CELEX: 62019CJ0107
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Sociálna politika
Smernica 2003/88/ES
Organizácia pracovného času
Pojmy ‚pracovný čas‘ a ‚čas odpočinku‘
Doba prestávky, počas ktorej musí byť zamestnanec do dvoch minút pripravený na výjazd
Prednosť práva Únie

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (
Ú. v. EÚ L 299, 2003, s. 9
; Mim. vyd. 05/004, s. 381).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú XR a Dopravní podnik hl. m. Prahy, akciová společnost (ďalej len „DPP) vo veci odmietnutia zo strany dopravného podniku zaplatiť XR sumu 95335 českých korún (CZK) (približne 3600 eur) zvýšenú o úroky z omeškania ako odmenu za doby prestávok v práci, ktoré čerpal počas svojej pracovnej činnosti od novembra 2005 do decembra 2008.
Právny rámec
Právo Únie
Odôvodnenia 4 a 5 smernice 2003/88 stanovujú:
„(4)
Zlepšenie bezpečnosti, hygieny a ochrany zdravia pracovníkov pri práci je cieľom, ktorý by sa nemal podriaďovať čisto ekonomickým úvahám[.]
(5)
Všetci pracovníci by mali mať primeranú dobu odpočinku. Pojem ‚odpočinok‘ sa musí vyjadriť v jednotkách času, t. j. v dňoch, hodinách, resp. ich čast[iach]. Pracovníkom [Európskej únie] sa musí poskytnúť minimálny denný, týždenný a ročný čas odpočinku a primerané prestávky v práci. …“
Článok 1 tejto smernice uvádza:
„1.   Táto smernica ustanovuje minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia pre organizáciu pracovného času.
2.   Táto smernica sa vzťahuje na:
a)
minimálne doby denného odpočinku, týždenného odpočinku a ročnej dovolenky, prestávky v práci a na maximálny týždenný pracovný čas a
b)
určité aspekty nočnej práce, práce na zmeny a rozvrhnutie práce.
…“
Článok 2 uvedenej smernice, nazvaný „Definície“, stanovuje:
„Na účely tejto smernice platia tieto definície:
1.
‚pracovný čas‘ je akýkoľvek čas, počas ktorého pracovník pracuje podľa pokynov zamestnávateľa [počas ktorého pracovník pracuje, je k dispozícii zamestnávateľovi –
neoficiálny preklad
] a vykonáva svoju činnosť alebo povinnosti v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou;
2.
‚čas odpočinku‘ je akýkoľvek čas, ktorý nie je pracovným časom;
…
5.
‚práca na zmeny‘ je akákoľvek metóda organizácie pracovného času na zmeny, pri ktorej pracovníci jeden druhého striedajú na rovnakých pracoviskách podľa určitého rozvrhnutia, vrátane rotujúceho rozvrhnutia, pričom pracovný čas môže byť nepretržitý, alebo prerušovaný a pre pracovníkov má dôsledok, že v priebehu určitej doby dní alebo týždňov pracujú v rôznom čase;
…“
Podľa článku 4 smernice 2003/88 s názvom „Prestávky v práci“:
„Členské štáty prijmú opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie toho, aby v prípadoch, kde je pracovný deň dlhší ako šesť hodín, mal každý pracovník nárok na prestávku na odpočinok, ktorej podrobnosti vrátane dĺžky a podmienok na ich priznanie budú stanovené kolektívnymi zmluvami alebo dohodami uzatvorenými medzi sociálnymi partnermi alebo, ak takéto dohody nie sú, vnútroštátnymi právnymi predpismi.“
České právo
§ 83 zákona č. 65/1965 Sb., zákoník práce, uplatniteľný do 31. decembra 2006, stanovoval:
„1.   Pracovný čas je doba, počas ktorej má zamestnanec povinnosť vykonávať pre zamestnávateľa prácu.
2.   Doba odpočinku je doba, ktorá nie je pracovným časom.
…
5.   Pracovná pohotovosť je doba, počas ktorej je zamestnanec pripravený na prípadný výkon práce podľa pracovnej zmluvy, ktorú je nutné v prípade naliehavej potreby vykonať nad rámec jeho rozvrhu pracovných zmien.
…“
§ 89 tohto zákona týkajúci sa „prestávok v práci“ stanovoval:
„1.   Zamestnávateľ je povinný poskytnúť zamestnancovi najneskôr po šiestich hodinách nepretržitej práce prestávku v práci na jedlo a oddych v trvaní aspoň 30 minút; mladistvým sa táto prestávka musí poskytnúť najneskôr po štyroch a pol hodine nepretržitej práce. V prípade prác, ktoré nie je možné prerušiť, sa musí zamestnancovi zaručiť primeraná doba na oddych a jedlo aj bez prerušenia prevádzky alebo práce; mladistvým sa musí prestávka na jedlo a oddych poskytnúť vždy podľa prvej vety.
2.   Zamestnávateľ môže po prejednaní s príslušným odborovým orgánom stanoviť primeranú dĺžku prestávky na jedlo.
3.   Zamestnávateľ určí začiatok a koniec týchto prestávok po prejednaní s príslušným odborovým orgánom.
4.   Prestávky určené na jedlo a oddych sa neposkytujú na začiatku a konci pracovnej doby.
5.   Poskytnuté prestávky na jedlo a oddych sa nezapočítavajú do pracovného času.“
Tieto ustanovenia boli zrušené a nahradené zákonom č. 262/2006 Sb., zákoník práce, ktorý nadobudol účinnosť 1. januára 2007. Podľa § 78 tohto zákona:
„1.   Na účely úpravy pracovného času a doby odpočinku je:
a)
‚pracovným časom‘ doba, počas ktorej má zamestnanec povinnosť vykonávať pre zamestnávateľa prácu, a doba, počas ktorej je zamestnanec na pracovisku pripravený na výkon práce podľa pokynov zamestnávateľa;
…
h)
‚pracovnou pohotovosťou‘ doba, počas ktorej je zamestnanec pripravený na prípadný výkon práce podľa pracovnej zmluvy, ktorú je nutné v prípade naliehavej potreby vykonať nad rámec jeho rozvrhu pracovných zmien. Pracovná pohotovosť môže byť len na inom mieste dohodnutom so zamestnancom, odlišnom od pracovísk zamestnávateľa.
…“
Pokiaľ ide o prestávku v práci a bezpečnostnú prestávku, § 88 uvedeného zákona spresňuje:
„1.   Zamestnávateľ je povinný poskytnúť zamestnancovi najneskôr po šiestich hodinách nepretržitej práce prestávku v práci na jedlo a oddych v trvaní aspoň 30 minút; mladistvým sa táto prestávka musí poskytnúť najneskôr po štyroch a pol hodine nepretržitej práce. V prípade prác, ktoré nie je možné prerušiť, sa musí zamestnancovi zaručiť primeraná doba na oddych a jedlo aj bez prerušenia prevádzky alebo práce; táto doba sa započítava do pracovného času. Mladistvým zamestnancom sa musí prestávka na jedlo a oddych poskytnúť vždy podľa prvej vety.
2.   Ak je nutné čas prestávky určený na jedlo a oddych rozdeliť, musí aspoň jedna časť tejto prestávky trvať minimálne pätnásť minút. …“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
XR v období od novembra 2005 do decembra 2008 vykonával v DPP povolanie podnikového hasiča.
XR vykonával prácu v režime na zmeny, zahrnujúcom dennú zmenu, prebiehajúcu počas časového úseku od 6.45 hod. do 19.00 hod., a nočnú zmenu, prebiehajúcu počas časového úseku od 18.45 hod. do 7.00 hod. Jeho denný pracovný čas zahŕňal dve tridsaťminútové prestávky na jedlo a oddych.
Od 6.30 hod. do 13.30 hod. mohol XR odísť do podnikovej jedálne vzdialenej 200 m od jeho pracoviska, a to pod podmienkou, že má so sebou vysielačku pre prípad, že by bolo potrebné, aby ho zásahové vozidlo prišlo do dvoch minút vyzdvihnúť pred podnikovú jedáleň. Okrem toho bolo depo, kde XR vykonával prácu, vybavené priestorom určeným na prípravu jedál mimo otváracích hodín podnikovej jedálne.
Prestávka v práci sa do pracovného času XR započítavala len vtedy, ak v jej priebehu došlo k výjazdu. V dôsledku toho nebola za prestávky, počas ktorých nedošlo k výjazdu, vyplácaná odmena.
XR tento spôsob výpočtu svojej odmeny napadol. Keďže sa domnieval, že prestávky v práci, aj keď neprerušené, predstavujú pracovný čas, domáhal sa zaplatenia sumy 95335 CZK zvýšenej o úroky z omeškania z dôvodu odmien, ktoré mu podľa neho mali byť zaplatené za dve prestávky v práci denne, ktoré v období zamestnania, o ktoré ide vo veci samej, neboli započítané.
Obvodní soud pro Prahu 9 (Česká republika), súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý o veci rozhodoval v prvom stupni, návrhu XR vyhovel rozsudkom zo 14. septembra 2016, ktorý bol 22. marca 2017 potvrdený v odvolacom konaní.
DPP podal proti týmto dvom rozsudkom kasačný opravný prostriedok na Nejvyšší soud (Česká republika), ktorý ich zrušil svojím rozsudkom z 12. júna 2018. Tento súd dospel na základe relevantných vnútroštátnych ustanovení k záveru, že hoci nie je možné vylúčiť, že prestávky môžu byť z dôvodu výjazdu prerušené, k takýmto prerušeniam dochádza len náhodne a nepredvídateľne, takže ich nie je možné považovať za bežnú súčasť plnenia pracovných povinností. Podľa tohto súdu teda v zásade nie je možné prestávku považovať za pracovný čas.
Nejvyšší soud (Česká republika) teda vec vrátil vnútroštátnemu súdu, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, na rozhodnutie vo veci samej. Tento posledný uvedený súd zdôrazňuje, že v súlade s vnútroštátnymi procesnými pravidlami je viazaný právnymi posúdeniami Nejvyššího soudu.
Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, sa však domnieva, že okolnosti, za ktorých mal XR čerpať svoje prestávky, by mohli viesť k tomu, že ich treba kvalifikovať ako „pracovný čas“ v zmysle článku 2 smernice 2003/88.
Za týchto podmienok Obvodní soud pro Prahu 9 rozhodol prerušiť konania a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa doba prestávky, počas ktorej zamestnanec musí byť zamestnávateľovi k dispozícii v prípade náhleho výjazdu do 2 minút, považovať za ‚pracovný čas‘ v zmysle článku 2 smernice [2003/88]?
2.
Má na posúdenie uvedené v [prvej] otázke vplyv skutočnosť, že k prerušeniu [prestávky] v prípade náhleho výjazdu dochádza len náhodne a nepredvídateľne, a prípadne ako často k takémuto prerušeniu dochádza?
3.
Môže súd prvého stupňa, ktorý rozhoduje po tom, čo bolo jeho rozhodnutie zrušené súdom vyššieho stupňa a vrátené na [rozhodnutie vo veci samej], pričom súd vyššieho stupňa vyslovil právne posúdenie, ktoré je pre súd prvého stupňa záväzné, toto záväzné právne posúdenie nerešpektovať, pokiaľ je v rozpore právom Únie?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej a druhej otázke
Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 2 smernice 2003/88 vykladať v tom zmysle, že prestávka priznaná pracovníkovi počas jeho denného pracovného času, počas ktorej musí byť schopný v prípade potreby odísť na výjazd v lehote dvoch minút, sa má kvalifikovať ako „pracovný čas“ alebo „čas odpočinku“ v zmysle tohto ustanovenia, ako aj to, či náhodná a nepredvídateľná povaha a frekvencia výjazdov počas tejto prestávky v práci má vplyv na túto kvalifikáciu.
Na úvod treba konštatovať, že spor vo veci samej sa týka odmeny pracovníka, ktorá mu podľa jeho tvrdení má byť priznaná za dobu prestávok v práci, na ktoré má nárok počas svojej pracovnej zmeny.
Z judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že s výnimkou osobitnej okolnosti uvedenej v článku 7 ods. 1 smernice 2003/88 týkajúcej sa platenej dovolenky za kalendárny rok sa táto smernica obmedzuje na úpravu určitých aspektov organizácie pracovného času s cieľom zaručiť bezpečnosť a ochranu zdravia zamestnancov, v dôsledku čoho sa v zásade neuplatňuje na odmeňovanie pracovníkov [rozsudok z 9. marca 2021, Radiotelevizija Slovenija (Doba nepretržitej dostupnosti na vzdialenom mieste),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, bod
a citovaná judikatúra].
Keďže však, ako uvádza vnútroštátny súd, v rámci sporu vo veci samej otázka odmeňovania za prestávky v práci závisí od kvalifikácie tohto času ako „pracovného času“ alebo „času odpočinku“ v zmysle smernice 2003/88, treba odpovedať na položené otázky, ktoré sa týkajú uvedenej kvalifikácie.
V tejto súvislosti treba uviesť, že článok 2 bod 1 smernice 2003/88 definuje pojem „pracovný čas“ ako „akýkoľvek čas, počas ktorého pracovník pracuje, je k dispozícii zamestnávateľovi a vykonáva svoju činnosť alebo povinnosti v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou“. Pojem „čas odpočinku“ je v článku 2 bode 2 tejto smernice definovaný negatívne ako akýkoľvek čas, ktorý nie je pracovným časom.
Druhá kapitola smernice 2003/88 je venovaná okrem iného „minimálnym dobám odpočinku“. Okrem denného a týždenného odpočinku táto kapitola v článku 4 tejto smernice upravuje „prestávky v práci“, na ktoré má v prípadoch, kde je pracovný deň dlhší ako šesť hodín, nárok každý pracovník, a ktorých podmienky, a najmä ich dĺžku, stanovujú kolektívne zmluvy alebo dohody uzavreté medzi sociálnymi partnermi, alebo, ak takéto dohody nie sú, vnútroštátne právne predpisy.
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že XR nebol počas svojej prestávky nahradený na pracovisku a bol vybavený vysielačkou, ktorou ho bolo možné upozorniť v prípade, že musel prerušiť svoju prestávku v práci pre náhly výjazd. Z toho vyplýva, že sa naňho počas jeho prestávok vzťahoval režim pracovnej pohotovosti, čo je pojem, ktorý sa vzťahuje všeobecne na všetky doby, počas ktorých bol pracovník k dispozícii svojmu zamestnávateľovi, aby na jeho žiadosť mohol zabezpečovať výkon pracovných činností [pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. marca 2021, Radiotelevizija Slovenija (Doba nepretržitej dostupnosti na vzdialenom mieste),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, bod
].
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že pojmy „pracovný čas“ a „čas odpočinku“ sa navzájom vylučujú. Doba pracovnej pohotovosti pracovníka sa preto na účely uplatnenia smernice 2003/88 musí považovať buď za „pracovný čas“, alebo za „čas odpočinku“, pričom táto smernica neupravuje prechodnú kategóriu [pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. marca 2021, Radiotelevizija Slovenija (Doba nepretržitej dostupnosti na vzdialenom mieste),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, bod
a citovanú judikatúru].
Navyše pojmy „pracovný čas“ a „čas odpočinku“ predstavujú pojmy práva Únie, ktoré treba definovať podľa objektívnych kritérií s odkazom na systém a účel smernice 2003/88. Iba takýto autonómny výklad totiž zaručí smernici plnú účinnosť, ako aj jednotné uplatňovanie týchto pojmov vo všetkých členských štátoch [rozsudok z 9. marca 2021, Radiotelevizija Slovenija (Doba nepretržitej dostupnosti na vzdialenom mieste),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, bod
a citovaná judikatúra].
Pokiaľ ide presnejšie o čas pracovnej pohotovosti, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že čas, v rámci ktorého pracovník v skutočnosti nevykonáva žiadnu činnosť v prospech svojho zamestnávateľa, nepredstavuje nevyhnutne „čas odpočinku“ na účely uplatnenia smernice 2003/88 [rozsudok z 9. marca 2021, Radiotelevizija Slovenija (Doba nepretržitej dostupnosti na vzdialenom mieste),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, bod
].
Na jednej strane Súdny dvor v súvislosti s časom pracovnej pohotovosti stráveným na pracovisku, ktoré sa neprekrýva s bydliskom pracovníka, teda rozhodol, že rozhodujúcim faktorom na posúdenie, či sú naplnené charakteristické znaky pojmu „pracovný čas“ v zmysle smernice 2003/88, je skutočnosť, že pracovník bol povinný byť fyzicky prítomný na mieste určenom zamestnávateľom a byť mu k dispozícii, aby v prípade potreby mohol okamžite poskytnúť svoje služby [rozsudok z 9. marca 2021, Radiotelevizija Slovenija (Doba nepretržitej dostupnosti na vzdialenom mieste),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, bod
a citovaná judikatúra].
Súdny dvor dospel k záveru, že v rámci tohto času pracovnej pohotovosti sa pracovník, ktorý je povinný zdržiavať sa na svojom pracovisku a byť okamžite k dispozícii svojmu zamestnávateľovi, musí zdržiavať mimo svojho rodinného a sociálneho prostredia a má len malý priestor organizovať si čas, v rámci ktorého sa od neho výkon práce nepožaduje. Celú túto dobu treba preto kvalifikovať ako „pracovný čas“ v zmysle smernice 2003/88 bez ohľadu na pracovnú činnosť skutočne vykonávanú pracovníkom počas uvedenej doby [rozsudok z 9. marca 2021, Radiotelevizija Slovenija (Doba nepretržitej dostupnosti na vzdialenom mieste),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, bod
a citovaná judikatúra].
Na druhej strane Súdny dvor rozhodol, že čas pracovnej pohotovosti vo forme nepretržitej dostupnosti, teda doba, počas ktorej pracovník zostáva zamestnávateľovi k dispozícii, aby mohol na žiadosť zamestnávateľa zabezpečovať výkon pracovných činností bez toho, aby mal povinnosť zdržiavať sa na pracovisku, treba tiež v celom rozsahu kvalifikovať ako „pracovný čas“ v zmysle smernice 2003/88, ak sa vzhľadom na obmedzenia uložené pracovníkovi, ktoré majú objektívny a veľmi významný dopad na možnosti tohto pracovníka venovať sa jeho osobným a sociálnym záujmom, odlišuje od doby, počas ktorej pracovník musí byť k dispozícii zamestnávateľovi len tým, že je zastihnuteľný [pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. marca 2021, Radiotelevizija Slovenija (Doba nepretržitej dostupnosti na vzdialenom mieste),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, bod
a citovanú judikatúru].
Z toho vyplýva, že pod pojem „pracovný čas“ v zmysle smernice 2003/88 spadajú všetky časy pracovnej pohotovosti vrátane tých, ktoré boli zabezpečované vo forme nepretržitej dostupnosti, v rámci ktorých majú obmedzenia uložené pracovníkovi takú povahu, že objektívne a veľmi významne ovplyvňujú možnosť tohto pracovníka slobodne nakladať počas týchto období s časom, v ktorom sa od neho výkon práce nepožaduje, a venovať tento čas svojim vlastným záujmom [pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. marca 2021, Radiotelevizija Slovenija (Doba nepretržitej dostupnosti na vzdialenom mieste),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, bod
].
Súdny dvor presnejšie uviedol, že čas pracovnej pohotovosti, v rámci ktorého si pracovník môže, vzhľadom na primeranú lehotu, ktorá mu je poskytnutá na opätovné začatie pracovných činností, plánovať svoje osobné a sociálne záujmy, nepredstavuje
a priori
„pracovný čas“ v zmysle smernice 2003/88. Naopak, čas pracovnej pohotovosti, v rámci ktorého je lehota, ktorá je stanovená pracovníkovi na to, aby sa vrátil do práce, obmedzená na niekoľko minút, sa musí v zásade celý považovať za „pracovný čas“ v zmysle tejto smernice, keďže pracovník je v takomto prípade v praxi do veľkej miery odrádzaný od plánovania akejkoľvek odpočinkovej činnosti, a to aj krátkodobej [rozsudok z 9. marca 2021, Radiotelevizija Slovenija (Doba nepretržitej dostupnosti na vzdialenom mieste),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, bod
].
Ako Súdny dvor zdôraznil, dopad takejto reakčnej lehoty sa musí v každom prípade zvážiť na záver konkrétneho posúdenia, ktoré prípadne zohľadní aj iné obmedzenia uložené pracovníkovi, ako aj výhody, aké sú mu priznané v rámci jeho času pracovnej pohotovosti [rozsudok z 9. marca 2021, Radiotelevizija Slovenija (Doba nepretržitej dostupnosti na vzdialenom mieste),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, bod
].
V prejednávanej veci prináleží vnútroštátnemu súdu, aby vzhľadom na všetky relevantné okolnosti posúdil, či spôsob, akým bol XR obmedzený počas svojej prestávky v práci, vyplývajúci z potreby byť do dvoch minút pripravený na výjazd, mal takú povahu, že objektívne a veľmi významne obmedzoval možnosť tohto pracovníka slobodne nakladať so svojím časom a venovať sa činnostiam podľa svojho výberu.
V tejto súvislosti vzhľadom na námietky, ktoré DPP a Európska komisia uviedli vo svojich písomných pripomienkach, treba v prvom rade uviesť, že miera voľnej úvahy, ktorou disponujú členské štáty podľa článku 4 smernice 2003/88 na účely stanovenia podmienok prestávky v práci, a najmä jej dĺžky a podmienok jej priznania, nie je relevantná na účely kvalifikácie období, o ktoré ide vo veci samej, ako „pracovného času“ alebo „času odpočinku“ v zmysle článku 2 smernice 2003/88, keďže tieto dva pojmy predstavujú autonómne pojmy práva Únie, ako bolo pripomenuté v bode 29 tohto rozsudku.
Vzhľadom na to, že prestávky v práci, na ktoré mal XR nárok, boli krátke, t. j. každá trvala tridsať minút, ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, nesmie vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, v rámci svojho preskúmania s cieľom určiť, či obmedzenia, ktorým XR podliehal v rámci týchto období, boli takej povahy, že mohli objektívne a veľmi významne obmedziť možnosti tohto pracovníka oddýchnuť si a venovať sa činnostiam podľa svojho výberu, vziať do úvahy všetky obmedzenia týchto možností, ktoré by existovali v každom prípade, pretože nevyhnutne vyplývajú z trvania prestávky v dĺžke tridsiatich minút, keďže takéto obmedzenia sú nezávislé od obmedzení spojených s jeho povinnosťou byť do dvoch minút pripravený na výjazd.
V druhom rade, pokiaľ ide o skutočnosť, že k prerušeniu prestávok dochádza náhodne a nepredvídateľne, Súdny dvor už rozhodol, že okolnosť, že pracovník je v priemere len zriedka vyzvaný, aby v rámci časov pracovnej pohotovosti vykonal zásah, nemôže viesť k tomu, že sa tieto doby majú považovať za „časy odpočinku“ v zmysle článku 2 bodu 2 smernice 2003/88, ak je vplyv lehoty stanovenej pracovníkovi na opätovné začatie jeho pracovných činností taký, že stačí na objektívne a veľmi významné obmedzenie možnosti tohto pracovníka slobodne nakladať v tohto období s časom, v rámci ktorého sa od neho výkon práce nepožaduje [rozsudok z 9. marca 2021, Radiotelevizija Slovenija (Doba nepretržitej dostupnosti na vzdialenom mieste),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, bod
].
V tejto súvislosti treba dodať, že nepredvídateľnosť možných prerušení prestávky v práci môže mať dodatočný obmedzujúci účinok, pokiaľ ide o možnosť pracovníka slobodne nakladať s týmto časom. Neistota, ktorá z toho vyplýva, totiž môže u tohto pracovníka spôsobiť, že je trvalo v strehu.
Napokon treba pripomenúť, že vzhľadom na judikatúru uvedenú v bode 23 tohto rozsudku platí, že na spôsob odmeňovania pracovníkov za čas pracovnej pohotovosti sa nevzťahuje smernica 2003/88, ale relevantné ustanovenia vnútroštátneho práva. Táto smernica preto nebráni uplatneniu právnej úpravy členského štátu, kolektívnej zmluvy alebo rozhodnutia zamestnávateľa, ktoré na účely odmeňovania času pracovnej pohotovosti zohľadňuje rozdielnym spôsobom doby, počas ktorých dochádza ku skutočnému výkonu pracovnej činnosti, a tie, počas ktorých sa žiadna skutočná práca nevykonáva, hoci tieto doby treba na účely uplatnenia uvedenej smernice v celom rozsahu považovať za „pracovný čas“ [rozsudok z 9. marca 2021, Radiotelevizija Slovenija (Doba nepretržitej dostupnosti na vzdialenom mieste),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, bod
].
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na prvú a druhú otázku odpovedať tak, že článok 2 smernice 2003/88 sa má vykladať v tom zmysle, že prestávka v práci, ktorá sa poskytuje pracovníkovi počas jeho denného pracovného času a počas ktorej musí byť v prípade potreby schopný do dvoch minút odísť na výjazd, je „pracovným časom“ v zmysle uvedeného ustanovenia, ak z celkového posúdenia všetkých okolností vyplýva, že obmedzenia uložené tomuto pracovníkovi počas uvedenej prestávky v práci majú takú povahu, že objektívne a veľmi významne ovplyvňujú možnosť pracovníka slobodne nakladať s časom, v rámci ktorého sa od neho výkon práce nepožaduje, a venovať sa vlastným záujmom.
O tretej otázke
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má zásada prednosti práva Únie vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje v nadväznosti na to, že jeho rozhodnutie bolo zrušené súdom vyššieho stupňa, bol v súlade s vnútroštátnym procesným právom viazaný právnymi posúdeniami tohto súdu vyššieho stupňa, ak tieto posúdenia nie sú zlučiteľné s právom Únie.
Treba pripomenúť, že prednosť práva Únie vyžaduje, aby v prípade nemožnosti vyložiť vnútroštátnu právnu úpravu v súlade s požiadavkami práva Únie vnútroštátny súd, ktorý je v rámci svojej právomoci poverený uplatňovať ustanovenia práva Únie, zabezpečil ich plný účinok, pričom v prípade potreby z vlastnej iniciatívy neuplatní akékoľvek odporujúce ustanovenie vnútroštátneho práva, hoci aj časovo následné, a to bez toho, aby musel požiadať alebo vyčkať na jeho predchádzajúce zrušenie zákonodarnou cestou alebo akýmkoľvek iným ústavným postupom (rozsudok z 24. júna 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, bod
a citovaná judikatúra).
V tejto súvislosti platí, že na účely vyriešenia sporu vo veci samej je výklad predmetných ustanovení, ktorý poskytol Súdny dvor, pre vnútroštátny súd, ktorý využil možnosť podľa článku 267 druhého odseku ZFEÚ, záväzný, a v prípade potreby musí tento vnútroštátny súd odmietnuť posúdenie súdu vyššieho stupňa, ak sa v súvislosti s týmto výkladom domnieva, že toto posúdenie nie je v súlade s právom Únie (rozsudok z 5. októbra 2010, Elčinov,
C‑173/09
,
EU:C:2010:581
, bod
).
Za týchto podmienok požiadavka zabezpečiť plný účinok ustanovení práva Únie zahŕňa povinnosť vnútroštátnych súdov zmeniť prípadne ustálenú judikatúru, pokiaľ táto vychádza z výkladu vnútroštátneho práva, ktorý je nezlučiteľný s právom Únie (rozsudok z 5. júla 2016, Ogňanov,
C‑614/14
,
EU:C:2016:514
, bod
a citovaná judikatúra).
Z toho vyplýva, že v prejednávanej veci má vnútroštátny súd povinnosť zabezpečiť plný účinok článku 267 ZFEÚ a v prípade potreby z vlastnej iniciatívy neuplatniť vnútroštátne procesné predpisy, ktoré mu ukladajú povinnosť uplatniť vnútroštátne právo, ako ho vykladá Nejvyšší soud, ak takýto výklad nie je zlučiteľný s právom Únie.
Vzhľadom na vyššie uvedené treba na tretiu otázku odpovedať tak, že zásada prednosti práva Únie sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje v nadväznosti na to, že jeho rozhodnutie bolo zrušené súdom vyššieho stupňa, bol v súlade s vnútroštátnym procesným právom viazaný právnymi posúdeniami tohto súdu vyššieho stupňa, ak tieto posúdenia nie sú zlučiteľné s právom Únie.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) rozhodol takto:

1.
Článok 2 smernice 2003/88/ES Európskeho parlamentu a Rady zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času sa má vykladať v tom zmysle, že prestávka v práci, ktorá sa poskytuje pracovníkovi počas jeho denného pracovného času a počas ktorej musí byť v prípade potreby schopný do dvoch minút odísť na výjazd, je „pracovným časom“ v zmysle uvedeného ustanovenia, ak z celkového posúdenia všetkých okolností vyplýva, že obmedzenia uložené tomuto pracovníkovi počas uvedenej prestávky v práci majú takú povahu, že objektívne a veľmi významne ovplyvňujú možnosť pracovníka slobodne nakladať s časom, v rámci ktorého sa od neho výkon práce nepožaduje, a venovať sa vlastným záujmom.

2.
Zásada prednosti práva Únie sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje v nadväznosti na to, že jeho rozhodnutie bolo zrušené súdom vyššieho stupňa, bol v súlade s vnútroštátnym procesným právom viazaný právnymi posúdeniami tohto súdu vyššieho stupňa, ak tieto posúdenia nie sú zlučiteľné s právom Únie.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: čeština.