākumi. Šīs 5. klauzulas 1. punkta a)–c) apakšpunktā šādi uzskaitītie pasākumi, kas pēc skaita ir trīs, attiecas respektīvi uz objektīviem iemesliem, kas attaisno šādu darba līgumu vai attiecību atjaunošanu līdz šo secīgo darba līgumu vai darba attiecību maksimālajam ilgumam un to atjaunojumu maksimālajam skaitam (spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
83.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Dalībvalstīm šajā ziņā ir rīcības brīvība, jo tās var izvēlēties izmantot vienu vai vairākus no pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a)–c) apakšpunktā uzskaitītajiem pasākumiem vai arī pastāvošus līdzvērtīgus tiesiskus pasākumus, vienlaikus ņemot vērā konkrēto nozaru un/vai darba ņēmēju kategoriju vajadzības (spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
84.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šādi pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktā dalībvalstīm ir nosprausts vispārējs mērķis novērst šādu ļaunprātīgu izmantošanu, atstājot to ziņā izvēli attiecībā uz šā mērķa sasniegšanas līdzekļiem, ja vien tie neapdraud pamatnolīguma lietderīgo iedarbību vai mērķi (spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
85.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr pamatnolīguma 5. klauzulā nav noteiktas konkrētas sankcijas gadījumā, ja ļaunprātīga izmantošana tiek konstatēta. Šādā gadījumā valsts iestādēm ir jāveic pasākumi, kam jābūt ne tikai samērīgiem, bet arī pietiekami efektīviem un preventīviem, lai nodrošinātu, piemērojot pamatnolīgumu, pieņemto tiesību normu pilnīgu efektivitāti (spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
86.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tādējādi pamatnolīguma 5. klauzulā dalībvalstīm nav noteikts vispārīgs pienākums paredzēt uz noteiktu laiku noslēgtu līgumus pārveidošanu par uz nenoteiktu laiku noslēgtiem līgumiem. Attiecīgās dalībvalsts iekšējai tiesību sistēmai tomēr ir jāietver cits efektīvs pasākums, lai novērstu secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu un vajadzības gadījumā sodītu par to (spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
87.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Ja notikusi secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu vai nodibinātu darba tiesisko attiecību ļaunprātīga izmantošana, ir jābūt iespējai piemērot pasākumu, kas sniedz efektīvas un līdzvērtīgas darba ņēmēju aizsardzības garantijas, lai atbilstīgi sodītu par šo ļaunprātīgo izmantošanu un novērstu Savienības tiesību pārkāpuma sekas. Proti, pašā Direktīvas 1999/70 2. panta pirmās daļas formulējumā ir teikts, ka dalībvalstu pienākums ir “veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai tās vienmēr varētu garantēt iznākumu, ko paredz šī direktīva” (spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
88.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Turklāt jāatgādina, ka Tiesai nav jālemj par valsts tiesību normu interpretāciju, jo šis uzdevums ir jāveic kompetentajām valsts tiesām, kurām ir jānosaka, vai piemērojamā valsts tiesiskā regulējuma normas atbilst pamatnolīguma 5. klauzulā noteiktajām prasībām (spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
89.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tātad šajā gadījumā iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, kādā mērā atbilstošo valsts tiesību normu piemērošanas nosacījumi, kā arī to faktiskā īstenošana ir piemērots pasākums, lai novērstu secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu vai nodibinātu darba tiesisko attiecību ļaunprātīgu izmantošanu un vajadzības gadījumā sodītu par to (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 21. novembris, de Diego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
,
90.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr Tiesa, lemjot par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, var sniegt sīkāku informāciju, kas minētajai tiesai būtu noderīga vērtējumā (spriedums, 2020. gada 19. marts, Sánchez Ruiz u.c.,
C‑103/18 un C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
91.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā jāatgādina – Tiesa jau ir nospriedusi, ka uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu pārkvalificēšana par uz nenoteiktu laiku noslēgtiem līgumiem atbilstoši Likuma 2112/1920 8. panta 3. punktam, ciktāl šī tiesību norma vēl joprojām ir piemērojama Grieķijas tiesību sistēmā – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – varētu būt pasākums, kas sniedz efektīvas un līdzvērtīgas darba ņēmēju aizsardzības garantijas, lai pienācīgi sodītu par iespējamu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu un novērstu Savienības tiesību pārkāpumu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2009. gada 24. aprīlis, Koukou,
C‑519/08
, nav publicēts,
EU:C:2009:269
,
79.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt ir jāatgādina – Tiesa ir nospriedusi, ka pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkts no tā satura viedokļa nešķiet esam beznosacījuma un pietiekoši precīzs, lai privātpersona uz to varētu atsaukties valsts tiesā. Saskaņā ar šo tiesību normu dalībvalstīm, lai novērstu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu, ir rīcības brīvība izmantot vienu vai vairākus no šajā klauzulā uzskaitītajiem pasākumiem vai arī pastāvošus līdzvērtīgus tiesiskus pasākumus, tajā pašā laikā ņemot vērā konkrētu nozaru un/vai darba ņēmēju kategoriju vajadzības. Turklāt nav iespējams apmierinoši noteikt minimālo aizsardzību, kas būtu jāīsteno visos gadījumos saskaņā ar pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktu (spriedums, 2009. gada 23. aprīlis, Angelidaki u.c., no
C‑378/07 līdz C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
196.
punkts).
Tomēr no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, piemērojot valsts tiesības, valsts tiesām tās ir jāinterpretē cik vien iespējams atbilstoši attiecīgās direktīvas tekstam un mērķim, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu un tātad panāktu atbilstību LESD 288. panta trešajai daļai. Šis atbilstīgas interpretācijas pienākums attiecas uz visām valsts tiesību normām, kas pieņemtas gan pirms attiecīgās direktīvas, gan pirms tām, kas pieņemtas vēlāk (spriedums, 2009. gada 23. aprīlis, Angelidaki u.c., no
C‑378/07 līdz C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
197.
punkts).
Šī prasība atbilstoši interpretēt valsts tiesības atbilst LESD sistēmai, jo tā ļauj valsts tiesām savas kompetences ietvaros nodrošināt Savienības tiesību pilnīgu efektivitāti, iztiesājot tām iesniegtas lietas (spriedums, 2009. gada 23. aprīlis, Angelidaki u.c., no
C‑378/07 līdz C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
198.
punkts).
Protams, valsts tiesas pienākuma ņemt vērā direktīvas saturu, interpretējot un piemērojot attiecīgās valsts tiesību normas, robežas nosaka vispārējie tiesību principi, it īpaši tiesiskās drošības princips un atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, un minētais pienākums nevar būt pamats valsts tiesību
contra legem
interpretācijai (spriedums, 2009. gada 23. aprīlis, Angelidaki u.c., no
C‑378/07 līdz C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
199.
punkts).
Atbilstīgās interpretācijas princips tomēr prasa valsts tiesām, veicot visas to kompetencē ietilpstošās darbības, ņemt vērā valsts tiesības to kopumā un piemērot valsts tiesībās atzītās interpretācijas metodes, lai nodrošinātu attiecīgās direktīvas pilnīgu efektivitāti un nonāktu pie risinājuma, kas atbilst direktīvas mērķim (spriedums, 2009. gada 23. aprīlis, Angelidaki u.c., no
C‑378/07 līdz C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
200.
punkts).
Šajā gadījumā tādējādi iesniedzējtiesai, ja notikusi secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīga izmantošana, attiecīgās valsts tiesību normas ir jāinterpretē un jāpiemēro cik vien iespējams tā, lai tiktu pienācīgi sodīta šī ļaunprātīgā izmantošana un tiktu novērstas Savienības tiesību pārkāpuma sekas. To darot, iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai Likuma 2112/1920 8. panta 3. punkta noteikumi attiecīgajā gadījumā var būt piemērojami, lai nodrošinātu šo atbilstīgo interpretāciju (spriedums, 2009. gada 23. aprīlis, Angelidaki u.c., no
C‑378/07 līdz C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
203.
punkts).
Gadījumā, ja valsts tiesai būtu jāsecina, ka uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu pārveidošana par līgumiem uz nenoteiktu laiku saskaņā ar Likuma 2112/1920 8. panta 3. punktu nebija iespējama, jo tā liktu interpretēt Grieķijas Konstitūcijas 103. panta 7. un 8. punktu
contra legem
, šai tiesai būtu jāpārbauda, vai Grieķijas tiesībās šajā ziņā pastāv citi efektīvi pasākumi. Šajā ziņā jāprecizē, ka šādiem pasākumiem ir jābūt pietiekami efektīviem un preventīviem, lai nodrošinātu pilnīgu efektivitāti normām, kas pieņemtas, piemērojot pamatnolīgumu, proti, šajā gadījumā Prezidenta dekrēta 164/2004 5. un 6. pantam, ar kuriem Grieķijas tiesību sistēmā ir transponēts pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkts.
Attiecībā uz ietekmi, kāda šajā ziņā varētu būt apstāklim, ka Grieķijas Konstitūcijas 103. panta 8. punkts, lai absolūtā veidā aizliegtu publiskajā sektorā uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu pārveidošanu par uz nenoteiktu laiku noslēgtiem līgumiem, ir ticis grozīts pēc Direktīvas 1999/70 spēkā stāšanās un pirms tās transponēšanas termiņa beigām, pietiek atgādināt, ka direktīvas tiesiskās sekas attiecībā uz dalībvalsti adresāti – un līdz ar to attiecībā uz visām valsts iestādēm – rodas attiecīgi vai nu pēc tās publikācijas, vai arī pēc tās paziņošanas dienas (spriedums, 2009. gada 23. aprīlis, Angelidaki u.c., no
C‑378/07 līdz C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
204.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā Direktīvas 1999/70 3. pantā ir precizēts, ka tā stājas spēkā dienā, kad tā publicēta
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
, t.i., 1999. gada 10. jūlijā.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru direktīvas transponēšanai paredzētajā termiņā tās adresātēm dalībvalstīm ir jāatturas pieņemt noteikumus, kas varētu būtiski apdraudēt šajā direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu (spriedums, 2019. gada 13. novembris, Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė,
C‑2/18
,
EU:C:2019:962
,
55.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā nav nozīmes, vai aplūkotā valsts tiesību norma, kas pieņemta pēc attiecīgās direktīvas stāšanās spēkā, paredz šīs direktīvas transponēšanu (spriedums, 2009. gada 23. aprīlis, Angelidaki u.c., no
C‑378/07 līdz C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
206.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka dalībvalstu iestādēm ir pienākums garantēt Savienības tiesību normu pilnu iedarbību, tostarp, ja minētās iestādes groza to Konstitūciju (spriedums, 2009. gada 23. aprīlis, Angelidaki u.c., no
C‑378/07 līdz C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
207.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro un trešo jautājumu jāatbild, ka pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīga izmantošana šīs tiesību normas izpratnē ir notikusi, iesniedzējtiesas pienākums cik vien iespējams interpretēt un piemērot visas atbilstošās valsts tiesību normas, ar kurām var pienācīgi sodīt par šo ļaunprātīgo izmantošanu un likvidēt Savienības tiesību pārkāpuma sekas, ietver vērtējumu par to, vai agrāk pieņemta valsts tiesiskā regulējuma normas, kas vēl joprojām ir spēkā un kas ļauj secīgus uz noteiktu laiku noslēgtus līgumus pārvērst uz nenoteiktu laiku noslēgtā līgumā, vajadzības gadījumā var tikt piemērotas šīs atbilstošās interpretācijas nolūkā, lai gan konstitucionāla rakstura valsts tiesību normās publiskā sektorā šāda pārvēršana ir absolūti aizliegta.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

1)
1999. gada 18. martā noslēgtā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir ietverts pielikumā Padomes Direktīvai 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku, 1. klauzula un 5. klauzulas 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietvertais jēdziens “secīgi uz noteiktu laiku [no]slēgti darba līgumi” attiecas arī uz vietējo pašvaldību uzkopšanas nozares darba ņēmēju uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu automātisku pagarināšanu atbilstoši skaidriem valsts noteikumiem un neraugoties uz to, ka secīgu līgumu noslēgšanai principā paredzētā rakstveida forma nav tikusi ievērota.

2)
Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 5. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīga izmantošana šīs tiesību normas izpratnē ir notikusi, iesniedzējtiesas pienākums cik vien iespējams interpretēt un piemērot visas atbilstošās valsts tiesību normas, ar kurām var pienācīgi sodīt par šo ļaunprātīgo izmantošanu un likvidēt Savienības tiesību pārkāpuma sekas, ietver vērtējumu par to, vai agrāk pieņemta valsts tiesiskā regulējuma normas, kas vēl joprojām ir spēkā un kas ļauj secīgus uz noteiktu laiku noslēgtus līgumus pārvērst uz nenoteiktu laiku noslēgtā līgumā, vajadzības gadījumā var tikt piemērotas šīs atbilstošās interpretācijas nolūkā, lai gan konstitucionālā rakstura valsts tiesību normās publiskā sektorā šāda pārvēršana ir absolūti aizliegta.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – grieķu.