CELEX: 62016TJ0868
Răspundere extracontractuală
Politică economică și monetară
Restructurarea datoriei publice grecești
Acord de preschimbare a titlurilor în beneficiul exclusiv al băncilor centrale ale Eurosistemului
Implicarea sectorului privat
Clauze de acțiune colectivă
Creditori privați
Creditori publici
Imputabilitate
Încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care conferă drepturi particularilor
Articolul 63 alineatul (1) TFUE
Articolele 120-127 și articolul 352 alineatul (1) TFUE
Drept de proprietate
Egalitate de tratament

)
Istoricul litigiului
La 21 octombrie 2009, Republica Elenă a notificat Oficiului Statistic al Uniunii Europene (Eurostat) un deficit public revizuit în creștere de 12,5 % din produsul intern brut (PIB), față de o rată de 3,7 % din PIB notificată în primăvara anului 2009. Această revizuire a datelor economice ale Republicii Elene a generat îndoieli cu privire la solvabilitatea sa și, prin urmare, a determinat o majorare a ratelor dobânzilor aferente titlurilor de creanță grecești în cursul primelor luni ale anului 2010.
Având în vedere că criza datoriei publice grecești amenința să aibă efecte în alte state membre din zona euro și punea în pericol stabilitatea acestei zone în ansamblul său, în cadrul reuniunii la nivel înalt a Consiliului European din 25 martie 2010, șefii de stat sau de guvern din zona euro au convenit să instituie, cu participarea Fondului Monetar Internațional (FMI), un mecanism interguvernamental de asistență pentru Republica Elenă care constă în acordarea de împrumuturi bilaterale coordonate la rate ale dobânzii neconcesionale.
La sfârșitul lunii aprilie a anului 2010, o agenție de rating de credit a degradat ratingul titlurilor de creanță grecești de la BBB‐ la BB+, rating care se consideră că desemnează o datorie cu risc ridicat. Astfel, la 27 aprilie 2010, agenția de rating de credit Standard & Poor’s (S & P) a avertizat deținătorii de titluri de creanță greci că șansele lor de a‑și recupera banii în ipoteza unei restructurări a datoriei publice grecești sau a unei neplăți din partea statului grec nu erau, în medie, decât de 30-50 %.
La 23 aprilie 2010, Republica Elenă a solicitat activarea mecanismului interguvernamental de asistență vizat la punctul 2 de mai sus. La 2 mai 2010, statele membre din zona euro au acceptat să furnizeze, în temeiul mecanismului de asistență menționat, 80 de miliarde de euro Republicii Elene în cadrul unui pachet financiar de 110 miliarde de euro alocat împreună cu FMI.
La 9 mai 2010, în cadrul Consiliului Ecofin, s‑a decis să se ia un ansamblu de măsuri, printre care, pe de o parte, adoptarea Regulamentului (UE) nr. 407/2010 al Consiliului din 11 mai 2010 de instituire a unui mecanism european de stabilizare financiară (
JO 2010, L 118, p. 1
), în temeiul articolului 122 alineatul (2) TFUE, și, pe de altă parte, crearea Fondului european de stabilitate financiară (FESF). La 7 iunie 2010, a fost creat FESF, iar statele membre din zona euro și FESF au semnat acordul‑cadru privind condițiile în care FESF oferă un sprijin pentru stabilitate.
Printr‑un comunicat de presă din 10 mai 2010, BCE a anunțat instituirea unui program de achiziționare de titluri de creanță de stat pe piața secundară a titlurilor (denumit în continuare „programul de achiziționare de titluri”).
La 14 mai 2010, BCE a adoptat Decizia 2010/281/UE de instituire a unui program privind piețele titlurilor de valoare (BCE/2010/5) (
JO 2010, L 124, p. 8
), în temeiul articolului 127 alineatul (2) prima liniuță TFUE și al articolului 18 alineatul (1) din Protocolul nr. 4 privind Statutul Sistemului European al Băncilor Centrale și al Băncii Centrale Europene (
JO 2010, C 83, p. 230
, denumit în continuare „Statutul SEBC”). Potrivit articolului 1 din Statutul SEBC, Banca Centrală Europeană (BCE) și băncile centrale naționale constituie Sistemul European al Băncilor Centrale (SEBC). BCE și băncile centrale naționale ale statelor membre a căror monedă este euro constituie Eurosistemul.
În considerentele (2), (3) și (5) ale Deciziei 2010/281 se indică, printre altele, următoarele:
„(2)
La 9 mai 2010 Consiliul guvernatorilor a stabilit și anunțat public faptul că ar trebui inițiat un program temporar privind piețele titlurilor de valoare (denumit în continuare «programul»), în contextul condițiilor actuale excepționale de pe piețele financiare caracterizate prin tensiuni acute pe anumite segmente de piață care afectează mecanismul de transmitere a politicii monetare și, astfel, aplicarea efectivă a politicii monetare orientate către stabilitatea prețurilor pe termen mediu. În cadrul programului, [băncile centrale naționale] din zona euro, în conformitate cu cotele lor procentuale din grila de repartiție pentru subscrierea capitalului BCE, și BCE, în contact direct cu contrapărțile, pot interveni în mod direct pe piețele titlurilor de creanță publice și private din zona euro.
(3)
Programul face parte din politica monetară unică a Eurosistemului și va fi aplicat pentru o perioadă de timp limitată. Obiectivul acestuia este de a remedia disfuncționalitățile de pe piețele titlurilor de valoare și de a restabili un mecanism adecvat de transmitere a politicii monetare.
[…]
(5)
Ca parte a politicii monetare unice a Eurosistemului, achiziționarea directă de instrumente de îndatorare tranzacționabile eligibile de către băncile centrale din Eurosistem în cadrul programului ar trebui să fie pusă în aplicare în conformitate cu dispozițiile prezentei decizii.”
Potrivit articolului 1 din Decizia 2010/281, „băncile centrale din Eurosistem pot achiziționa […] de pe piața secundară, instrumente de îndatorare tranzacționabile eligibile emise de administrațiile centrale sau de organismele publice din statele membre a căror monedă este euro”. Articolul 2 prevede drept criterii de eligibilitate pentru instrumentele de îndatorare, printre altele, ca acestea să fie „exprimate în euro” și să fie emise de respectivele administrații centrale sau entități de drept public.
În cadrul programului de achiziționare de titluri instituit prin Decizia 2010/281, BCE și băncile centrale naționale din zona euro au achiziționat titluri de creanță de stat, inclusiv ale Republicii Elene, între luna mai a anului 2010 și luna martie a anului 2011, precum și între luna august a anului 2011 și luna februarie a anului 2012. Reiese din Decizia nr. 2/13203/0023A din 15 februarie 2012 (FEK B’ 574), din Decizia nr. 2/14328/0023A din 20 februarie 2012 (FEK B’ 705) și din Decizia nr. 2/14949/0023A din 21 februarie 2012 (FEK B’ 413) ale Ministerului de Finanțe elen că, în acest stadiu, BCE, băncile centrale naționale din zona euro și Banca Europeană de Investiții (BEI) dețineau fiecare titluri de creanță grecești cu o valoare nominală totală de 42732860000 de euro, de 13519799177,59 euro și de 315350000 de euro. Uniunea Europeană, reprezentată de Comisia Europeană, deținea de asemenea titluri de creanță grecești cu o valoare nominală de totală de 106700000 de euro, dintre care o parte, respectiv titluri cu o valoare nominală de 55700000 de euro, era gestionată de BEI în numele și pe seama Uniunii. Astfel, acești creditori instituționali dețineau titluri de creanță grecești cu o valoare nominală totală de 56674709177,59 euro.
Încă din luna mai a anului 2011, Republica Elenă, statele membre din zona euro și mai mulți creditori ai statului elen au inițiat discuții în vederea introducerii unui nou program de asistență financiară, al cărui obiectiv general era să permită Republicii Elene să regăsească o situație financiară viabilă. Unul dintre elementele preconizate în discuțiile menționate era o restructurare a datoriei publice grecești, în cadrul căreia creditorii privați ai Republicii Elene ar contribui la reducerea sarcinii acestei datorii pentru a evita astfel o situație de incapacitate de plată. Însă, într‑o primă etapă, aceste discuții vizau, printre altele, o eventuală prelungire voluntară a scadențelor titlurilor de creanță grecești deținute de creditori privați.
La 6 iunie 2011, ministrul finanțelor german a adresat BCE, FMI și celorlalți miniștri de finanțe ai statelor membre din zona euro o scrisoare în care preconiza o preschimbare de titluri care ar prelungi cu șapte ani scadențele titlurilor de creanță grecești deținute de creditori privați.
La 20 iunie 2011, în urma unei reuniuni privind situația financiară a Republicii Elene, Eurogrupul a adoptat o declarație potrivit căreia, printre altele:
„[A]vând în vedere situația financiară dificilă, pare puțin probabil ca [Republica Elenă] să redobândească accesul pe piața privată până la începutul anului 2012. Miniștrii au convenit că, pentru finanțarea suplimentară necesară, se va recurge la surse atât publice, cât și private și salută abordarea prin care se urmărește obținerea unei implicări voluntare a sectorului privat, sub formă de refinanțări (roll‑overs) informale și voluntare ale datoriei existente a [Republicii Elene] care ajunge la scadență, pentru o reducere substanțială a finanțării necesare de la un an la altul în cadrul programului, evitând totodată o incapacitate parțială de plată.”
În cadrul reuniunii sale din 23 și 24 iunie 2011, Consiliul European a abordat situația financiară a Republicii Elene și a concluzionat în această privință, printre altele, următoarele:
„14. Consiliul European face apel la autoritățile [elene] să continue punerea în aplicarea cu hotărâre a eforturilor de ajustare necesare pentru [plasarea statului elen] pe o traiectorie sustenabilă. În zilele următoare, trebuie finalizate de urgență un pachet de reforme cuprinzător convenit cu Comisia, în colaborare cu BCE și cu FMI, și adoptarea de către parlamentul elen a legilor‑cheie privind strategia bugetară și privatizarea. În urma cererii guvernului elen anunțată de prim‑ministrul elen, acestea vor constitui baza [atât] pentru stabilirea principalilor parametri ai unui program sprijinit în comun de partenerii săi europeni și de FMI, în conformitate cu practicile existente, [cât] și pentru posibilitatea de eliberare la timp a plăților pentru a răspunde nevoilor de finanțare ale [Republicii Elene] în luna iulie [a anului 2011].
15. Șefii de stat sau de guvern din zona euro convin că finanțarea suplimentară necesară va proveni atât din surse oficiale, cât și din surse private. Aceștia aprobă abordarea hotărâtă de Eurogrup[,] la 20 iunie [2011,] cu privire la urmărirea implicării voluntare a sectorului privat, sub formă de refinanțări informale și voluntare ale datoriei [publice grecești] existente la scadență, pentru o reducere substanțială a finanțării de la un an la altul din cadrul programului, evitând totodată un selective default.”
La 24 iunie 2011, Fédération bancaire française, asociație care reprezintă bănci care desfășoară activități comerciale în Franța, a scris ministrului economiei, finanțelor și industriei al Republicii Franceze pentru a propune în special prelungirea cu 30 de ani a scadenței titlurilor de creanță grecești în curs deținute de creditori privați, cu condiția, printre altele, ca BCE să fie dispusă să nu își vândă titlurile de creanță grecești în această perioadă.
Potrivit unui comunicat de presă din 1 iulie 2011, Institutul Internațional de Finanțe (IFI) a declarat, printre altele, următoarele:
„Consiliul de Administrație al Institutului Internațional de Finanțe se angajează să lucreze cu partenerii săi și cu celelalte instituții financiare, cu sectorul public și cu autoritățile elene, nu numai pentru a oferi [Republicii Elene] o contribuție substanțială în ceea ce privește fluxul de numerar, ci și pentru a pune bazele unei poziții de îndatorare mai sustenabile.
Comunitatea financiară privată este dispusă să facă un efort voluntar, de cooperare, transparent și de mari proporții, pentru a sprijini [Republica Elenă], dat fiind caracterul unic și excepțional al circumstanțelor […]
Contribuția investitorilor privați va completa sprijinul financiar și trezoreria publică și va fi redusă la un număr limitat de opțiuni […]”
La 21 iulie 2011, IFI a prezentat o propunere de program de preschimbare de titluri și de prelungire a scadențelor. Programul viza preschimbarea de titluri de creanță grecești existente în patru instrumente diferite, împreună cu un mecanism de răscumpărare a datoriei publice grecești care urma să fie definită de sectorul public, și anume, în primul rând, o preschimbare de titluri de creanță emise la paritate într‑un instrument pe 30 de ani, în al doilea rând, o ofertă de titluri de creanță emise la paritate care implică conversia unor titluri de creanță ajunse la scadență în instrumente pe 30 de ani, în al treilea rând, o preschimbare de titluri de creanță emise cu discont într‑un instrument pe 30 de ani și, în al patrulea rând, o preschimbare de titluri de creanță cu discont într‑un instrument pe 15 ani.
La 21 iulie 2011, șefii de stat sau de guvern din zona euro și ai instituțiilor Uniunii s‑au reunit pentru a delibera cu privire la măsurile care trebuie luate pentru a depăși dificultățile cu care se confrunta zona euro.
În declarația lor comună din 21 iulie 2011 se arată, printre altele, următoarele:
„1. Salutăm măsurile întreprinse de guvernul elen pentru a stabiliza finanțele publice și [pentru] a reforma economia, precum și noul pachet de măsuri, inclusiv privatizarea, adoptat recent de parlamentul [elen]. Aceste măsuri reprezintă eforturi fără precedent, însă necesare pentru a readuce economia Greciei pe o cale a creșterii durabile. Suntem conștienți de eforturile pe care le presupun măsurile de ajustare pentru cetățenii greci și suntem convinși că aceste sacrificii sunt indispensabile pentru redresarea economică și că acestea vor contribui la stabilitatea și bunăstarea viitoare ale țării.
2. Suntem de acord să sprijinim un nou program pentru [Republica Elenă] și, alături de FMI și de contribuția voluntară a sectorului privat, să acoperim integral deficitul de finanțare. Finanțarea oficială totală se va ridica la o valoare estimată de 109 miliarde de euro. Acest program va fi destinat, în special prin intermediul unor rate mai scăzute ale dobânzii și al unor scadențe amânate, ameliorării decisive a sustenabilității datoriei și a profilului de refinanțare al [Republicii Elene]. Solicităm Fondului Monetar Internațional să continue să contribuie la finanțarea noului program [pentru Republica Elenă]. Intenționăm să utilizăm FESF drept vehicul de finanțare pentru următoarea tragere. Vom monitoriza îndeaproape punerea strictă în practică a programului, pe baza evaluării periodice a Comisiei [Europene] în colaborare cu BCE și FMI.
[…]
5. Sectorul financiar și‑a manifestat disponibilitatea de a sprijini [Republica Elenă] pe bază de voluntariat, prin intermediul unei game întregi de opțiuni care să consolideze în continuare sustenabilitatea generală. Contribuția netă a sectorului privat este estimată la 37 de miliarde de euro […] Se va asigura îmbunătățirea calității creditului pentru a susține calitatea garanțiilor, astfel încât să permită utilizarea continuă a acesteia pentru accesul băncilor elene la operațiunile cu lichidități din cadrul Eurosistemului. Vom pune la dispoziție resurse adecvate pentru a recapitaliza băncile elene dacă este necesar.”
În ceea ce privește implicarea sectorului privat, se indică la punctul 6 din declarația comună din 21 iulie 2011 următoarele:
„Referitor la abordarea noastră generală cu privire la implicarea sectorului privat în zona euro, am dori să clarificăm faptul că [Republica Elenă] necesită o soluție excepțională și unică.”
La 21 octombrie 2011, FMI a publicat o analiză a sustenabilității datoriei publice grecești, indicând, printre altele, următoarele:
„Aprofundarea ISP [private sector involvement; implicarea sectorului privat], care este preconizată în prezent, poate de asemenea să joace un rol vital în aducerea îndatorării [Republicii Elene] la un nivel suportabil […] Pentru a evalua potențiala amploare a ameliorărilor traiectoriei datoriei și posibilele lor repercusiuni asupra finanțării publice, pot fi luate în considerare scenarii ilustrative care utilizează titluri de creanță emise cu discont cu un randament presupus de șase procente și fără nicio garanție. Rezultatele arată că, prin aplicarea unor marje de depreciere de 50 [%], datoria poate fi adusă la un nivel puțin peste 120 [%] din PIB [până la sfârșitul anului] 2020. Ținând seama de accesul mereu tardiv pe piață, ar rămâne necesară o finanțare publică suplimentară de mare amploare, estimată la aproximativ 114 miliarde de euro (pe baza ipotezelor de acces pe piață aplicate). Pentru a reduce și mai mult datoria, ar fi indispensabil să se mărească contribuția sectorului privat (astfel, pentru a reduce datoria sub 110 [%] din PIB [până în anul] 2020, valoarea nominală ar trebui redusă cu cel puțin 60 [%] și/sau finanțarea sectorului public ar trebui să fie însoțită de condiții mai favorabile). Într‑o asemenea ipoteză, cerința finanțării publice suplimentare ar putea fi redusă la aproximativ 109 miliarde de euro […]”
În cadrul reuniunii la nivel înalt din 26 octombrie 2011, șefii de stat sau de guvern din zona euro au declarat, printre altele, următoarele:
„12. Implicarea sectorului privat joacă un rol vital în aducerea îndatorării [Republicii Elene] la un nivel suportabil. De aceea salutăm discuțiile în curs de desfășurare între [Republica Elenă] și investitorii privați pentru a găsi o soluție care să permită să se aprofundeze implicarea sectorului privat. Împreună cu un program de reformă ambițios pentru economia greacă, implicarea sectorului privat ar trebui să garanteze reducerea ponderii datoriei grecești din PIB, cu obiectivul de a atinge o rată de 120 % până în anul 2020. În acest scop, invităm [Republica Elenă], investitori privați și toate părțile implicate să pună în aplicare o preschimbare voluntară a [titlurilor de creanță] cu o depreciere a valorii nominale de 50 % din valoarea noțională a datoriei grecești deținute de investitorii privați. Statele membre din zona euro vor contribui la ansamblul măsurilor referitoare la implicarea sectorului privat cu suma de 30 de miliarde de euro. Pe această bază, sectorul public este dispus să furnizeze o finanțare suplimentară în temeiul programului într‑un cuantum de până la 100 de miliarde de euro până în anul 2014, care include recapitalizarea necesară a băncilor grecești. Noul program ar trebui să fie adoptat până la sfârșitul anului 2011, iar preschimbarea de [titluri de creanță] ar trebui să fie pusă în aplicare la începutul anului 2012. Solicităm FMI să continue să contribuie la finanțarea noului program grec.”
Potrivit unui comunicat de presă al Ministerului de Finanțe elen din 17 noiembrie 2011, ministerul menționat a început negocieri cu deținătorii de titluri de creanță grecești în scopul de a pregăti o tranzacție de preschimbare voluntară de asemenea titluri cu o depreciere a valorii nominale de 50 % din valoarea noțională a datoriei grecești deținute de investitorii privați, astfel cum se prevede la punctul 12 din declarația șefilor de stat sau de guvern din zona euro din 26 octombrie 2011.
La 2 februarie 2012, Republica Elenă a sesizat BCE, în temeiul articolului 127 alineatul (4) TFUE coroborat cu articolul 282 alineatul (5) TFUE, cu o cerere de aviz privind Proiectul de lege elenă nr. 4050/2012 de introducere a unor norme de modificare a condițiilor aplicabile titlurilor de creanță negociabile emise sau garantate de statul elen în cadrul unor acorduri cu deținătorii lor, în vederea restructurării datoriei publice grecești, bazată în special pe aplicarea clauzelor de acțiune colectivă (denumite în continuare „CAC”).
La 15 februarie 2012, BCE și băncile centrale naționale din zona euro, pe de o parte, și Republica Elenă, pe de altă parte, au încheiat un acord de preschimbare având ca obiect preschimbarea titlurilor de creanță grecești deținute de BCE și de băncile centrale naționale în noi titluri de creanță grecești cu aceleași valori nominale, rată a dobânzii, date de plată a dobânzilor și de rambursare ca titlurile care urmează să fie preschimbate, dar cu numere de serie (coduri ISIN) și cu date diferite (denumit în continuare „Acordul de preschimbare din 15 februarie 2012”).
La 17 februarie 2012, BCE a emis Avizul CON/2012/12 privind titlurile de creanță negociabile emise sau garantate de statul elen. Din avizul menționat reiese în special că, în primul rând, „este important ca statele membre să își păstreze capacitatea de a‑și onora în orice moment angajamentele, de asemenea în scopul asigurării stabilității financiare”, în al doilea rând, „[c]azul Republicii Elene este excepțional și unic” (punctul 2.1), în al treilea rând, obiectivul proiectului de lege urmărește să promoveze implicarea sectorului privat și în special angajarea unei proceduri menite să faciliteze, în conformitate cu CAC, negocierea cu deținătorii de titluri de creanță grecești și obținerea acordului acestora, în răspuns la o ofertă din partea Republicii Elene, pentru preschimbarea unor asemenea titluri de valoare și, prin urmare, o eventuală restructurare a datoriei publice grecești (punctul 2.2), în al patrulea rând, „BCE salută faptul că condițiile unei asemenea preschimbări sunt rezultatul unor negocieri între Republica Elenă și instituțiile care reprezintă deținătorii de titluri” (punctul 2.3), în al cincilea rând, „[u]tilizarea CAC ca procedură destinată realizării unei preschimbări de titluri este în mare măsură conformă cu practica generală” (punctul 2.4) și, în al șaselea rând, „guvernul Republicii Elene își asumă singur răspunderea de a lua măsurile necesare pentru a garanta, în cele din urmă, viabilitatea datoriilor sale” (punctul 2.6).
Într‑un comunicat de presă din 21 februarie 2012, după încheierea acestor negocieri, Ministerul de Finanțe elen, pe de o parte, a divulgat caracteristicile esențiale ale tranzacției avute în vedere de preschimbare voluntară de titluri de creanță grecești, denumită implicarea investitorilor privați (Private Sector Involvement, în continuare „PSI”) și, pe de altă parte, a anunțat pregătirea și adoptarea unei legi în acest scop. Această tranzacție trebuia să cuprindă o cerere de acord și o invitație adresate deținătorilor privați ai anumitor titluri de creanță grecești, cu scopul de a preschimba aceste titluri în titluri noi având o valoare nominală egală cu 31,5 % din cea a datoriei preschimbate, precum și în titluri emise de FESF cu scadență după 24 de luni și care au o valoare nominală de 15 % din cea a datoriei preschimbate, aceste diferite titluri trebuind să fie furnizate de Republica Elenă la momentul încheierii acordului. În plus, orice investitor privat care participa la această tranzacție trebuia să primească garanții detașabile legate de PIB din partea Republicii Elene, cu o valoare noțională egală cu cea a noilor titluri de creanță.
Declarația Eurogrupului din aceeași zi expune, printre altele, următoarele:
„Eurogrupul ia act de faptul că autoritățile elene și sectorul privat au ajuns la un acord cu privire la condițiile generale ale ofertei de preschimbare pentru PSI care privește toți deținătorii de titluri din sectorul privat. Acest acord garantează o rată de depreciere de 53,5 %. Eurogrupul consideră că acest acord reprezintă o bază adecvată pentru lansarea invitației de preschimbare adresată deținătorilor de titluri de stat grecești (PSI). Reușita operațiunii PSI reprezintă o condiție prealabilă necesară pentru un program destinat să succeadă programului actual. Eurogrupul se bazează pe o participare semnificativă a creditorilor privați la preschimbarea datoriei, ceea ce ar contribui în mod semnificativ la sustenabilitatea datoriei [Republicii Elene].
[…]
Eurogrupul ia act de faptul că titlurile de [creanță] grecești sunt deținute de Eurosistem […] în scopuri de interes public. Eurogrupul ia act de faptul că câștigurile generate de titlurile de [creanță] grecești deținute de Eurosistem vor contribui la profitul BCE și al [băncilor centrale naționale]. Profitul BCE va fi transferat [băncilor centrale naționale], în conformitate cu normele statutare ale distribuirii profitului BCE. Profitul [băncilor centrale naționale] va fi transferat statelor membre din zona euro, în conformitate cu normele statutare ale [respectivelor bănci] în materie de distribuire a profitului.
[…]
Contribuțiile respective ale sectoarelor privat și public trebuie să garanteze că ponderea datoriei publice a [Republicii Elene] va fi înscrisă pe o traiectorie descendentă pentru a atinge 120,5 % din PIB în anul 2020. Pe această bază și dacă condiționalitatea politică definită în cadrul programului este îndeplinită în mod continuu, Eurogrupul confirmă că statele membre din zona euro sunt pregătite să furnizeze, prin intermediul FESF și cu speranța că FMI va aduce o contribuție semnificativă, un program public adițional într‑un cuantum de până la 130 de miliarde de euro [până în anul] 2014.
Se înțelege că tragerile în scopul operațiunii PSI și decizia finală de a aproba garanțiile pentru [noul] program depind de o operațiune PSI reușită și de confirmarea de către Eurogrup, pe baza unei evaluări efectuate de troică, a punerii în aplicare juridică de către [Republica Elenă] a măsurilor convenite în prealabil. Sectorul public se va pronunța cu privire la cuantumul exact al ajutorului financiar care trebuie furnizat în cadrul [noului] program grec la începutul lunii martie, odată ce rezultatele PSI vor fi cunoscute, iar măsurile prealabile vor fi puse în aplicare.
Reiterăm angajamentul nostru de a furniza un sprijin adecvat [Republicii Elene] pe durata programului și după acesta până ce ea își redobândește accesul pe piețe și cu condiția să respecte pe deplin cerințele și obiectivele programului de ajustare.”
La 23 februarie 2012, Parlamentul elen a adoptat nomos 4050/2012, Kanones tropopoiiseos titlon, ekdoseos i engyiseos tou Ellinikou Dimosiou me symfonia ton Omologiouchon (Legea nr. 4050/2012 privind modificarea titlurilor emise sau garantate de statul elen cu acordul deținătorilor acestora și prin care se instituie mecanismul CAC) (FEK A’ 36). În temeiul mecanismului CAC, amendamentele propuse erau destinate să devină obligatorii din punct de vedere juridic pentru orice deținător de titluri de creanță reglementate de dreptul elen și emise înainte de 31 decembrie 2011, astfel cum sunt identificate în actul Consiliului de Miniștri elen de aprobare a invitațiilor la PSI, dacă amendamentele menționate erau aprobate, în mod colectiv și indiferent de serie, de un cvorum de deținători de titluri care reprezintă cel puțin două treimi din valoarea nominală a titlurilor care participă la mecanismul CAC. În plus, în preambulul legii menționate, se indică, printre altele, că „B[CE] și ceilalți membri ai Eurosistemului au încheiat acorduri speciale cu [Republica Elenă] pentru a evita ca misiunea și rolul lor instituțional, precum și rolul B[CE] în materie de elaborare a politicii monetare, astfel cum rezultă din tratat, să fie compromise”.
Într‑un comunicat de presă din 24 februarie 2012, Ministerul de Finanțe elen a precizat condițiile care guvernează tranzacția de preschimbare voluntară de titluri de creanță care implică investitorii privați cu o valoare nominală de aproximativ 206 miliarde de euro, făcând trimitere la Legea nr. 4050/2012.
Oferta de tranzacție privind preschimbarea voluntară de titluri de creanță s‑a încheiat la 8 martie 2012.
Într‑un comunicat de presă din 9 martie 2012, Ministerul de Finanțe elen a declarat că, în principiu, erau îndeplinite condițiile stabilite în Legea nr. 4050/2012 și a anunțat proporțiile în care creditorii privați au acceptat oferta de preschimbare.
În această privință, s‑au arătat, printre altele, următoarele:
„[D]eținătorii de titluri de creanță emise sau garantate de [Republica Elenă] pentru un cuantum de aproximativ 172 de miliarde de euro și‑au prezentat titlurile de creanță pentru preschimbare sau și‑au dat acordul pentru amendamentele propuse, în răspuns la invitațiile și la cererile de acord din partea [Republicii Elene] din 24 februarie 2012.
Din cele aproximativ 177 de miliarde de euro de titluri de creanță reglementate de dreptul elen, emise de Republica [Elenă] și care au făcut obiectul unor invitații, Republica [Elenă] a primit oferte de preschimbare și acorduri din partea unor deținători de titluri de creanță cu o valoare nominală de aproximativ 152 de miliarde de euro, ceea ce reprezintă 85,8 % din cuantumul nominal neplătit încă al acestor titluri. Deținătorii a 5,3 % din cuantumul nominal neplătit încă al acestor titluri au participat la cererea de acord și au refuzat amendamentele propuse. Republica [Elenă] a informat creditorii săi din sectorul public că, de la data confirmării și a certificării lor de către Banca [Centrală Elenă], în calitate de gestionar al procedurii în temeiul Legii nr. 4050/2012 […], intenționează să accepte acordurile primite și să modifice condițiile tuturor titlurilor sale de creanță reglementate de dreptul elen, inclusiv ale celor care nu au fost prezentate în vederea preschimbării în urma invitațiilor, potrivit dispozițiilor legii menționate mai sus. În consecință, Republica [Elenă] nu va prelungi perioada de invitație pentru titlurile sale de creanță reglementate de dreptul elen.
[…] În cazul în care acordurile privind amendamentele propuse privind titlurile de creanță reglementate de dreptul elen sunt acceptate, valoarea nominală a titlurilor respective care urmează să fie preschimbate și a altor titluri [reglementate de un alt drept decât dreptul elen] care au făcut obiectul invitațiilor și pentru care Republica Elenă a primit oferte de preschimbare și acorduri privind amendamentele propuse s‑ar ridica la 197 de miliarde de euro, respectiv 95,7 % din valoarea nominală totală a titlurilor de creanță vizate de invitații.”
Reclamanții, QI și celelalte persoane fizice ale căror nume figurează în anexă, în calitate de deținători de titluri de creanță grecești, au participat la restructurarea datoriei publice grecești în temeiul PSI și al CAC puse în aplicare în temeiul Legii nr. 4050/2012 după ce, potrivit afirmațiilor acestora, au refuzat oferta de preschimbare a titlurilor lor.
[
omissis
]
În drept
Cu privire la imputabilitatea comportamentelor în litigiu în vederea angajării răspunderii extracontractuale a Uniunii și a BCE
Cu privire la condițiile de angajare a răspunderii extracontractuale a Uniunii și a BCE
În temeiul articolului 340 al doilea paragraf TFUE, în materie de răspundere extracontractuală, Uniunea este obligată să repare, în conformitate cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre, prejudiciile cauzate de instituțiile sale sau de agenții săi în exercițiul funcțiunilor lor. De asemenea, potrivit articolului 340 al treilea paragraf TFUE, BCE trebuie să repare, în conformitate cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre, prejudiciile cauzate de aceasta sau de agenții săi în exercitarea funcțiilor lor.
Angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii sau a BCE, în sensul acestor dispoziții, este supusă întrunirii unui ansamblu de condiții, și anume nelegalitatea comportamentului imputat instituțiilor Uniunii sau BCE, caracterul real al prejudiciului și existența unei legături de cauzalitate între comportamentul instituției respective sau al BCE și prejudiciul invocat (a se vedea Hotărârea din 20 septembrie 2016, Ledra Advertising și alții/Comisia și BCE,
C‑8/15 P-C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punctul
și jurisprudența citată, Hotărârea din16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punctul
, și Hotărârea din 24 ianuarie 2017, Nausicaa Anadyomène și Banque d’escompte/BCE,
T‑749/15
, nepublicată,
EU:T:2017:21
, punctul
).
În plus, răspunderea extracontractuală a Uniunii sau a BCE nu poate fi considerată angajată fără a fi îndeplinite toate condițiile cărora le este supusă astfel obligația de reparare definită la articolul 340 al doilea și al treilea paragraf TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 septembrie 2008, FIAMM și alții/Consiliul și Comisia,
C‑120/06 P și C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, punctele
și
, Ordonanța din 12 martie 2020, EMB Consulting și alții/BCE,
C‑571/19 P
, nepublicată,
EU:C:2020:208
, punctul
și jurisprudența citată, și Hotărârea din 24 ianuarie 2017, Nausicaa Anadyomène și Banque d’escompte/BCE,
T‑749/15
, nepublicată,
EU:T:2017:21
, punctul
și jurisprudența citată).
În schimb, prejudiciile cauzate de autoritățile naționale sunt susceptibile să angajeze numai răspunderea autorităților naționale respective, iar instanțele naționale rămân singurele competente să asigure repararea acestora. Rezultă că, pentru a stabili dacă instanța Uniunii este competentă, trebuie verificat dacă nelegalitatea invocată în susținerea cererii de despăgubire provine efectiv de la o instituție a Uniunii și nu poate fi considerată imputabilă unei autorități naționale (a se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punctele
și
și jurisprudența citată).
Astfel, pentru a fi imputabil Uniunii, comportamentul incriminat trebuie să fie cel al unei „instituții”, în sensul articolului 340 al doilea paragraf TFUE, ceea ce include nu numai instituțiile Uniunii enumerate la articolul 13 alineatul (1) TUE, ci și toate organele, oficiile și agențiile Uniunii instituite prin tratate sau în temeiul acestora și destinate să contribuie la realizarea obiectivelor Uniunii (a se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, reclamanții reproșează mai multor instituții, organe, oficii și agenții ale Uniunii, printre care se numără Comisia, BCE, Consiliul European, Consiliul, Eurogrupul, Eurogrupul și BEI, comportamente ilicite care ar avea legătură cu PSI și activarea CAC (denumite în continuare „măsurile contestate”), precum și cu excluderea creditorilor publici de la participarea la restructurarea datoriei publice grecești și despre care consideră că sunt imputabile fie Uniunii, fie BCE.
[
omissis
]
Aprecierea Tribunalului
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că simpla lipsă a caracterului obligatoriu din punct de vedere juridic în special al declarațiilor Eurogrupului sau ale Consiliului European sau al unui aviz al BCE nu este suficientă pentru a exonera de la bun început Uniunea sau BCE de răspunderea extracontractuală pentru comportamentul uneia dintre instituțiile Uniunii sau al BCE, în sensul jurisprudenței amintite la punctul 46 de mai sus, dat fiind că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, orice comportament aflat la originea unui prejudiciu este de natură să stabilească această răspundere. Astfel, dacă o instanță a Uniunii nu ar putea aprecia legalitatea comportamentului unei instituții sau al unui organ al Uniunii, procedura prevăzută la articolul 268 și la articolul 340 al doilea și al treilea paragraf TFUE ar fi lipsită de efectul său util (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 martie 2004, Ombudsmanul/Lamberts,
C‑234/02 P
,
EU:C:2004:174
, punctele
-
,
și
, și Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
și jurisprudența citată). Rezultă că Comisia și BCE nu pot invoca jurisprudența anterioară Hotărârii din 23 martie 2004, Ombudsmanul/Lamberts (
C‑234/02 P
,
EU:C:2004:174
), care a respins acțiuni în despăgubire ca inadmisibile pentru simplul motiv că nelegalitatea invocată era legată de un act lipsit de efecte juridice (a se vedea Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, în primul rând, în ceea ce privește natura și efectele declarațiilor Eurogrupului din 20 iunie 2011 și din 21 februarie 2012, trebuie amintit că Eurogrupul a fost instituit în mod formal prin Rezoluția Consiliului European din 13 decembrie 1997 privind coordonarea politicilor economice în a treia etapă a uniunii economice și monetare și articolele 109 și 109B din Tratatul CE (
JO 1998, C 35, p. 1
), în temeiul căreia „miniștrii statelor membre care participă la zona «euro» se pot reuni într‑un cadru informal pentru a discuta chestiuni ce țin de responsabilitățile specifice comune legate de moneda unică”, iar „Comisia, precum și, dacă este cazul, [BCE] sunt invitate să participe la reuniuni” (punctul 6). Eurogrupul a fost conceput ca un organ interguvernamental, exterior cadrului instituțional al Uniunii, urmărind să permită miniștrilor statelor membre a căror monedă este euro (denumite în continuare „SMME”) să facă schimb de opinii și să își coordoneze punctele de vedere cu privire la chestiuni referitoare la responsabilitățile lor comune în materie de monedă unică. Acesta are astfel o funcție de legătură între nivelul național și nivelul Uniunii, în vederea coordonării politicilor economice ale SMME (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punctul
).
Astfel, Eurogrupul nu figurează printre diferitele formațiuni ale Consiliului, enumerate în anexa I la Regulamentul de procedură al acestuia, adoptat prin Decizia 2009/937/UE a Consiliului din 1 decembrie 2009 (
JO 2009, L 325, p. 35
), a căror listă este prevăzută la articolul 16 alineatul (6) TUE. În consecință, Eurogrupul nici nu poate fi asimilat unei formațiuni a Consiliului, nici nu poate fi calificat drept organ, oficiu sau agenție a Uniunii. Dimpotrivă, Eurogrupul se caracterizează prin natura sa informală care se explică prin finalitatea creării sale care constă în dotarea Uniunii economice și monetare cu un instrument interguvernamental de coordonare, fără a afecta însă rolul Consiliului, care se află în centrul procesului decizional la nivelul Uniunii în materie economică, nici independența BCE. De asemenea, împrejurarea că, în special în temeiul articolului 137 TFUE și al Protocolului nr. 14 privind Eurogrupul, Comisia și BCE participă la reuniunile Eurogrupului nu modifică nici natura sa interguvernamentală, nici pe cea a declarațiilor sale care nu pot fi calificate drept expresie a unei puteri decizionale a acestor două instituții ale Uniunii. Astfel, Eurogrupul nu dispune, în ordinea juridică a Uniunii, de nicio competență proprie, articolul 1 din Protocolul nr. 14 limitându‑se să enunțe că reuniunile sale au loc, în măsura necesară, pentru a discuta chestiuni legate de responsabilitățile specifice comune ale miniștrilor SMME în materie de monedă unică, înțelegându‑se că aceste responsabilități le revin numai în virtutea competenței lor la nivel național (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 septembrie 2016, Mallis și alții/Comisia și BCE,
C‑105/15 P-C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
, punctele
și
, și Hotărârea din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punctele
-
).
Rezultă că, independent de conținutul și de efectele eventuale ale declarațiilor Eurogrupului din 20 iunie 2011 și din 21 februarie 2012, acestea nu pot fi imputate fie Uniunii, fie BCE, astfel încât Tribunalul nu este competent să se pronunțe cu privire la legalitatea lor, inclusiv în cadrul unei acțiuni în despăgubire, în vederea aprecierii angajării eventualei sale răspunderi extracontractuale.
În al doilea rând, ca urmare a caracterului său interguvernamental, considerațiile precedente referitoare la declarațiile Eurogrupului se aplică în mod necesar
mutatis mutandis
și cu atât mai mult declarației comune a șefilor de stat sau de guvern din zona euro cu ocazia reuniunii lor la nivel înalt din 26 octombrie 2011 (a se vedea în acest sens Concluziile prezentate de avocatul general Pitruzzella în cauzele conexate Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P
,
EU:C:2020:390
, punctul
). Prin urmare, declarația menționată nu poate fi calificată drept act al Uniunii sau act care i‑ar fi imputabil, astfel încât Tribunalul nu este competent să se pronunțe nici cu privire la legalitatea acesteia în vederea aprecierii angajării eventualei sale răspunderi extracontractuale.
În al treilea rând, este, desigur, adevărat că declarația comună a șefilor de stat sau de guvern din zona euro și a instituțiilor Uniunii Europene din 21 iulie 2011 depășește cadrul pur interguvernamental al declarațiilor vizate la punctele 72-75 de mai sus, în măsura în care implică participarea instituțiilor menționate. Așadar, nu se poate exclude că declarația respectivă este, cel puțin în parte, imputabilă Uniunii. Totuși, în ceea ce privește conținutul său, această declarație se limitează să confirme voința părților la reuniunea la nivel înalt menționată de a „susține” noul program de asistență financiară pentru Republica Elenă „și, alături de FMI și de contribuția voluntară a sectorului privat, [de a acoperi] integral deficitul [său] de finanțare” (punctul 2). În plus, la punctul 5, se ia act în special de voința „sectorului financiar” de „a sprijini” Republica Elenă „pe bază de voluntariat”, estimând „contribuția netă a sectorului privat […] la 37 de miliarde de euro”. În ceea ce privește implicarea sectorului privat, la punctul 6 din declarația menționată se precizează că Republica Elenă „necesită o soluție excepțională și unică”. Astfel, această declarație nu conține nicio mențiune referitoare la o eventuală participare „forțată” a unor deținători privați de titluri de creanță grecești la restructurarea datoriei publice grecești care să permită stabilirea unei legături de cauzalitate între conținutul său și prejudiciul pretins suferit de reclamanți. Cu atât mai mult, nu i se poate atribui o forță obligatorie în sensul că ar fi impus o obligație cu forță juridică obligatorie sau chiar ar fi somat Republica Elenă să pună în aplicare măsurile contestate. În orice caz, lipsa unei asemenea somații nu exclude existența unor obligații politice sau chiar juridice în sensul dreptului internațional public ale Republicii Elene în privința unora dintre creditorii săi, în special a statelor membre din zona euro și a FMI, care decurg din acorduri bilaterale sau multilaterale încheiate la nivel interguvernamental (a se vedea în special acordurile amintite la punctele 7, 10 și 11 din Hotărârea din 3 mai 2017, Sotiropoulou și alții/Consiliul,
T‑531/14
, nepublicată,
EU:T:2017:297
), al căror control nu este de competența Tribunalului și a căror legalitate nu este contestată de reclamanți în speță, dar care puteau, desigur, să aibă o incidență importantă asupra exercitării de către legiuitorul elen a puterii sale de apreciere atunci când a adoptat, printre altele, Legea nr. 4050/2012.
Prin urmare, indiferent de imputabilitatea sa în sarcina Uniunii, declarația comună a șefilor de stat sau de guvern din zona euro și a instituțiilor Uniunii Europene din 21 iulie 2011 nu putea conduce la angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii.
În al patrulea rând, în ceea ce privește concluziile Consiliului European din 23 și din 24 iunie 2011, din calitatea acestei instituții în sensul articolului 13 alineatul (1) al doilea paragraf a doua liniuță TUE coroborat cu articolul 15 TUE rezultă că actele și acțiunile sale sunt, în principiu, imputabile Uniunii și, așadar, sunt susceptibile să angajeze răspunderea sa extracontractuală. Această apreciere nu aduce însă atingere naturii juridice a actelor adoptate de Consiliul European, în special în temeiul articolului 15 alineatul (4) TUE, cu privire la care reclamanții consideră că au caracter de „decizii”. Or, în această privință, Comisia, BCE, Consiliul European și Consiliul arată în mod întemeiat că conținutul concluziilor menționate nu indică faptul că acestea au un asemenea caracter decizional sau chiar obligatoriu din punct de vedere juridic, în sensul că ar fi creat o obligație a Republicii Elene de a pune în aplicare măsurile contestate. Pe de o parte, la punctul 14, Consiliul European se limitează să solicite „autorități[lor elene] să continue punerea în aplicarea cu hotărâre a eforturilor de ajustare necesare pentru [plasarea statului elen] pe o traiectorie sustenabilă” și în special Parlamentului elen să adopte „legil[e]‑cheie privind strategia bugetară și privatizarea” – și, așadar, nu pe cele referitoare la PSI care a făcut obiectul Legii nr. 4050/2012 –, ca elemente de bază pentru punerea în aplicare a noului program de asistență financiară pentru Republica Elenă. Pe de altă parte, la punctul 15, Consiliul European nu face altceva decât să se alăture poziției Eurogrupului din declarația sa din 20 iunie 2011, în special în ceea ce privește o formă de PSI voluntară încă diferită de cea a PSI contestat. Nu este mai puțin adevărat că, având în vedere cele expuse la punctul 71 de mai sus, numai aceste considerații nu permit excluderea de la bun început a concluziilor Consiliului European din 23 și din 24 iunie 2011 de la un control al Tribunalului în temeiul articolului 268 coroborat cu articolul 340 al doilea paragraf TFUE.
În al cincilea rând, în ceea ce privește eventuala răspundere a Uniunii pentru încălcarea obligației de supraveghere a Comisiei în temeiul articolului 17 alineatul (1) TUE, trebuie amintit că justițiabilii pot introduce în fața instanțelor Uniunii o acțiune în răspundere extracontractuală a Uniunii împotriva Consiliului, a Comisiei și a BCE în temeiul actelor sau al comportamentelor pe care aceste instituții ale Uniunii le adoptă ca urmare a unor asemenea acorduri politice încheiate în cadrul Eurogrupului (Hotărârea din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punctul
). În această privință, astfel cum reiese din articolul 17 alineatul (1) TUE, Comisia „promovează interesul general al Uniunii” și „supraveghează aplicarea dreptului Uniunii” (Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, punctul
, și Hotărârea din 20 septembrie 2016, Ledra Advertising și alții/Comisia și BCE,
C‑8/15 P-C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punctul
). Această instituție își menține, așadar, în cadrul participării sale la activitățile Eurogrupului, rolul de gardiană a tratatelor. Rezultă de aici că eventuala sa inacțiune în ceea ce privește controlul conformității cu dreptul Uniunii al acordurilor politice încheiate în cadrul Eurogrupului este susceptibilă să conducă la o angajare a răspunderii extracontractuale a Uniunii în temeiul articolului 340 al doilea paragraf TFUE (Hotărârea din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punctul
).
Astfel, în temeiul obligației sale de supraveghere a aplicării dreptului Uniunii în temeiul articolului 17 alineatul (1) TFUE, astfel cum este recunoscut la punctele 57 și 59 din Hotărârea din 20 septembrie 2016, Ledra Advertising și alții/Comisia și BCE (
C‑8/15 P-C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
) și este confirmat la punctul 96 din Hotărârea din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții (
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
), Comisia nu este supusă unei obligații generale de prevenire a încălcărilor dreptului Uniunii de către alte instituții, organe, oficii și agenții ale Uniunii, în sensul unei obligații de rezultat (a se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Wahl prezentate în cauzele conexate Ledra Advertising și alții/Comisia și BCE,
C‑8/15 P-C‑10/15 P
,
EU:C:2016:290
, punctele
și
). Astfel, la punctul 59 din Hotărârea din 20 septembrie 2016, Ledra Advertising și alții/Comisia și BCE (
C‑8/15 P-C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
), Curtea s‑a limitat să statueze că, în temeiul rolului său de gardiană a tratatelor, astfel cum reiese din articolul 17 alineatul (1) TUE, Comisia ar trebui să se abțină să semneze un protocol de acord despre care ar avea îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea sa cu dreptul Uniunii. În lumina acestei considerații, ea a arătat, la punctul 67 din aceeași hotărâre, că Comisia era obligată, în temeiul dispoziției respective, care îi conferă misiunea generală de supraveghere a aplicării dreptului Uniunii, să se asigure că un asemenea protocol este compatibil cu drepturile fundamentale din cartă, ceea ce nu poate, așadar, să facă referire decât la propriul comportament, iar nu la cel al altor instituții sau al altor oficii sau agenții ale Uniunii și cu atât mai puțin la cel al unei entități interguvernamentale precum Eurogrupul. Astfel, la punctul 68 din hotărârea menționată, Curtea a inițiat examinarea problemei dacă Comisia a contribuit ea însăși la o încălcare suficient de gravă a dreptului de proprietate al reclamanților în aceste alte cauze. În același sens, la punctele 95 și 96 din Hotărârea din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții (
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
), Curtea a dedus din această jurisprudență că eventuala „inacțiune” a Comisiei în ceea ce privește controlul conformității cu dreptul Uniunii al anumitor acorduri politice încheiate în cadrul Eurogrupului este cea care este susceptibilă să conducă la o angajare a răspunderii extracontractuale a Uniunii în temeiul articolului 340 al doilea paragraf TFUE.
Această lipsă a obligației de rezultat este confirmată de imposibilitatea Comisiei, în virtutea obligației sale de supraveghere, în temeiul articolului 17 alineatul (1) TUE, de a preveni în mod activ adoptarea unui act al unei entități care nu ține de cadrul instituțional al Uniunii, precum Eurogrupul, și, cu atât mai puțin, a unui act a cărui materialitate nu este demonstrată, precum pretinsa decizie sau somație a Eurogrupului (a se vedea punctul 76 de mai sus).
În al șaselea rând, aceste considerații se aplică
mutatis mutandis
BCE în măsura în care a fost implicată în discuțiile referitoare la noul program de asistență financiară pentru Republica Elenă. Astfel, trebuie să se constate că, în acest cadru interguvernamental, rolul BCE era doar consultativ, în temeiul Acordului‑cadru al FESF și al articolului 1 a patra teză din Protocolul nr. 14, potrivit căruia „B[CE] este invitată să participe la [reuniunile informale ale miniștrilor SMME]”, privind în special analiza sustenabilității datoriei publice grecești. În schimb, astfel cum s‑a statuat în Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE (
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctele
-
), chiar dacă Avizul BCE din 17 februarie 2012, adoptat în temeiul articolului 127 alineatul (4) și al articolului 282 alineatul (5) TFUE coroborate cu Decizia 98/415/CE a Consiliului din 29 iunie 1998 privind consultarea BCE de către autoritățile naționale cu privire la proiectele de reglementare (
JO 1998, L 189, p. 42
, Ediție specială, 01/vol. 2, p. 63), nu putea obliga din punct de vedere juridic autoritățile elene, avizul menționat era, în principiu, susceptibil să angajeze răspunderea extracontractuală a BCE, sub rezerva luării în considerare a largii sale puteri de apreciere în temeiul articolelor 127 și 282 TFUE și al articolului 18 din Statutul SEBC (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 ianuarie 2017, Nausicaa Anadyomène și Banque d’escompte/BCE,
T‑749/15
, nepublicată,
EU:T:2017:21
, punctul
și jurisprudența citată; a se vedea de asemenea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 11 decembrie 2018, Weiss și alții,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punctele
,
și
).
În sfârșit, din jurisprudența amintită la punctul 71 de mai sus reiese că actele, comportamentele sau inacțiunile instituțiilor, ale organelor, ale oficiilor sau ale agențiilor Uniunii, astfel cum sunt incriminate de reclamanți, și anume în special cele ale Eurosistemului, ale BCE, ale BEI, ale Comisiei, ale Consiliului și ale Consiliului European, sunt, în principiu, susceptibile să angajeze răspunderea extracontractuală a Uniunii sau a BCE, indiferent de caracterul lor obligatoriu sau neobligatoriu din punct de vedere juridic.
Aceste acte, comportamente sau inacțiuni, privesc,
primo
, pretinsa creare a unei obligații de „consultare” a creditorilor publici ai Republicii Elene în sens larg, în măsura în care aceștia includ instituții, organe, oficii sau agenții ale Uniunii,
secundo
, Avizul BCE din 17 februarie 2012,
tertio
, lipsa participării Eurosistemului, inclusiv a BCE, și a altor creditori instituționali la restructurarea datoriei publice grecești, în special ca urmare a punerii în aplicare a Acordului de preschimbare din 15 februarie 2012, care a făcut deja obiectul Hotărârii din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE (
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
), și al Hotărârii din 24 ianuarie 2017, Nausicaa Anadyomène și Banque d’escompte/BCE (
T‑749/15
, nepublicată,
EU:T:2017:21
), și,
quarto
, lipsa adoptării de către instituțiile Uniunii a unor măsuri pentru prevenirea unei încălcări a dreptului primar al Uniunii în sensul Hotărârii din 20 septembrie 2016, Ledra Advertising și alții/Comisia și BCE (
C‑8/15 P-C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punctele
-
și
), și al Hotărârii din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții (
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punctul
).
În consecință, trebuie să se examineze aspectul dacă aceste diferite acte, comportamente sau inacțiuni implică încălcări suficient de grave ale unor norme de drept al Uniunii care conferă drepturi particularilor.
În schimb, în măsura în care acțiunea vizează, în acest cadru, acte, comportamente sau inacțiuni ale Eurogrupului și ale șefilor de stat sau de guvern din zona euro, Tribunalul nu este competent să se pronunțe cu privire la legalitatea acestora.
Cu privire la primul motiv de nelegalitate, întemeiat pe caracterul
ultra vires
al măsurilor contestate și pe o încălcare suficient de gravă a articolelor 120-127 și a articolului 352 alineatul (1) TFUE
[
omissis
]
Prezentul motiv este întemeiat în special pe premisa potrivit căreia dispozițiile pretins încălcate constituie norme de drept al Uniunii care conferă drepturi particularilor.
În această privință, pe de o parte, trebuie amintit că, în scopul garantării efectului util al condiției privind încălcarea unei norme de drept care conferă drepturi particularilor, este necesar ca protecția oferită de norma invocată să fie efectivă în privința persoanei care o invocă și, așadar, ca această persoană să se afle printre cele cărora norma în discuție le conferă drepturi. Nu poate fi admisă ca sursă de despăgubire o normă care nu protejează particularul împotriva nelegalității pe care o invocă, dar care protejează un alt particular. Pe de altă parte, o normă de drept are ca obiect să confere drepturi particularilor atunci când creează un avantaj care poate fi calificat drept dobândit, când are ca funcție să protejeze interesele particularilor sau când atribuie în beneficiul particularilor drepturi al căror conținut poate fi identificat în mod suficient (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctele
și
și jurisprudența citată).
Or, trebuie să se constate că niciuna dintre dispozițiile invocate în temeiul articolelor 120-127, al articolului 282 alineatul (2) și al articolului 352 alineatul (1) TFUE nu constituie o normă de drept al Uniunii care conferă drepturi reclamanților pe care aceștia le‑ar putea invoca în mod valabil în susținerea prezentului motiv de nelegalitate.
Astfel, în primul rând, articolele 120 și 121 TFUE se limitează să recunoască competența primară a statelor membre în materie de politică economică, prevăzând în același timp proceduri destinate să coordoneze politicile lor economice, însă nu conțin nicio normă suficient de clară, de precisă și de necondiționată din care să rezulte drepturi subiective ale reclamanților, susceptibile de a fi invocate în fața instanței Uniunii sau în fața instanței naționale (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 20 martie 2018, Garlsson Real Estate și alții,
C‑537/16
,
EU:C:2018:193
, punctele
și
, și Ordonanța din 22 martie 2010, SPM/Consiliul și Comisia,
C‑39/09 P
, nepublicată,
EU:C:2010:157
, punctul
și jurisprudența citată). Situația este aceeași în ceea ce privește dispozițiile articolului 122 TFUE, care abilitează Consiliul, pe de o parte, să adopte măsuri corespunzătoare situației economice, în special în cazul în care apar dificultăți grave în aprovizionarea cu anumite produse, în special în sectorul energiei [alineatul (1)], și, pe de altă parte, să acorde, în anumite condiții, o asistență din partea Uniunii unui stat membru care se confruntă cu dificultăți sau este serios amenințat de dificultăți grave, din cauza unor catastrofe naturale sau a unor evenimente excepționale situate în afara controlului său [alineatul (2)].
În al doilea rând, articolul 123 alineatul (1) TFUE stabilește, desigur, o interdicție clară, precisă și necondiționată a SEBC de a acorda asistență financiară directă de orice tip (credite pe descoperit de cont sau orice alt tip de facilitate de credit) organelor de stat sau de a achiziționa direct de la statele membre „titluri de creanță”, fără a exclude însă, în general, posibilitatea Eurosistemului de a răscumpăra de la creditorii unui asemenea stat titluri emise în prealabil de acesta din urmă și negociate pe piața secundară (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, punctul
, Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punctul
, și Hotărârea din 11 decembrie 2018, Weiss și alții,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punctele
și
). Situația este aceeași în ceea ce privește articolul 125 alineatul (1) TFUE, în temeiul căruia, printre altele, Uniunea nu răspunde și nu își asumă angajamentele unor organe de stat.
Cu toate acestea, având în vedere numai obiectivul de interes public urmărit atât de articolul 123 alineatul (1) TFUE, cât și de articolul 125 alineatul (1) TFUE, asemenea articolului 124 TFUE (a se vedea punctele 98 și 99 de mai jos), aceste norme nu sunt destinate să confere drepturi particularilor în sensul jurisprudenței amintite la punctul 90 de mai sus.
Astfel, interdicția prevăzută la articolul 123 alineatul (1) TFUE își are originea în articolul 104 din Tratatul CE (devenit articolul 101 CE), care a fost introdus în Tratatul CE prin Tratatul de la Maastricht. Din lucrările de elaborare a acestui din urmă tratat reiese că articolul 123 TFUE urmărește să stimuleze statele membre să respecte o politică bugetară sănătoasă, evitând ca o finanțare monetară a deficitelor publice sau un acces preferențial al autorităților publice la piețele financiare să conducă la o îndatorare excesivă sau la deficite excesive ale statelor membre (a se vedea Proiectul de tratat de revizuire a Tratatului de instituire a Comunității Economice Europene în vederea creării unei uniuni economice și monetare,
Buletinul Comunităților Europene
, supliment 2/91, p. 22 și 52). În aceste condiții, astfel cum amintește al șaptelea considerent al Regulamentului (CE) nr. 3603/93 al Consiliului din 13 decembrie 1993 de precizare a definițiilor necesare aplicării interdicțiilor menționate la articolele [123 TFUE] și [125 alineatul (1) TFUE] (
JO 1993, L 332, p. 1
, Ediție specială, 10/vol. 1, p. 27), achizițiile efectuate pe piața secundară nu pot fi în mod valabil utilizate pentru a eluda obiectivul articolului 123 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punctele
-
, și Hotărârea din 11 decembrie 2018, Weiss și alții,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punctul
).
Rezultă că obiectivul urmărit atât de articolul 123 TFUE, cât și de articolul 125 TFUE se alătură celui prevăzut la articolul 126 TFUE, care obligă statele membre să evite deficitele publice excesive. Acest obiectiv nu urmărește să protejeze particularul, ci Uniunea ca atare, inclusiv statele sale membre, împotriva unor comportamente contrare cerinței de a respecta o disciplină bugetară sănătoasă care ar putea să genereze o îndatorare excesivă sau deficite excesive ale anumitor state membre și, prin urmare, să compromită stabilitatea economică și financiară a Uniunii în ansamblul său, precum și funcționarea eficientă a monedei unice (a se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Cruz Villalón prezentate în cauza Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:7
, punctele
-
). Această apreciere se aplică
mutatis mutandis
interdicției prevăzute la articolul 125 TFUE, care garantează că statele membre continuă să fie supuse logicii pieței atunci când contractează datorii, această logică trebuind să le stimuleze să mențină o disciplină bugetară, a cărei respectare contribuie la scara Uniunii la realizarea unui obiectiv superior, și anume menținerea stabilității financiare a Uniunii monetare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, punctele
și
).
Astfel, articolul 123 alineatul (1) TFUE și articolul 125 alineatul (1) TFUE constituie norme de drept adoptate în scopul exclusiv de a servi interesului public și în special interesului Uniunii în ansamblul său, astfel încât numai Uniunea și statele sale membre, în calitate de reprezentante ale interesului Uniunii, sunt protejate de aceste norme.
În al treilea rând, articolul 124 TFUE interzice orice măsură care nu se întemeiază pe considerente de ordin prudențial și care acordă în special statelor membre un acces preferențial la instituțiile financiare pentru a stimula statele membre să respecte o politică bugetară sănătoasă, evitând ca o finanțare monetară a deficitelor publice sau un acces preferențial al autorităților publice la piețele financiare să conducă la o îndatorare excesivă sau la deficite excesive ale statelor membre. Această interdicție figura inițial la articolul 104 A din Tratatul CE (devenit articolul 102 CE), care a fost introdus în Tratatul CE prin Tratatul de la Maastricht, și, așadar, asemenea articolelor 123 și 125 TFUE (a se vedea punctul 95 de mai sus), face parte dintre dispozițiile Tratatului FUE referitoare la politica economică care vizează să stimuleze statele membre să respecte o politică bugetară sănătoasă, evitând ca o finanțare monetară a deficitelor publice sau un acces preferențial al autorităților publice la piețele financiare să conducă la o îndatorare excesivă sau la deficite excesive ale statelor membre (a se vedea Hotărârea din 1 octombrie 2015, Bara și alții,
C‑201/14
,
EU:C:2015:638
, punctul
și jurisprudența citată, Ordonanța din 12 martie 2020, EMB Consulting și alții/BCE,
C‑571/19 P
, nepublicată,
EU:C:2020:208
, punctul
; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
).
Rezultă că interdicția prevăzută la articolul 124 TFUE nu conferă drepturi particularilor și întreprinderilor, ci urmărește să protejeze instituțiile Uniunii și ale statelor membre împotriva riscurilor bugetare ale unui acces privilegiat la instituții financiare și, prin urmare, împotriva unor comportamente care pot compromite stabilitatea economică și financiară a Uniunii în ansamblul său (a se vedea în acest sens Ordonanța din 12 martie 2020, EMB Consulting și alții/BCE,
C‑571/19 P
, nepublicată,
EU:C:2020:208
, punctul
, și Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctele
-
).
În al patrulea rând, trebuie să se constate că nici articolul 127 alineatul (1) coroborat cu articolul 282 alineatul (2) TFUE, în temeiul căruia obiectivul principal al politicii monetare a Uniunii este menținerea stabilității prețurilor (Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punctul
), nu este destinat să confere drepturi particularilor.
În această privință, Curtea a precizat că obiectivul de conservare a unei transmiteri corespunzătoare a politicii monetare este deopotrivă de natură să conserve unicitatea politicii menționate și să contribuie la obiectivul principal al acesteia, și anume menținerea stabilității prețurilor. Astfel, aptitudinea SEBC de a influența evoluția prețurilor prin intermediul deciziilor sale de politică monetară depinde, într‑o mare măsură, de transmiterea impulsurilor pe care acesta le emite pe piața monetară la diferite sectoare ale economiei. În consecință, o funcționare defectuoasă a mecanismului de transmitere a politicii monetare poate face inoperante deciziile SEBC într‑o parte a zonei euro și, prin urmare, poate pune în discuție unicitatea politicii monetare. Pe de altă parte, din moment ce o funcționare defectuoasă a mecanismului de transmitere alterează eficacitatea măsurilor adoptate de SEBC, capacitatea acestuia de a garanta stabilitatea prețurilor este în mod necesar afectată. Prin urmare, măsuri care vizează menținerea acestui mecanism de transmitere pot fi asociate obiectivului principal definit la articolul 127 alineatul (1) TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punctele
și
).
Independent de ceea ce precedă, comportamentele incriminate ale BCE, în special încheierea și punerea în aplicare a Acordului de preschimbare din 15 februarie 2012 cu obiectivul de a evita aplicarea CAC la titlurile de creanță grecești deținute de băncile centrale din Eurosistem, se înscriau în cadrul exercitării competențelor și a misiunilor fundamentale care îi erau atribuite în scopul definirii și al punerii în aplicare a politicii monetare a Uniunii, în temeiul articolelor 127 și 282 TFUE și al articolului 18 din Statutul SEBC, și urmăreau menținerea marjei de manevră a băncilor centrale menționate și în special a capacității lor de a interveni pe piețele de capital și de a refinanța instituțiile de credit, printre care băncile elene, în temeiul articolului 18 alineatul 1 prima și a doua liniuță din Statutul SEBC, și, prin urmare, de a asigura continuitatea bunei funcționări a Eurosistemului în ansamblul său (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctele
,
și
, și Hotărârea din 24 ianuarie 2017, Nausicaa Anadyomène și Banque d’escompte/BCE,
T‑749/15
, nepublicată,
EU:T:2017:21
, punctul
; a se vedea de asemenea punctele 174-178 de mai jos).
Având în vedere larga putere de apreciere conferită BCE în materie de politică monetară, a cărei exercitare implică evaluări complexe în special de ordin economic și social în contextul Eurosistemului sau chiar al Uniunii în ansamblul său, eventuala constatare a unei încălcări suficient de grave de către BCE a articolelor 120-127 TFUE ar presupune, așadar, să se stabilească o nerespectare vădită și gravă a limitelor puterii largi de apreciere menționate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctele
și
; a se vedea de asemenea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punctele
și
, și Hotărârea din 11 decembrie 2018, Weiss și alții,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punctele
și
). Or, având în vedere cele expuse la punctul 102 de mai sus, reclamanții nu sunt îndreptățiți să susțină că, în speță, BCE ar fi încălcat în mod vădit și grav limitele puterii sale largi de apreciere și ale competențelor sale, în special în temeiul articolului 127 alineatul (1) coroborat cu articolul 282 alineatul (2) TFUE, care impun efectuarea unor alegeri de ordin politic, economic și social sau chiar a unui arbitraj între diferitele obiective care sunt vizate de acestea și al căror obiectiv principal este menținerea stabilității prețurilor.
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că normele de drept invocate de reclamanți în susținerea criticii întemeiate pe faptul că instituțiile ar fi acționat
ultra vires
nu le conferă drepturi specifice a căror încălcare ar fi de natură să stabilească răspunderea extracontractuală fie a Uniunii, fie a BCE.
Această concluzie se impune, cu atât mai mult, în ceea ce privește norma de competență complementară prevăzută la articolul 352 alineatul (1) TFUE, a cărei eventuală încălcare nu poate fi invocată de un particular în susținerea unei cereri de despăgubire.
Prin urmare, prezentul motiv trebuie respins în totalitate.
Cu privire la al doilea motiv de nelegalitate, întemeiat pe o încălcare suficient de gravă a articolului 123 TFUE
[
omissis
]
În afara faptului că articolul 123 alineatul (1) TFUE nu conferă drepturi particularilor (a se vedea punctele 93-97 de mai sus), este suficient să se constate că prezentul motiv este contradictoriu în mod intrinsec în măsura în care contravine unei jurisprudențe consacrate care a recunoscut că, dimpotrivă, o participare necondiționată a băncilor centrale din Eurosistem la restructurarea datoriei publice grecești prin intermediul PSI și al CAC ar fi fost susceptibilă să fie calificată drept intervenție care are un efect echivalent celui al achiziționării directe de către băncile centrale respective de titluri de stat, care este interzisă de articolul 123 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctul
; a se vedea de asemenea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punctele
și
, și Hotărârea din 11 decembrie 2018, Weiss și alții,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punctele
și
). Or, după cum susțin reclamanții înșiși, comportamentele incriminate ale BCE, în special încheierea Acordului de preschimbare din 15 februarie 2012, urmăreau tocmai să evite ca băncile centrale din Eurosistem să participe la restructurarea datoriei publice grecești prin sacrificarea unei părți din valoarea titlurilor de creanță grecești deținute în portofoliile lor respective.
În această privință, reclamanții susțin că Curtea acceptă, în anumite condiții, că BCE, atunci când achiziționează titluri de creanță de stat în cadrul unui program de răscumpărare, precum programul referitor la operațiuni monetare cu titluri, se expune inevitabil riscului de a suferi pierderi, în special în cazul unei deprecieri decise de ceilalți creditori ai statului membru vizat. Curtea califică acest risc ca inerent achiziționării unor asemenea titluri pe piețele secundare și precizează că această operațiune a fost autorizată de autorii tratatelor, fără a fi condiționată de acordarea în favoarea BCE a statutului de creditor privilegiat (Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punctele
și
). Cu toate acestea, acceptarea unui asemenea risc în cadrul unui program specific de răscumpărare de titluri nu implică faptul că există
a contrario
o obligație absolută a BCE de a accepta în toate cazurile un tratament
pari passu
cu ceilalți creditori (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctul
), și aceasta cu atât mai puțin atunci când o asemenea abordare riscă să creeze un efect echivalent celui al achiziției directe de către BCE a unor titluri de creanță de stat de la un stat membru emitent și în special atunci când creează pentru toți investitorii certitudinea răscumpărării viitoare a obligațiunilor lor suverane pe piețele secundare de către Eurosistem (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punctul
).
Prin urmare, prezentul motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
Cu privire la al treilea motiv de nelegalitate, întemeiat pe o încălcare suficient de gravă a dreptului de proprietate garantat de articolul 17 alineatul (1) din cartă
[
omissis
]
Dreptul de proprietate garantat la articolul 17 alineatul (1) din cartă, care prevede dreptul oricărei persoane de a deține în proprietate bunurile pe care le‑a dobândit în mod legal, constituie o normă de drept care are ca obiect conferirea de drepturi particularilor, a cărei respectare este o condiție a legalității actelor Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 septembrie 2016, Ledra Advertising și alții/Comisia și BCE,
C‑8/15 P-C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punctul
, și Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
și jurisprudența citată).
În plus, în conformitate cu articolul 51 din cartă, dispozițiile acesteia se adresează în special instituțiilor Uniunii, în sensul articolului 13 alineatul (1) TUE, printre care figurează BCE, care sunt obligate să respecte drepturile și principiile cartei și să promoveze aplicarea lor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctele
și
).
Rezultă de aici că, în principiu, o încălcare suficient de gravă a articolului 17 alineatul (1) din cartă de către o instituție, un organ, un oficiu sau o agenție a Uniunii, inclusiv de către BCE, este susceptibilă să angajeze răspunderea extracontractuală fie a Uniunii, fie a BCE, în temeiul articolului 340 al doilea și al treilea paragraf TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
).
Pe de altă parte, caracterul fundamental al acestei norme de drept care protejează particularii și obligația corespunzătoare a Comisiei și a BCE de a promova respectarea sa implică faptul că respectivii particulari au dreptul să se aștepte ca aceste instituții să denunțe încălcarea unei asemenea norme în cadrul exercitării competențelor lor sau să se abțină să contribuie la încălcare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 septembrie 2016, Ledra Advertising și alții/Comisia și BCE,
C‑8/15 P-C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punctele
,
și
-
, Hotărârea din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punctul
, și Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
).
Cu toate acestea, dreptul de proprietate garantat la articolul 17 alineatul (1) din cartă nu este o prerogativă absolută. Exercitarea sa poate face obiectul unor restricții, cu condiția ca aceste restricții să răspundă efectiv unor obiective de interes general urmărite de Uniune și să nu constituie, în raport cu scopul urmărit, o intervenție disproporționată și intolerabilă care ar aduce atingere esenței înseși a dreptului astfel garantat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 septembrie 2016, Ledra Advertising și alții/Comisia și BCE,
C‑8/15 P-C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punctele
și
și jurisprudența citată, Ordonanța din 12 martie 2020, EMB Consulting și alții/BCE,
C‑571/19 P
, nepublicată,
EU:C:2020:208
, punctul
, și Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
).
Astfel, conform articolului 52 alineatul (1) din cartă, orice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților recunoscute prin aceasta trebuie să fie prevăzută de lege, să respecte substanța lor și, prin respectarea principiului proporționalității, pot fi impuse restrângeri ale respectivelor drepturi și libertăți numai în cazul în care acestea sunt necesare și numai dacă răspund efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 septembrie 2016, Ledra Advertising și alții/Comisia și BCE,
C‑8/15 P-C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punctul
și jurisprudența citată, Hotărârea din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punctul
și jurisprudența citată, și Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
).
În speță, în primul rând, este cert că Legea nr. 4050/2012, care a făcut, printre altele, obiectul Avizului BCE din 17 februarie 2012, a permis să se reducă valoarea nominală a titlurilor de creanță deținute de reclamanți și, prin urmare, dreptul lor la rambursarea valorii menționate în momentul în care aceste titluri urmau să ajungă la scadență (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
).
Astfel, titlurile de creanță ajunse la scadență trebuie, în principiu, să fie rambursate la valoarea lor nominală. Așadar, reclamanții aveau, în principiu, la scadența titlurilor lor, o creanță pecuniară împotriva statului grec, în cuantum echivalent cu valoarea lor nominală. Adoptarea Legii nr. 4050/2012 a modificat aceste condiții prin introducerea CAC. Astfel cum s‑a arătat la punctul 33 de mai sus, acestea erau aplicabile anumitor titluri de creanță grecești și prevedeau mai exact posibilitatea de a modifica condițiile care le reglementează printr‑un acord încheiat între, pe de o parte, statul elen și, pe de altă parte, o majoritate a deținătorilor de titluri de creanță grecești, reprezentând cel puțin două treimi din valoarea nominală a titlurilor vizate. În temeiul dispozițiilor relevante din legea menționată, o modificare intervenită în urma unui asemenea acord devine obligatorie din punct de vedere juridic pentru toți deținătorii de titluri de creanță grecești, inclusiv pentru cei care nu și‑au dat acordul pentru modificarea propusă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
).
Legea nr. 4050/2012 a permis, așadar, forțarea deținătorilor de titluri de creanță grecești să participe la reducerea datoriei publice grecești prin intermediul unei deprecieri a valorii titlurilor menționate, din momentul în care această reducere era aprobată de cvorumul deținătorilor lor. Respectiva lege a modificat astfel drepturile deținătorilor titlurilor de creanță grecești, în pofida absenței unor clauze de revizuire conținute în condițiile care reglementează emiterea lor (Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
).
În urma adoptării acestei legi, autoritățile elene au publicat caracteristicile unei PSI în reducerea datoriei publice grecești și au invitat deținătorii titlurilor de creanță vizate să participe la o preschimbare de titluri. Întrucât cvorumul și majoritatea necesare pentru efectuarea preschimbării de titluri preconizate au fost atinse, tuturor deținătorilor de titluri de creanță grecești, inclusiv celor care se opuneau acestei preschimbări, li s‑au preschimbat titlurile în aplicarea Legii nr. 4050/2012 și, în consecință, valoarea lor a scăzut (Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
).
Rezultă că măsurile contestate aveau drept consecință o ingerință în dreptul de proprietate al reclamanților cărora li s‑a impus, contrar voinței lor, o reducere substanțială a valorii nominale a titlurilor de creanță grecești ai căror titulari erau (a se vedea în acest sens Curtea EDO, 21 iulie 2016, Mamatas și alții împotriva Greciei, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, punctele 90-93).
O ingerință suplimentară în dreptul de proprietate al reclamanților, desigur cu o întindere mai redusă, rezultă din lipsa participării Eurosistemului și a celorlalți creditori instituționali, precum BEI și Uniunea, la restructurarea datoriei publice grecești. Astfel cum susțin reclamanții, o asemenea participare, care reprezintă o valoare nominală totală de 56674709177,59 euro (a se vedea punctul 10 de mai sus), ar fi avut în mod necesar ca rezultat o reducere mai puțin importantă a valorii nominale a fiecăruia dintre titlurile de creanță grecești vizate în vederea reducerii obținute a datoriei publice grecești la nivelul de 107 miliarde de euro.
În al doilea rând, deși adoptarea și punerea în aplicare a Legii nr. 4050/2012 au condus astfel la o atingere adusă dreptului de proprietate al reclamanților, trebuie să se constate că legea menționată îndeplinea obiective de interes general, printre care figura cel de a asigura stabilitatea sistemului bancar al zonei euro în ansamblul său (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 20 septembrie 2016, Ledra Advertising și alții/Comisia și BCE,
C‑8/15 P-C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punctele
și
). De asemenea, Curtea EDO a statuat, în Hotărârea din 21 iulie 2016, Mamatas și alții împotriva Greciei (CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, punctul 103), că Republica Elenă putea lua în mod legitim măsuri în vederea atingerii obiectivelor de menținere a stabilității economice și de restructurare a datoriei, în interesul general al comunității. Astfel, în acest stadiu, în lipsa restructurării datoriei publice grecești prin intermediul măsurilor contestate, exista un risc neneglijabil de deteriorare suplimentară a situației economice și a viabilității finanțelor publice ale statului elen sau de eventuală insolvabilitate a sa, ale cărui titluri de creanță potențial neperformante nu ar mai fi fost susceptibile să fie acceptate de BCE și de băncile centrale naționale ca garanții în cadrul operațiunilor de credit ale Eurosistemului, și, în consecință, de afectare a stabilității sistemului financiar și a funcționării Eurosistemului în ansamblul său (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctele
și
). Astfel, măsurile contestate contribuiau la menținerea atât a finanțelor publice elene, cât și a stabilității sistemului financiar din zona euro, promovând astfel soliditatea instituțiilor financiare (a se vedea în acest sens Ordonanța din 12 martie 2020, EMB Consulting și alții/BCE,
C‑571/19 P
, nepublicată,
EU:C:2020:208
, punctul
, și Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
).
În al treilea rând, în ceea ce privește aspectul dacă reducerea valorii titlurilor de creanță grecești deținute de reclamanți, precum și excluderea în special a participării Eurosistemului de la restructurarea datoriei publice grecești constituia, în raport cu scopul urmărit, o intervenție disproporționată și intolerabilă care ar aduce atingere esenței înseși a dreptului astfel garantat, trebuie amintite considerațiile următoare, confirmate de jurisprudență.
Primo
, orice creditor trebuie să suporte riscul de insolvabilitate a debitorului său, inclusiv statal. Achiziționarea de către un investitor de titluri de creanță de stat constituie, prin definiție, o tranzacție care implică un anumit risc financiar, deoarece este supusă hazardului evoluției piețelor de capital. Acest risc este cu atât mai ridicat în cazul în care statul emitent de titluri de creanță se confruntă cu o situație economică extrem de instabilă care determină fluctuația valorii titlurilor menționate sau chiar cu un risc neneglijabil de incapacitate de plată, chiar dacă numai selectiv. În consecință, chiar înainte de începutul crizei financiare din anul 2009, atunci când statul elen emitent se confrunta deja cu o îndatorare și cu un deficit importante, reclamanții trebuiau să știe că achiziționarea de titluri de creanță grecești implica un risc de pierdere ridicat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctele
și
, Hotărârea din 24 ianuarie 2017, Nausicaa Anadyomène și Banque d’escompte/BCE,
T‑749/15
, nepublicată,
EU:T:2017:21
, punctul
, și Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctele
și
).
În speță, această apreciere este confirmată având în vedere datele de emitere și de achiziționare a titlurilor de creanță grecești în litigiu, care, potrivit propriilor afirmații ale reclamanților, se situau, pentru majoritatea titlurilor menționate, între luna ianuarie a anului 2009 și luna martie a anului 2010. Astfel, aceste achiziții au avut loc în principal fie în perioada în care Republica Elenă se afla deja într‑o situație de deficit extrem (Curtea EDO, 21 iulie 2016, Mamatas și alții împotriva Greciei, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, punctul 101) și care a precedat declanșarea crizei sale financiare în luna octombrie a anului 2009, fie într‑o perioadă în care situația sa financiară era expusă la perturbări puternice ale pieței financiare, accentuată de o scădere semnificativă a ratingului titlurilor sale de creanță (Hotărârea din 24 ianuarie 2017, Nausicaa Anadyomène și Banque d’escompte/BCE,
T‑749/15
, nepublicată,
EU:T:2017:21
, punctul
). Prin urmare, trebuie să se constate că, cel puțin în ceea ce privește achizițiile de titluri emise începând cu anul 2010, reclamanții au efectuat investiții cu risc ridicat, la realizarea cărora nu se poate exclude că au fost ghidați de un scop speculativ, iar nu de economisire, în speranța de a obține un randament ridicat. În plus, divergențele de opinie în cadrul statelor membre din zona euro și al celorlalte organe implicate, precum Comisia, FMI și BCE, cu privire la o restructurare a datoriei publice grecești nu ar fi putut fi neglijate de investitori privați precum reclamanții. În asemenea împrejurări excepționale, un operator economic prudent și avizat nu ar fi putut exclude riscul unei restructurări a datoriei publice grecești pentru a evita incapacitatea de plată, cel puțin selectivă, a Republicii Elene (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctele
și
, Hotărârea din 24 ianuarie 2017, Nausicaa Anadyomène și Banque d’escompte/BCE,
T‑749/15
, nepublicată,
EU:T:2017:21
, punctele
și
, și Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctele
-
).
Secundo
, este cert că, având în vedere importanța crizei financiare la care statul elen a fost expus începând cu anul 2010, a devenit indispensabil un nou program de asistență financiară în favoarea sa, care fusese elaborat și trebuia pus în aplicare la nivelurile multilateral și interguvernamental, cu participarea statelor membre din zona euro, asistate mai întâi de FESF și ulterior de mecanismul european de stabilitate (denumit în continuare „MES”) instituit în temeiul Tratatului dintre Regatul Belgiei, Republica Federală Germania, Republica Estonia, Irlanda, Republica Elenă, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Republica Italiană, Republica Cipru, Marele Ducat al Luxemburgului, Republica Malta, Regatul Țărilor de Jos, Republica Austria, Republica Portugheză, Republica Slovenia, Republica Slovacă și Republica Finlanda, încheiat la Bruxelles la 2 februarie 2012 și intrat în vigoare la 27 septembrie 2012, precum și cu participarea FMI. Astfel cum arată reclamanții înșiși, restructurarea datoriei publice grecești preconizată de măsurile contestate, la fel ca excluderea participării Eurosistemului la restructurarea menționată constituiau, în temeiul acordurilor bilaterale și multilaterale încheiate, condiții prealabile punerii în aplicare a acestei asistențe financiare (a se vedea în acest sens Curtea EDO, 21 iulie 2016, Mamatas și alții împotriva Greciei, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, punctul 116). Astfel, din declarația Eurogrupului din 21 februarie 2012 reiese că restructurarea datoriei publice grecești în temeiul Legii nr. 4050/2012 era condiția prealabilă a acordării unei asistențe financiare suplimentare din partea creditorilor de stat și instituționali. Or, având în vedere împrejurările care prevalează în acest stadiu, o PSI exclusiv voluntară, lipsită de CAC, nu ar fi garantat cu siguranță participarea unui procent suficient de deținători privați de titluri de creanță grecești pentru a atinge rata de reducere a îndatorării necesară și obținută în cele din urmă prin diminuarea datoriei publice grecești cu un cuantum de aproximativ 107 miliarde de euro (Curtea EDO, 21 iulie 2016, Mamatas și alții împotriva Greciei, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, punctul 104). În plus, ținând seama de riscul de hazard moral (moral hazard) invocat în mod întemeiat de Comisie, de BCE, de Consiliul European și de Consiliu, nu era garantat nici că o PSI fără CAC ar fi determinat o rată de participare suficient de ridicată pentru a permite deblocarea de împrumuturi din partea statelor membre din zona euro mergând până la 130 de miliarde de euro până în anul 2014 (a se vedea declarația Eurogrupului din 21 februarie 2012). Astfel, problema hazardului moral putea crea un important stimulent suplimentar pentru orice investitor sau deținător de titluri de creanță grecești care urmărea menținerea patrimoniului său de a refuza o ofertă de preschimbare voluntară de titluri sau chiar de a achiziționa mai multe titluri în cazul unei scăderi a valorii lor de piață, cu speranța că alți creditori sau comunitatea în sens larg își asumă consecințele negative ale investiției sale riscante. Prin urmare, lipsa CAC nu numai că ar fi determinat aplicarea unui procent de reducere mai ridicat în privința titlurilor de creanță grecești deținute de cei care ar fi fost dispuși să accepte o depreciere, ci ar fi contribuit de asemenea la descurajarea unui număr mare de deținători ai unor astfel de titluri să participe la procesul de reducere a îndatorării sau chiar i‑ar fi stimulat să contracareze punerea în aplicare a obiectivului său. Așadar, măsurile contestate erau indispensabile atât pentru garantarea reușitei restructurării preconizate a datoriei publice grecești, cât și pentru a permite acordarea unei asistențe financiare suplimentare destinate să prevină, pe termen scurt, o incapacitate de plată a statului elen și să îl ajute, pe termen mediu, să își gestioneze criza financiară și să regăsească un echilibru economic. Rezultă că reclamanții nu au reușit să demonstreze că Legea nr. 4050/2012 era vădit neadecvată sau disproporționată în acest scop sau că o PSI exclusiv voluntară, lipsită de CAC, sau un procent de depreciere mai mic ar fi constituit măsuri la fel de eficiente, dar mai puțin constrângătoare pentru atingerea obiectivelor de interes public urmărite (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
).
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie înlăturat argumentul reclamanților potrivit căruia deținătorii privați de titluri de creanță grecești nu ar fi dispus decât de o parte neglijabilă din datoria publică greacă în valoare de 2,262 miliarde de euro, ceea ce nu ar fi reprezentat decât aproximativ 1,09 % din cele 206 miliarde de euro vizate de oferta de preschimbare de titluri, astfel încât includerea lor ar fi fost vădit disproporționată în scopul atingerii obiectivului de interes public urmărit. În orice caz, presupunând chiar că, în această privință, reclamanții pornesc de la o noțiune restrânsă de „deținători privați”, limitând‑o la persoane fizice sau la deponenți, spre deosebire de deținători instituționali sau profesioniști sau de persoane juridice (a se vedea al cincilea motiv de nelegalitate), este suficient să se constate că această distincție este lipsită de relevanță (a se vedea punctele 156-166 de mai jos).
Tertio
, desigur, preschimbarea obligatorie de titluri de creanță grecești ca urmare a Legii nr. 4050/2012 și aprobarea de către o majoritate a deținătorilor de asemenea titluri au determinat o scădere foarte importantă a valorii nominale a acestora. Astfel, reclamanților, care nu și‑au dat acordul pentru modificarea propusă a condițiilor care reglementează titlurile lor de creanță, li s‑au impus noile condiții cuprinse în legea menționată și în special o scădere a valorii nominale a acestor titluri. Or, legiuitorul elen putea introduce în mod legitim o rată de depreciere aplicabilă orizontal, pe baza valorii nominale a titlurilor de creanță grecești eligibile, dat fiind că un alt calcul în funcție de valoarea de piață a fiecăruia dintre titluri la o anumită dată sau de scadențele lor respective ar fi fost impracticabilă. Astfel, punctul de referință pentru a aprecia gradul pierderii suferite de reclamanți nu poate fi cuantumul pe care aceștia sperau să îl perceapă la momentul ajungerii la maturitate a titlurilor lor de creanță grecești. Chiar dacă valoarea nominală a unui titlu de creanță reflectă măsura creanței deținătorului său la data ajungerii la maturitate, ea nu reprezenta valoarea comercială reală a titlurilor de creanță grecești la data la care statul elen a adoptat Legea nr. 4050/2012, și anume 23 februarie 2012, atunci când această valoare era deja afectată de solvabilitatea sa în scădere în cursul anilor 2010 și 2011, care lăsa să se anticipeze că, la data ajungerii la maturitate, statul elen urma să nu fie în măsură să își onoreze obligațiile care decurg din clauzele contractuale incluse în aceste titluri (a se vedea în acest sens Hotărârea din23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
, și Curtea EDO, 21 iulie 2016, Mamatas și alții împotriva Greciei, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, punctul 112).
Quarto
, reclamanții nu pot susține că excluderea participării Eurosistemului la restructurarea datoriei publice grecești era o restricție nenecesară sau vădit disproporționată. Pe de o parte, astfel cum reiese în special din declarația Eurogrupului din 21 februarie 2012, creditorii de stat și instituționali ai statului elen condiționaseră asistența financiară suplimentară și de această excludere. Pe de altă parte, atât încheierea, cât și punerea în aplicare a Acordului de preschimbare din 15 februarie 2012, care erau destinate să permită băncilor centrale din Eurosistem să se sustragă PSI și aplicării CAC, se înscriau în cadrul exercitării competențelor și a misiunilor fundamentale ale Eurosistemului prin faptul că vizau menținerea marjei de manevră a băncilor centrale și asigurarea continuității bunei funcționări a Eurosistemului. Acesta din urmă impunea, printre altele, ca băncile centrale menționate să poată accepta în continuare titlurile de creanță grecești ca garanții corespunzătoare pentru operațiunile de creditare ale Eurosistemului în sensul articolului 18 alineatul 1 a doua liniuță din Statutul SEBC (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctele
,
și
; a se vedea de asemenea punctul 102 de mai sus), ceea ce nu ar mai fi fost posibil în cazul unei deprecieri și, prin urmare, al incapacității parțiale de plată a statului elen. În plus, după cum se arată la punctul 109 de mai sus, o participare necondiționată a băncilor centrale din Eurosistem la restructurarea datoriei publice grecești ar fi putut fi calificată drept intervenție care are un efect echivalent cu cel al achiziționării directe de către băncile centrale de titluri de stat, interzisă de articolul 123 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctul
, și Hotărârea din 24 ianuarie 2017, Nausicaa Anadyomène și Banque d’escompte/BCE,
T‑749/15
, nepublicată,
EU:T:2017:21
, punctul
; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punctele
și
, și Hotărârea din 11 decembrie 2018, Weiss și alții,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punctele
și
).
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, reclamanții nu sunt îndreptățiți să susțină, pe de o parte, că titlurile de creanță grecești deținute de creditorii privați constituie o parte neglijabilă din datoria publică greacă și, pe de altă parte, că, în ipoteza unei participări a Eurosistemului la restructurarea datoriei publice grecești, deprecierea operată ar fi fost net mai mică, iar Eurosistemul ar fi dispus de mijloace mai puțin constrângătoare pentru a preveni efectele negative ale unui tratament
pari passu
.
Astfel, ținând seama de natura titlului de proprietate în cauză, de amploarea și de caracterul sever și virtual al crizei datoriei publice grecești, de acordul statului elen și al majorității deținătorilor de titluri de creanță grecești pentru o preschimbare cu devalorizarea titlurilor menționate și de importanța pierderilor suferite, nici reducerea valorii titlurilor de creanță grecești în litigiu în temeiul măsurilor contestate, nici excluderea participării Eurosistemului la restructurarea datoriei publice grecești nu constituiau, în raport cu obiectivul urmărit, o intervenție disproporționată și intolerabilă care aduce atingere esenței înseși a dreptului de proprietate al reclamanților garantat de articolul 17 alineatul (1) din cartă. În plus, în lipsa unei încălcări a acestei dispoziții, nu se poate reproșa nici Comisiei, nici BCE că nu a denunțat‑o, printre altele, în Avizul BCE din 17 februarie 2012 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctele
-
).
În consecință, al treilea motiv de nelegalitate trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al patrulea motiv de nelegalitate, întemeiat pe o încălcare suficient de gravă a drepturilor reclamanților care decurg din articolul 63 alineatul (1) TFUE
[
omissis
]
Articolul 63 alineatul (1) TFUE interzice orice restricții privind circulația capitalurilor între statele membre, precum și între statele membre și țările terțe. Constituie asemenea restricții în special măsurile impuse de un stat membru care sunt de natură să descurajeze, să limiteze sau să împiedice investitorii din alte state membre să investească în statul membru respectiv sau, invers, care sunt de natură să descurajeze, să limiteze sau să împiedice investitorii din acest stat membru să investească în alte state membre (a se vedea Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
și jurisprudența citată).
Libera circulație a capitalurilor consacrată la articolul 63 alineatul (1) TFUE constituie una dintre libertățile fundamentale ale Uniunii, a cărei respectare se impune atât statelor membre, cât și instituțiilor Uniunii și, prin urmare, și BCE (a se vedea Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
și jurisprudența citată).
Trebuie să se constate că, independent de problema dacă punerea în aplicare a Legii nr. 4050/2012 putea conduce la o restricție privind circulația capitalurilor în sensul articolului 63 alineatul (1) TFUE, o asemenea restricție, dacă ar fi fost demonstrată, ar fi justificată prin motive imperative de interes general. Astfel, libera circulație a capitalurilor poate fi limitată printr‑o reglementare națională cu condiția ca aceasta să fie justificată, pe baza unor considerații obiective independente de originea capitalurilor vizate, de motive imperative de interes general și să respecte principiul proporționalității, ceea ce impune ca ea să fie de natură să garanteze realizarea obiectivului urmărit în mod legitim și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (a se vedea Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctele
și
și jurisprudența citată).
Aceasta este situația în speță a măsurilor contestate și a excluderii participării Eurosistemului la restructurarea datoriei publice grecești. După cum se arată la punctul 131 de mai sus, împrejurările aflate la originea Legii nr. 4050/2012 erau în mod real excepționale, din moment ce, în lipsa unei restructurări, o incapacitate de plată, cel puțin selectivă, pe termen scurt a statului elen era o perspectivă credibilă. În plus, după cum se arată la punctele 102 și 134 de mai sus, măsurile contestate și excluderea menționată vizau asigurarea stabilității sistemului bancar din zona euro în ansamblul său, care constituie un motiv imperativ de interes general (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
).
În plus, reclamanții nu au demonstrat că măsurile contestate și această excludere erau disproporționate. Aceste măsuri au permis să se restabilească stabilitatea sistemului bancar din zona euro în ansamblul său și nu s‑a demonstrat că depășeau ceea ce este necesar pentru restabilirea stabilității menționate. În special, participarea creditorilor privați la preschimbarea de titluri de creanță grecești pe o bază exclusiv voluntară, astfel cum preconizează reclamanții, nu ar fi permis să se asigure succesul respectivei preschimbări de titluri, ci, dimpotrivă, ar fi creat un stimulent contraproductiv în sensul neparticipării la aceasta. Astfel, într‑o asemenea ipoteză, nu s‑ar fi garantat că un număr suficient din creditorii menționați ar fi acceptat o asemenea preschimbare voluntară, ținând seama de hazardul moral pe care îl implica (a se vedea punctul 131 de mai sus). Or, succesul preschimbării de titluri condiționa restructurarea datoriei publice grecești, care, la rândul său, era necesară pentru a stabiliza sistemul bancar din zona euro (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, punctul
).
Prin urmare, reclamanții invocă în mod eronat o încălcare de către instituțiile Uniunii sau de către BCE a liberei circulații a capitalurilor în sensul articolului 63 TFUE.
Prin urmare, al patrulea motiv de nelegalitate trebuie respins ca fiind nefondat.
Cu privire la al cincilea motiv de nelegalitate, întemeiat pe o încălcare suficient de gravă a dreptului la egalitate de tratament prevăzut la articolul 20 din cartă
[
omissis
]
Aprecierea Tribunalului
–
Evocarea jurisprudenței
Principiul egalității de tratament, ca principiu general de drept al Uniunii, impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv. În plus, încălcarea principiului egalității de tratament prin aplicarea unui tratament diferențiat presupune că situațiile vizate sunt comparabile având în vedere toate elementele care le caracterizează (a se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punctele
și
și jurisprudența citată).
Acestea sunt principiile jurisprudențiale în lumina cărora trebuie examinate primul și al doilea aspect ale prezentului motiv.
–
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe un tratament egal în pofida imposibilității de comparare între investitorii privați și investitorii instituționali sau profesioniști
În ceea ce privește primul aspect, reclamanții susțin în mod eronat că investitorii privați, în special deponenții, care au investit în titluri de creanță grecești nu se aflau, în scopul PSI, într‑o situație comparabilă cu cea a investitorilor sau a deținătorilor instituționali sau profesioniști, dar care nu intră, potrivit termenilor aleși de reclamanți, în categoria creditorilor publici.
În primul rând, reclamanții nu contestă că, asemenea anumitor investitori instituționali sau profesioniști, persoane fizice sau juridice cu o capacitate financiară importantă, precum, în speță, societatea QJ care deține titluri de creanță grecești cu o valoare nominală totală de 22 650 000 de euro, pot achiziționa cantități substanțiale de titluri de creanță de stat (a se vedea în acest sens Curtea EDO, 21 iulie 2016, Mamatas și alții împotriva Greciei, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, punctele 137 și 138). Aceasta demonstrează în sine că, capacitatea financiară sau volumul de titluri achiziționate nu sunt, în toate cazurile, criterii de diferențiere pertinente pentru a distinge investitorii privați de investitorii instituționali sau profesioniști. Situația este aceeași în ceea ce privește criteriul expertizei și al cunoștințelor în materie financiară care pot varia în fiecare dintre cele două grupuri de investitori avute în vedere de reclamanți, aceste grupuri fiind toate susceptibile să recurgă la consiliere din partea unor experți în materie. În plus, nu este dovedită afirmația potrivit căreia deciziile de investiții ale majorității investitorilor privați în titluri de creanță de stat sunt, spre deosebire de cele ale investitorilor instituționali sau profesioniști, ghidate în principal de voința de a investi în economii, dat fiind că, asemenea reclamanților, un număr mare de particulari au fost în situația de a investi, cu ocazia crizei financiare grecești, sume importante în titluri de creanță grecești, în pofida riscului ridicat care era asociat acestei investiții (a se vedea în special faptele aflate la originea Hotărârii din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, și a Hotărârii din 23 mai 2019, Steinhoff și alții/BCE,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, confirmată prin Ordonanța din 12 martie 2020, EMB Consulting și alții/BCE,
C‑571/19 P
, nepublicată,
EU:C:2020:208
).
În al doilea rând, astfel cum se arată deja la punctul 130 de mai sus, această apreciere este confirmată, în speță, având în vedere datele de emitere și de achiziționare a majorității titlurilor de creanță grecești în litigiu, care, potrivit propriilor afirmații ale reclamanților, se situau între luna ianuarie a anului 2009 și luna martie a anului 2010, cu alte cuvinte, în perioadele în care statul elen se afla deja într‑o situație de deficit extrem sau era expus unor puternice perturbări ale pieței financiare, accentuată de o scădere importantă a ratingului titlurilor sale de creanță. Așadar, trebuie să se constate că, cel puțin în ceea ce privește achizițiile de titluri emise începând cu anul 2010, reclamanții au efectuat investiții cu risc ridicat, la realizarea cărora nu se poate exclude că au fost ghidați de un scop speculativ în loc de economisire, în speranța de a obține un randament ridicat. Or, în această măsură, deciziile reclamanților de investiție în titlurile de creanță grecești erau comparabile cu cele ale altor investitori instituționali sau profesioniști care urmăresc aceleași obiective (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 ianuarie 2017, Nausicaa Anadyomène și Banque d’escompte/BCE,
T‑749/15
, nepublicată,
EU:T:2017:21
, punctele
și
).
În al treilea rând, motivația principală menționată mai sus care stă la baza deciziilor de investiție în cauză era un criteriu de diferențiere sau de comparație atât pertinent, cât și suficient în vederea aplicării principiului egalității de tratament în privința creditorilor privați supuși PSI, inclusiv a reclamanților, și, mai precis, în scopul comparării situațiilor respective ale investitorilor menționați, pe lângă faptul că dețineau toți titlurile de creanță grecești. În schimb, situația este diferită în cazul unor eventuale motive accesorii sau suplimentare în ceea ce privește această motivație principală, care erau de asemenea de natură să influențeze decizia investitorilor menționați de a achiziționa titluri de creanță grecești. Astfel, atât în teorie, cât și în practică, nu este posibil nici să se distingă în mod clar investitorii care au acționat cu titlu pur privat, ca deponenți, de cei care au acționat în cadrul unei activități instituționale sau profesionale sau chiar cu titlu speculativ, nici să se diferențieze suficient între persoane fizice sau juridice care pot aparține unuia dintre aceste două grupuri de investitori. O asemenea distincție ar fi nu numai artificială, ci ar impune de asemenea verificarea, în mod detaliat, a veritabilelor motive, inevitabil subiective, care au ghidat deciziile de investiție în cauză, ceea ce ar risca să facă includerea unui investitor în una sau în cealaltă categorie foarte aleatorie (a se vedea în acest sens Curtea EDO, 21 iulie 2016, Mamatas și alții împotriva Greciei, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, punctul 137).
Astfel, ar fi fost foarte dificil și cronofag să se efectueze, în scopul PSI, o distincție clară între investitorii privați, care puteau fi persoane fizice sau juridice, pe de o parte, și investitorii instituționali sau profesioniști, pe de altă parte, sau chiar să se identifice numai „deponenții” din prima categorie de investitori. În plus, pentru a determina repartizarea precisă a datoriei publice grecești printre acești investitori, ar fi fost necesar să se interzică sau să se „înghețe” preschimbările de titluri începând de la un moment dat înainte de adoptarea Legii nr. 4050/2012 pentru a pune bazele unei scutiri nediscriminatorii de la PSI a anumitor investitori care îndeplinesc anumite criterii obiective, dar dificil de stabilit. Cu toate acestea, simplul anunț al unui asemenea demers anterior acestei date ar fi putut conduce la un transfer masiv de titluri către categoriile de deținători de titluri scutite, ceea ce ar fi pus în pericol însuși succesul operațiunii preconizate de restructurare a datoriei publice grecești în temeiul PSI (a se vedea în acest sens Curtea EDO, 21 iulie 2016, Mamatas și alții împotriva Greciei, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, punctele 137 și 138).
Această apreciere nu este contrazisă de nota de informare a GLK din 24 februarie 2012, care identificase, pe de o parte, titluri de creanță grecești achiziționate de persoane fizice pe piețele primară și secundară de titluri cu o valoare totală de 1,3 miliarde și, respectiv, de 962 de milioane de euro, fără a explica însă criteriile juridice și factuale pertinente aflate la originea acestor constatări. Ea nu este repusă în discuție nici de argumentul vag și ambiguu al reclamanților, întemeiat probabil pe o constatare a Curții EDO destinată să rezume argumentele reclamanților din această altă cauză (Curtea EDO, 21 iulie 2016, Mamatas și alții împotriva Greciei, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, punctul 76), potrivit căreia persoanele fizice nu ar fi deținut decât 1,09 % din datoria publică greacă.
În al patrulea rând, chiar presupunând că, din cauza importanței poziției lor de creditori și a capacității lor financiare mai semnificative, anumiți investitori instituționali sau profesioniști, care constituie în mod normal persoane juridice, sunt în general mai apți decât investitorii privați sau deponenții să negocieze cu statul emitent titluri de creanță și să influențeze deciziile sale în materie de gestionare a datoriei sale publice, este imposibil să se stabilească o linie de demarcație clară și practicabilă între acești investitori instituționali sau profesioniști, pe de o parte, și cei care au o dimensiune și o capacitate economică net inferioare sau persoanele care exercită o activitate comercială sau profesională, pe de altă parte. În plus, fără a aduce atingere calității lor de persoană juridică sau fizică, nu s‑a dovedit că „micii” investitori privați sau deponenții nu aveau posibilitatea de a se organiza și de a influența procesul decizional care a condus la adoptarea Legii nr. 4050/2012 sau, cel puțin, rezultatul procedurii de ofertă de preschimbare de titluri încercând să atingă o minoritate de blocaj pentru a împiedica activarea CAC, de exemplu, prin recurgerea la asociații pentru protecția consumatorilor, a micilor investitori sau a deponenților.
Prin urmare, elementele de diferențiere prezentate de reclamanți pentru a demonstra că investitorii privați și investitorii instituționali și investitorii profesioniști nu se aflau, în calitate de deținători de titluri de creanță grecești, în situații comparabile nu sunt nici susținute, nici relevante în raport cu obiectivul măsurilor contestate, și anume acela de a asigura restructurarea datoriei publice grecești pentru a o face viabilă. În acest context, eventualul motiv de economisire sau un alt motiv economic secundar care a determinat un creditor privat supus PSI să investească în titluri de creanță grecești nu constituie un element de diferențiere relevant în raport cu acest obiectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, punctul
, și Curtea EDO, 21 iulie 2016, Mamatas și alții împotriva Greciei, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, punctele 134 și 137). Dimpotrivă, din perspectiva obiectivului menționat, aceste persoane se aflau
a priori
în situații fie identice, fie comparabile, dat fiind că achiziționaseră titluri de creanță grecești numai în interesul lor patrimonial privat chiar în scop lucrativ sau speculativ și că acceptaseră riscul de pierdere asociat, fiind conștiente în același timp de situația de criză financiară în care Republica Elenă se afla la acea dată.
În plus, chiar dacă s‑ar considera că diferențierea invocată de reclamanți este relevantă în raport cu principiul egalității de tratament, nu ar fi fost posibil să se facă o distincție între pretinșii „mici deponenți” și „marii investitori” stabilind, printre altele, un prag de investiții de 100000 de euro, sub care titlurile de creanță ar fi putut fi scutite de la PSI. Astfel, după cum se arată la punctul 160 de mai sus și așa cum a statuat Curtea EDO (Curtea EDO, 21 iulie 2016, Mamatas și alții împotriva Greciei, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, punctele 137 și 138), simplul anunț al introducerii unei asemenea scutiri ar fi avut ca efect un transfer masiv al unor asemenea titluri către categorii de deținători de titluri scutite, ceea ce ar fi putut pune în pericol succesul PSI în ansamblul său. În plus, reclamanții nu au reușit să demonstreze că, în urma adoptării Legii nr. 4050/2012, ar fi fost posibil să se introducă o asemenea diferențiere în mod legal, întrucât această lege a stabilit deja în mod clar criteriile care reglementează PSI și activarea CAC pentru ansamblul titlurilor de creanță grecești eligibile, fără a prevedea însă posibile scutiri.
Distincția făcută de reclamanți între investitorii privați și investitorii instituționali sau profesioniști nu este susținută nici de dispozițiile Directivei 2004/39. Chiar dacă directiva menționată urmărea protejarea „clienților obișnuiți” în calitate de investitori în „valori mobiliare”, precum obligațiunile sau titlurile de creanță negociabile, această protecție era numai preventivă și nu viza modul în care „întreprinderile de investiții”, inclusiv băncile comerciale, oferă, vând și gestionează aceste valori [a se vedea în special considerentul (44) și articolul 19, privind cerințele de transparență a tranzacțiilor și normele de conduită pentru furnizarea de servicii de investiții clienților]. De asemenea, în măsura în care această directivă prevedea obligații de informare specifice ale întreprinderilor de investiții față de clienții lor în ceea ce privește, printre altele, calitatea serviciilor furnizate și a instrumentelor financiare propuse, inclusiv informații adecvate „privind riscurile inerente investiției în aceste instrumente sau anumitor strategii de investiții” [articolul 19 alineatul (3) a doua liniuță], aceste obligații nu priveau nici consecințele realizării unor asemenea riscuri, nici, cu atât mai mult, aspectul dacă „clienții obișnuiți” trebuiau sau nu să fie tratați pe picior de egalitate cu „clienții profesioniști”, printre care instituțiile de credit, în cadrul restructurării unei datorii suverane.
Astfel, întrucât reclamanții au omis să demonstreze corespunzător cerințelor legale că se aflau într‑o situație diferită de cea a altor deținători privați de titluri de creanță grecești, printre care investitorii instituționali sau profesioniști, trebuie respins primul aspect întemeiat pe o încălcare suficient de gravă a principiului egalității de tratament, fără a fi necesară pronunțarea cu privire la existența unei eventuale justificări obiective a tratamentului egal în cauză.
–
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe un tratament inegal ca urmare a excluderii participării creditorilor publici, în special a Eurosistemului, la restructurarea datoriei publice grecești
În ceea ce privește al doilea aspect, întemeiat în special pe un pretins tratament inegal al situației investitorilor privați, printre care reclamanții, pe de o parte, și al celei a creditorilor publici, printre care băncile centrale din Eurosistem, pe de altă parte, trebuie amintită jurisprudența consacrată a Tribunalului prin care au fost respinse critici similare (Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctele
-
, și Hotărârea din 24 ianuarie 2017, Nausicaa Anadyomène și Banque d’escompte/BCE,
T‑749/15
, nepublicată,
EU:T:2017:21
, punctele
-
), pe care reclamanții încearcă fără succes să o repună în discuție.
În primul rând, reclamanții pornesc de la o premisă eronată atunci când susțin că toți particularii care au achiziționat titluri de creanță grecești, în calitate de investitori sau creditori „privați” ai Republicii Elene, pe de o parte, și BCE și băncile centrale naționale ale Eurosistemului, pe de altă parte, se aflau, în raport cu principiile și cu obiectivele normelor relevante pe care se întemeiau comportamentele incriminate, într‑o situație comparabilă sau chiar identică, în scopul aplicării principiului general al egalității de tratament. Acest argument ignoră în special faptul că, prin achiziționarea de titluri de creanță grecești, în special pe baza Deciziei 2010/281, BCE și băncile centrale naționale menționate au acționat în exercitarea misiunilor lor fundamentale în temeiul articolului 127 alineatele (1) și (2) TFUE și în special al articolului 18 alineatul 1 prima liniuță din Statutul SEBC, cu obiectivul de a menține stabilitatea prețurilor și buna gestionare a politicii monetare, precum și în limitele stabilite de dispozițiile deciziei respective [a se vedea considerentul (5) al deciziei menționate] (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctul
, și Hotărârea din 24 ianuarie 2017, Nausicaa Anadyomène și Banque d’escompte/BCE,
T‑749/15
, nepublicată,
EU:T:2017:21
, punctul
).
Astfel, programul de achiziționare de titluri de creanță de stat, inclusiv grecești, instituit prin Decizia 2010/281, se întemeia în mod expres pe articolul 127 alineatul (2) prima liniuță TFUE și în special pe articolul 18 alineatul 1 din Statutul SEBC și se înscria, având în vedere criza financiară la care era expus statul elen, în contextul „condițiilor […] excepționale de pe piețele financiare caracterizate prin tensiuni acute pe anumite segmente de piață care afect[au] mecanismul de transmitere a politicii monetare și, astfel, aplicarea efectivă a politicii monetare orientate către stabilitatea prețurilor pe termen mediu”. Potrivit acestei decizii, programul respectiv era, așadar, destinat să facă „parte din politica monetară unică a Eurosistemului” pentru „a remedia disfuncționalitățile de pe piețele titlurilor de valoare și […] a restabili un mecanism adecvat de transmitere a politicii monetare” [considerentele (2)-(4) ale deciziei menționate]. Aceste motive nu sunt contestate ca atare de reclamanți, care se limitează să întemeieze caracterul comparabil al situațiilor în cauză pe simpla împrejurare că atât investitorii privați, cât și băncile centrale din Eurosistem care au dobândit titluri de creanță grecești ar fi creditori ai statului elen care dispun de drepturi egale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctul
, și Hotărârea din 24 ianuarie 2017, Nausicaa Anadyomène și Banque d’escompte/BCE,
T‑749/15
, nepublicată,
EU:T:2017:21
, punctul
).
Astfel, programul de achiziționare de titluri și, prin urmare, achiziționarea de către băncile centrale din Eurosistem de titluri de creanță de stat, inclusiv grecești, făceau parte din misiunile fundamentale ale SEBC în sensul articolului 127 alineatele (1) și (2) TFUE coroborat cu articolul 282 alineatul (1) TFUE. Mai concret, aceste măsuri se bazau pe abilitarea prevăzută la articolul 18 alineatul 1 prima liniuță din Statutul SEBC, în temeiul căruia „[p]entru a atinge obiectivele SEBC și a‑și îndeplini misiunile, BCE și băncile centrale naționale pot”, printre altele, „să intervină pe piețele financiare […] prin operațiuni simple de vânzare și cumpărare (la vedere și la termen) […] de creanțe și instrumente tranzacționabile exprimate în moneda euro sau în alte monede”. În plus, rezultă din această ultimă dispoziție că achiziționarea de către băncile centrale menționate de titluri de creanță de stat pe piața secundară are ca unic scop atingerea obiectivelor SEBC și îndeplinirea misiunilor sale, ceea ce exclude orice motiv extern acestui scop, în special intenția de a obține randamente ridicate prin investiții sau chiar prin tranzacții cu titlu speculativ (Hotărârea din 24 ianuarie 2017, Nausicaa Anadyomène și Banque d’escompte/BCE,
T‑749/15
, nepublicată,
EU:T:2017:21
, punctul
; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctul
).
În consecință, trebuie să se constate că reclamanții, în calitate de investitori privați sau de deponenți care au acționat în nume propriu și în interesul lor exclusiv privat pentru a obține un randament maxim al investițiilor lor, se aflau într‑o situație diferită de cea a băncilor centrale ale Eurosistemului. Chiar dacă, în temeiul dreptului privat aplicabil, băncile centrale menționate au dobândit, la momentul achiziționării de titluri de creanță de stat, asemenea investitorilor privați, statutul de creditor al statului emitent și debitor, acest unic punct comun nu poate să justifice ca aceștia să fie considerați ca aflându‑se într‑o situație similară sau chiar identică cu cea a investitorilor menționați. Astfel, o asemenea abordare adoptată exclusiv din punctul de vedere al dreptului privat nu ar ține seama nici de încadrarea juridică a operațiunii de achiziționare a titlurilor menționate de către băncile centrale, nici de obiectivele de interes public pe care acestea erau chemate să le urmărească în respectivul context, în temeiul normelor de drept primar aplicabile, ale căror principii și obiective trebuie să fie luate în considerare pentru aprecierea caracterului comparabil al situațiilor în cauză în lumina principiului egalității de tratament (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctul
, și Hotărârea din 24 ianuarie 2017, Nausicaa Anadyomène și Banque d’escompte/BCE,
T‑749/15
, nepublicată,
EU:T:2017:21
, punctul
).
Așadar, trebuie să se concluzioneze că reclamanții, în calitate de investitori privați care au achiziționat titluri de creanță grecești exclusiv în interesul lor patrimonial privat, oricare ar fi motivul exact al deciziilor lor de investiție, se aflau într‑o situație diferită de cea a băncilor centrale din Eurosistem, a căror decizie de investiție era ghidată exclusiv de obiective de interes public, astfel cum sunt menționate la articolul 127 alineatele (1) și (2) TFUE coroborat cu articolul 282 alineatul (1) TFUE, precum și cu articolul 18 alineatul 1 prima liniuță din Statutul SEBC. Astfel, în lipsa caracterului comparabil al situațiilor în cauză, încheierea și punerea în aplicare a Acordului de preschimbare din 15 februarie 2012 nu pot să constituie o încălcare a principiului egalității de tratament (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctul
).
În al doilea rând, în speță, reclamanții nu prezintă niciun argument suplimentar sau nou care să poată determina Tribunalul să modifice această jurisprudență. În special, contrar celor susținute de aceștia, reiese cu claritate din considerațiile precedente că punerea în aplicare atât a programului de achiziționare de titluri, cât și a Acordului de preschimbare din 15 februarie 2012 constituiau măsuri de politică monetară în sensul articolului 127 alineatele (1) și (2) TFUE, al articolului 282 alineatul (1) TFUE, precum și al articolului 18 alineatul 1 prima și a doua liniuță din Statutul SEBC.
Această apreciere este confirmată de jurisprudența Curții potrivit căreia, pentru a stabili dacă o măsură ține de politica monetară, este necesară raportarea în principal la obiectivele măsurii respective, dar și la mijloacele pe care aceasta le pune în aplicare în vederea atingerii obiectivelor menționate. Astfel, atunci când un program specific de achiziționare de titluri este destinat, pe de o parte, atingerii obiectivului de conservare a unicității politicii monetare, el contribuie la realizarea obiectivelor politicii respective, în măsura în care aceasta trebuie, în conformitate cu articolul 119 alineatul (2) TFUE, să fie „unică”. În plus, prin faptul că un asemenea program urmărește, pe de o parte, conservarea unei transmiteri corespunzătoare a politicii monetare, acest obiectiv este deopotrivă de natură să conserve unicitatea politicii menționate și să contribuie la obiectivul principal al acesteia care este menținerea stabilității prețurilor. Astfel, aptitudinea Eurosistemului de a influența evoluția prețurilor prin intermediul deciziilor sale de politică monetară depinde, într‑o mare măsură, de transmiterea impulsurilor pe care le emite pe piața monetară diferitor sectoare ale economiei, astfel încât o funcționare defectuoasă a mecanismului de transmitere a politicii monetare poate să facă inoperante deciziile Eurosistemului într‑o parte a zonei euro și, prin urmare, să repună în discuție unicitatea politicii monetare. Pe de altă parte, din moment ce o funcționare defectuoasă a mecanismului de transmitere alterează eficacitatea măsurilor adoptate de Eurosistem, capacitatea acestuia de a garanta stabilitatea prețurilor este în mod necesar afectată. Rezultă că măsurile care vizează menținerea acestui mecanism de transmitere pot fi asociate obiectivului principal definit la articolul 127 alineatul (1) TFUE. Faptul că un asemenea program de achiziționare de titluri poate eventual contribui și la stabilitatea zonei euro, care ține de politica economică, nu este de natură să repună în discuție această analiză, întrucât o măsură de politică monetară nu poate fi asimilată unei măsuri de politică economică numai pentru că poate avea efecte indirecte asupra stabilității zonei euro (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punctele
-
și jurisprudența citată, și Hotărârea din 11 decembrie 2018, Weiss și alții,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punctele
și
).
În ceea ce privește mijloacele avute în vedere pentru atingerea obiectivelor Eurosistemului și îndeplinirea misiunilor sale, precum și a obiectivelor vizate de un asemenea program de achiziționare, Curtea a precizat în esență că punerea în aplicare a programului menționat presupunea tranzacții monetare definitive pe piețele secundare ale obligațiunilor guvernamentale, în sensul articolului 18 alineatul 1 din Statutul SEBC (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punctele
și
, și Hotărârea din 11 decembrie 2018, Weiss și alții,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punctul
). Ea a concluzionat în special că, având în vedere obiectivele unui asemenea program de achiziționare de titluri și mijloacele prevăzute pentru atingerea acestora, programul menționat intra în domeniul politicii monetare și a respins argumentul întemeiat pe faptul că punerea în aplicare a unui asemenea program de achiziționare de titluri este subordonată respectării depline a programelor de ajustare macroeconomică ale FESF sau ale MES și că poate, dacă este cazul, să consolideze pe cale incidentală stimularea respectării acestor programe a căror realizare urmărește obiective de politică economică. Cu toate acestea, asemenea efecte indirecte nu pot implica necesitatea ca un asemenea program să fie asimilat unei măsuri de politică economică, în măsura în care reiese din articolul 119 alineatul (2) TFUE, din articolul 127 alineatul (1) TFUE și din articolul 282 alineatul (2) TFUE că, fără a se aduce atingere obiectivului privind stabilitatea prețurilor, Eurosistemul susține politicile economice generale din Uniune (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punctele
-
).
Curtea a concluzionat că împrejurarea că achiziționarea de obligațiuni suverane pe piețele secundare cu condiția respectării unui program de ajustare macroeconomică a putut fi considerată ca intrând în domeniul de aplicare al politicii economice atunci când este practicată de MES nu implică faptul că situația trebuie să fie aceeași atunci când acest instrument este utilizat de Eurosistem în cadrul unui program de achiziționare de titluri. Astfel, diferența dintre obiectivele urmărite de MES și de Eurosistem este, în această privință, decisivă. În timp ce un asemenea program nu poate fi pus în aplicare decât în măsura necesară menținerii stabilității prețurilor, în ceea ce privește intervenția MES, aceasta urmărește conservarea stabilității zonei euro, acest din urmă obiectiv neintrând în domeniul de aplicare al politicii monetare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punctele
și
și jurisprudența citată).
Reiese din considerațiile care precedă că, chiar dacă restructurarea datoriei publice grecești ține, cu titlu principal, de politica economică și, prin urmare, de competența statelor membre, aspect la care răspunde, în speță, adoptarea de către legiuitorul elen a Legii nr. 4050/2012, nu este mai puțin adevărat că ansamblul măsurilor însoțitoare adoptate de Eurosistem, în temeiul articolului 127 alineatele (1) și (2) TFUE, al articolului 282 alineatul (1) TFUE, și al articolului 18 alineatul 1 prima și a doua liniuță din Statutul SEBC, fac parte din politica monetară. Acest lucru este cu atât mai adevărat cu cât o asemenea restructurare poate avea repercusiuni importante asupra urmăririi obiectivului principal al politicii monetare, și anume menținerea stabilității prețurilor, precum și asupra bunei funcționări a sistemelor de plăți. În schimb, simplul fapt că se presupunea că aceste măsuri însoțitoare susțin măsuri de politică economică în sens strict, respectiv redresarea situației financiare a Republicii Elene, nu înseamnă că ele pot fi asimilate acestora din urmă. Aceasta privește nu numai achiziționarea de către băncile centrale din Eurosistem pe piața secundară a obligațiunilor de titluri de creanță grecești în temeiul unui program de achiziționare de titluri în sensul articolului 18 alineatul 1 prima liniuță din Statutul SEBC (a se vedea Decizia 2010/281 menționată la punctul 7 de mai sus), dar și orice altă măsură legată de gestionarea unor asemenea titluri, inclusiv vânzarea sau trocul în calitate de
actus contrarius
, în special în cadrul Acordului de preschimbare din 15 februarie 2012.
Astfel, încheierea și punerea în aplicare a acestui acord de preschimbare, care erau destinate să permită băncilor centrale din Eurosistem să se sustragă PSI și aplicării CAC, se înscriau în cadrul exercitării competențelor și a misiunilor fundamentale ale Eurosistemului prin faptul că urmăreau menținerea marjei de manevră a băncilor centrale menționate și asigurarea continuității bunei funcționări a Eurosistemului. Acest din urmă obiectiv presupunea, printre altele, ca băncile centrale respective să poată accepta în continuare titlurile de creanță grecești ca garanții corespunzătoare pentru operațiunile de creditare ale Eurosistemului în sensul articolului 18 alineatul 1 a doua liniuță din Statutul SEBC (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctul
), ceea ce nu ar fi fost posibil în cazul unui rating scăzut al titlurilor menționate și cu atât mai puțin în cazul unei deprecieri, cu alte cuvinte, al unei incapacități parțiale de plată [a se vedea Orientarea 2011/817/UE a BCE din 20 septembrie 2011 privind instrumentele și procedurile de politică monetară ale Eurosistemului (BCE/2011/14) (
JO 2011, L 331, p. 1
) și anexa I la aceasta, intitulată „Documentația generală privind instrumentele și procedurile de politică monetară din Eurosistem”, punctele 6.3.1 și 6.3.2, care stabilesc criteriile care reglementează atât condițiile minime în privința standardelor înalte de creditare sau a pragului de calitate a creditului, cât și standardele înalte de creditare pentru activele tranzacționabile]. În această privință, trebuie amintit că, prin Decizia 2010/268/UE din 6 mai 2010 privind măsurile cu caracter temporar referitoare la eligibilitatea titlurilor de creanță tranzacționabile emise sau garantate de guvernul elen (BCE/2010/3) (
JO 2010, L 117, p. 102
), în contextul crizei financiare a Republicii Elene, BCE a fost chiar pusă în situația să suspende temporar, cu titlu excepțional, „cerințele minime prevăzute de Eurosistem referitoare la pragurile de calitate a creditelor, astfel cum sunt prevăzute de normele privind mecanismul Eurosistemului de evaluare a creditelor pentru activele tranzacționabile din [cuprinsul punctului] 6.3.2 din documentația generală” [articolul 1 alineatul (1) din decizia menționată], pentru a permite Eurosistemului să accepte în continuare titlurile de creanță grecești ca „garanții eligibile în sensul operațiunilor de politică monetară din Eurosistem, indiferent de ratingul lor extern al creditelor” (articolul 2 din această decizie) (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 octombrie 2015, Accorinti și alții/BCE,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, punctele
și
).
În consecință, este necesar să se respingă ca nefondate argumentele reclamanților cu privire la calificarea excluderii Eurosistemului de la restructurarea datoriei publice grecești drept măsură de politică economică. Situația este aceeași în ceea ce privește argumentele întemeiate pe observațiile făcute de BCE în fața Bundesverfassungsgericht (Curtea Constituțională Federală), precum și pe o încălcare a articolului 123 alineatul (1) TFUE, deja respinse în cadrul examinării celui de al doilea motiv de nelegalitate (a se vedea punctele 109 și 110 de mai sus).
În al treilea rând, în măsura în care reclamanții invocă o inegalitate de tratament față de BEI și de Comisie sau chiar față de Uniune, trebuie arătat că, desigur, titlurile de creanță grecești deținute de acești creditori instituționali au fost de asemenea excluse de la PSI și de la aplicarea CAC (a se vedea punctul 29 de mai sus), fără să fi făcut însă obiectul acordului de preschimbare din 15 februarie 2015.
Cu toate acestea, în ceea ce privește calitatea BEI de deținător de titluri de creanță de stat, reiese din misiunea de interes public cu care este învestit acest organism, în temeiul articolului 309 TFUE coroborat cu articolul 18 alineatul (1), cu articolul 21 alineatele (1)-(3) și cu articolul 26 alineatul (2) din Protocolul nr. 5 privind Statutul BEI, că acesta se afla de asemenea într‑o situație distinctă de cea a deținătorilor privați de titluri de creanță grecești.
Astfel, articolul 309 TFUE prevede că BEI „are misiunea de a contribui, recurgând la piețele de capital și la resursele proprii, la dezvoltarea echilibrată și neîntreruptă a pieței interne în interesul Uniunii” și că, „[î]n acest scop, Banca facilitează, prin acordarea de împrumuturi și garanții și fără a urmări un scop lucrativ, finanțarea proiectelor de mai jos în toate sectoarele economiei”. De asemenea, articolul 21 alineatele (1)-(3) din Protocolul nr. 5 abilitează BEI, printre altele, să efectueze plasamente pe piețele monetare, să cumpere sau să vândă titluri și să efectueze orice altă operațiune financiară în legătură cu obiectul său de activitate (alineatul 1), obligând‑o să acționeze „de comun acord cu autoritățile competente ale statelor membre sau cu băncile centrale naționale ale acestora”. În sfârșit, articolul 26 alineatul (2) din protocolul menționat prevede că „[b]unurile B[EI] sunt exceptate de la confiscare sau expropriere sub orice formă”. Astfel, o participare obligatorie a BEI la restructurarea datoriei publice grecești, care echivala cu o ingerință în dreptul de proprietate (a se vedea punctele 121-126 de mai sus) și, prin urmare, cu o formă de „expropriere”, ar fi fost de natură să încalce interdicția prevăzută la articolul 26 alineatul (2) din Protocolul nr. 5, care urmărește să protejeze misiunile de interes public ale BEI în temeiul articolului 309 TFUE.
Prin urmare, ținând seama de faptul că BEI se afla într‑o situație de fapt și juridică diferită de cea a investitorilor privați, excluderea sa de la restructurarea datoriei publice grecești nu poate constitui temeiul unei încălcări suficient de grave a dreptului reclamanților la egalitate de tratament.
În ceea ce privește poziția de creditor al Uniunii, trebuie arătat că aceasta este reprezentată în special de Comisie în calitatea sa de autoritate bugetară în sensul articolului 317 TFUE și, mai precis, în cadrul efectuării „operațiunilor financiare” în sensul articolului 321 al doilea paragraf TFUE, precum și al normelor financiare în sensul articolului 322 alineatul (1) litera (a) TFUE coroborat cu Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului din 25 iunie 2002 privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților Europene (
JO 2002, L 248, p. 1
, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 198), astfel cum a fost abrogat prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2012 privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii (
JO 2012, L 298, p. 1
), care prevăd, printre altele, înregistrarea în bugetul Comunităților sau al Uniunii a garanției operațiunilor de împrumut și de credit efectuate de Comunități sau de Uniune [articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul financiar nr. 1605/2002; articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul financiar nr. 966/2012]. În plus, astfel cum a arătat Comisia în ședință, în temeiul articolului 1 a treia teză din Protocolul nr. 7 privind privilegiile și imunitățile Uniunii, „[p]atrimoniul și activele Uniunii nu pot face obiectul niciunei măsuri administrative sau judiciare de constrângere fără autorizație din partea Curții”.
Trebuie să se constate, așadar, că titlurile de creanță grecești deținute de Uniune nu numai că se înregistrau în bugetul său și erau gestionate în parte de Comisie, în calitate de autoritate bugetară, și în parte de BEI, în interesul public al Uniunii, ci beneficiau de asemenea de o protecție specifică împotriva actelor de expropriere din partea statelor membre. Acesta este interesul în temeiul căruia, pe de o parte, Comisia dispunea de un prim portofoliu de titluri cu o valoare nominală de 46 de milioane de euro în numele Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului (CECO) în lichidare, precum și un al doilea portofoliu de titluri cu o valoare nominală de 5 milioane de euro deținut de sistemul comun de asigurări de sănătate al instituțiilor Comunităților Europene (RCAM). Pe de altă parte, BEI gestiona trei portofolii de titluri de creanță grecești cu o valoare nominală totală de 55,7 milioane de euro, dintre care 40,7 milioane de euro deținute de Fondul de garantare pentru acțiuni externe instituit prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 480/2009 al Consiliului din 25 mai 2009 (
JO 2009, L 145, p. 10
), 10 milioane de euro deținute de Mecanismul de finanțare cu partajarea riscurilor și 5 milioane de euro deținute de Instrumentul de garantare a împrumuturilor pentru proiectele aferente rețelei transeuropene de transport (RTE‑T).
Rezultă din aceasta că reclamanții nu sunt îndreptățiți să susțină că deținătorii privați care au investit în titluri de creanță grecești exclusiv în interesul lor patrimonial privat se aflau într‑o situație comparabilă cu cea a Uniunii, în calitate de deținătoare de titluri de creanță grecești exclusiv în scopul gestionării și conservării bugetului său și al punerii în aplicare a politicilor sale și a sarcinilor sale în interes public.
Prin urmare, critica privind un tratament inegal al investitorilor privați față de Uniune trebuie de asemenea respinsă.
În al patrulea rând, în ceea ce privește caracterul pretins discriminatoriu al deprecierii și criteriile uniforme sau egalitare care guvernează noile titluri de creanță oferite de statul elen, fără a ține seama de caracteristicile divergente ale titlurilor preschimbate în temeiul PSI, în special în ceea ce privește scadența reziduală, cuponul și valoarea de piață actuală, este suficient să se amintească faptul că, în Hotărârea din 21 iulie 2016, Mamatas și alții împotriva Greciei (CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, punctele 133, 135 și 138), Curtea EDO a respins o critică analogă și a confirmat legalitatea hotărârii pronunțate de Symvoulio tis Epikrateias (Consiliul de Stat, Grecia) nr. 1116/2014 din 21 martie 2014 cu privire la acest aspect. Astfel, după cum s‑a arătat la punctul 133 de mai sus, un calcul al deprecierii în funcție de valoarea de piață a fiecăruia dintre titluri la o anumită dată, deja puternic afectată de scăderea solvabilității statului elen, și de scadențele lor respective ar fi fost impracticabil. De altfel, în cadrul unei restructurări a unei datorii publice în temeiul mecanismului CAC, nu este lipsit de logică să se armonizeze condițiile de emitere, inclusiv cupoanele și scadențele, ale noilor titluri, a căror finanțare trebuie să fie garantată cu sprijinul unui organism interguvernamental terț, și anume în speță FESF și MES. Prin urmare, reclamanții nu au demonstrat că o restructurare „titlu cu titlu” ar fi fost fezabilă din punct de vedere tehnic și suficientă pentru atingerea obiectivelor de interes public urmărite. Dimpotrivă, dat fiind că aceste obiective nu puteau fi atinse în mod eficient decât întemeindu‑se pe valoarea nominală a titlurilor de creanță grecești eligibile, acest criteriu era atât relevant, cât și adecvat pentru a compara situațiile în cauză din perspectiva obiectivelor urmărite, în vederea aplicării principiului egalității de tratament.
În aceste condiții, trebuie respins acest motiv, fără a fi nevoie să se examineze argumentul reclamanților potrivit căruia o comparație „titlu cu titlu” le‑ar fi conferit un avantaj sau ar fi justificat distingerea lor de alți deținători privați de titluri, având în vedere calitatea titlurilor de creanță grecești de care dispuneau.
Rezultă din ceea ce precedă că motivul de nelegalitate întemeiat pe o încălcare suficient de gravă a principiului egalității de tratament trebuie respins în totalitate.
În consecință, având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, în lipsa unei încălcări suficient de grave a unei norme de drept care protejează reclamanții, susceptibilă să angajeze răspunderea extracontractuală a Uniunii sau a BCE, acțiunea trebuie respinsă, fără a fi necesară pronunțarea cu privire la legătura de cauzalitate sau prejudiciul invocat.
[
omissis
]

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a treia)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Obligă QI și ceilalți reclamanți ale căror nume figurează în anexă să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comisia Europeană și de Banca Centrală Europeană (BCE).

3)
Consiliul European și Consiliul Uniunii Europene vor suporta propriile cheltuieli de judecată.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Półtorak
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 9 februarie 2022.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.
(
)	Lista celorlalți reclamanți este anexată doar la versiunea notificată părților.
(
)	Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.