CELEX: 62020TJ0278
Dempings
Ķīnas izcelsmes tērauda riteņu imports
Galīgā antidempinga maksājuma ieviešana un pagaidu maksājuma galīgā iekasēšana
Regulas (ES) 2016/1036 17. panta 4. punkts, 18. un 20. pants
Nesadarbošanās
Komisijai paziņotās informācijas nepietiekamība

)
[
..
]
Tiesvedības priekšvēsture
[
..
]
Prasītājas ir divas saskaņā ar Ķīnas tiesībām reģistrētas sabiedrības, kas ir iedibinātas Ķīnā.
HT
un
TC
kopā ar sabiedrību
Ningbo Wheelsky Company Limited
(turpmāk tekstā – “
WS
”), kas reģistrēta saskaņā ar Samoa tiesībām, ir daļa no sabiedrību grupas
Hangtong
(turpmāk tekstā – “
HT
grupa”), un tās visas trīs ir saistītās sabiedrības.
Šīs grupas ietvaros
HT
ražoja tērauda riteņus, kuri tika pārdoti gan Ķīnas iekšējā tirgū, gan eksportēti, savukārt
TC
ir tirgotājs un
WS
iekasē samaksu no pārdošanas darījumiem, kas veikti no klientiem–importētājiem. Dažiem eksporta darījumiem
HT
grupa izmantoja ar prasītājām nesaistīta muitas aģenta
Ningbo Ningdian International Trade CO., Ltd
(turpmāk tekstā – “
ND
”) pakalpojumus.
[..]
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto regulu, ciktāl tā attiecas uz tām;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
[
..
]
Par otro pamatu, kas attiecas, pirmkārt, uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kā arī pamatregulas 2. panta 6.a punkta, 8., 10. un 11. punkta, 3., 6. panta, 9. panta 6. punkta, 18. panta 1. un 3. punkta pārkāpumu, kā arī PTO Antidempinga nolīguma II pielikuma 3. punkta pārkāpumu un, otrkārt, pamatregulas 2. un 3. panta, 6. panta 6. un 8. punkta, 9. panta 4. punkta, 18. panta 1. un 3. punkta pārkāpumu, kā arī PTO Antidempinga nolīguma II pielikuma 3. punkta pārkāpumu
Otrais pamats ir iedalīts trīs daļās.
Ar pirmo daļu prasītājas būtībā apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini uzskatījusi, ka dati attiecībā uz eksporta cenu, ko tās bija tai paziņojušas, nav ticami. Ar otro daļu tās pārmet Komisijai, ka tā neesot ņēmusi vērā visas pūles, ko tās ir ieguldījušas sekmīgā izmeklēšanas norisē, un neesot aprēķinājusi eksporta cenu, pamatojoties uz tiem datiem, kurus tās bija tai paziņojušas, pat ja visos aspektos dati nav bijuši labākie. Ar trešo daļu prasītājas pārmet Komisijai, ka tā neesot aprēķinājusi normālo vērtību un neesot izmantojusi datus, kas bija pieejami, lai noteiktu to dempinga starpību.
–
Par otrā pamata pirmo un otro daļu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā un pamatregulas 2. panta 6.a punkta, 8., 9., 10. un 11. punkta, 3. panta, 6. panta, 9. panta 6. punkta un 18. panta 1. un 3. punkta pārkāpumu, un PTO Antidempinga nolīguma II pielikuma 3. punkta pārkāpumu
Ar otrā pamata pirmajām divām daļām, kuras ir jāizskata kopā, prasītājas apgalvo, pirmām kārtām, ka dati, ko tās bija paziņojušas Komisijai, bija pietiekami, lai ļautu šai iestādei noteikt ticamu eksporta cenu.
Šajā ziņā prasītājas norāda, ka
HT
un
TC
uzskaites kontos tērauda riteņu pārdošanas cenas sakrīt ar tām, kas minētas PVN rēķinos, kā arī
HT
veiktajās muitas deklarācijās
TC
, un izmeklēšanas periodā minētās cenas par 90 % atbilst
HT
grupas veiktajam tērauda riteņu eksportam uz Eiropas Savienību.
Proti, starpība starp summām, kas ietvertas PVN rēķinos, kurus
HT
izsniedza
TC
, un muitas deklarācijām attiecībā uz eksportu ārpus Ķīnas skar tikai 10 % no to kopējā eksporta uz Savienību, tādējādi Komisijai saskaņā ar tās vispārīgo praksi esot bijusi iespēja neņemt vērā atlikušos 10 %.
Šajā ziņā prasītājas norāda, ka apstrīdētās regulas 35. un 40. apsvērumā ietvertie Komisijas apgalvojumi liecina par pretrunīgu argumentāciju. Proti, šī iestāde nevar vienlaikus apgalvot, ka pastāv būtiska nenoteiktība attiecībā uz prasītāju grāmatvedības informācijas ticamību, un atzīt, ka informācija par normālo vērtību ir ticama un pārbaudīta, lai gan, kā tā pati ir atzinusi, normālā vērtība veido 50 % no dempinga starpības aprēķina.
Prasītājas precizē, ka neatkarīgi no
WS
grāmatvedības uzskaites neesamības Savienībā pārdoto preču eksporta cenu varēja noteikt, izmantojot
DMSAL
sarakstu, kurā uzskaitīts un identificēts
HT
veikto pārdošanu
TC
kopums, un ņemts vērā preču eksports uz Savienību. Minētajā sarakstā iekļautos datus varēja viegli salīdzināt ar preču atmuitošanas veidlapām, kas eksportētas uz Savienību, PVN rēķiniem par eksportu uz Savienību, kā arī Savienības klientu maksājumu apliecinošajiem dokumentiem, kuri izriet no
WS
bankas kontu izrakstiem.
Prasītājas apstrīd Komisijas apsvērumus, saskaņā ar kuriem šai iestādei ir bijis neiespējami ticami noteikt eksporta cenu, lai gan saskaņā ar tās konstatējumiem muitā deklarētā vērtība atbilda sākotnējam komerciālajam rēķinam, neatkarīgi no tā, ka par vienu un to pašu darījumu varēja būt divi rēķini – viens attiecībā uz saikni starp
HT
un
TC
, otrs – attiecībā uz saikni starp
TC
un
ND
. Tas nozīmē, ka Komisija būtu varējusi, pamatojoties uz
HT
noteiktajām cenām
TC
vai
ND
, noteikt eksporta cenu, piemērot tai korekcijas saskaņā ar tās ierasto praksi, ja tās rīcībā būtu bijuši ticami dati attiecībā uz normālo vērtību.
Turklāt šie dati varēja tikt salīdzināti ar Ķīnas muitas statistiku, kas bija pareiza, pretēji tam, ko ar iebildumu raksta B2 pielikumā ietverto dokumentu cenšas pierādīt Komisija. Apgalvotā šo datu ticamības neesamība ir saistīta ar to, ka Komisija nav ņēmusi vērā korekcijas, ko prasītājas veikušas replikas C4 pielikumā ietvertajā dokumentā. Šie dati sakrīt ar
RLSALUR
sarakstu, kuru tās bija grozījušas un kurā ir uzskaitīti visi tie dalībnieku pārdošanas apjomi, kas saistīti ar neatkarīgajiem klientiem Savienībā.
Prasītājas pārmet Komisijai, ka tā, analizējot neatkarīgo klientu reģistrus un eksporta PVN rēķinus, neesot pārbaudījusi kopējo tērauda riteņu eksporta pārdošanas apjomu, ko paziņojumā, kuru šī iestāde prasītājām bija sniegusi vienlaikus ar paziņojumu par pagaidu regulu, tā tomēr bija apņēmusies veikt, un lai gan septiņi no astoņiem klientiem Savienībā bija piekrituši sadarboties ar Komisiju.
Prasītājas apgalvo, ka, balstoties uz
WS
kontu izrakstiem, tām katrā ziņā ir izdevies pierādīt 98 % to eksporta uz Savienību un, pamatojoties uz importa uz Savienību muitas veidlapām, 65 % importa uz Savienību.
Šajā ziņā attiecībā uz datiem saistībā ar veidlapām par preču importu uz Savienību prasītājas uzsver, kā tās norādījušas savos 2019. gada 27. augusta apsvērumos Komisijai, ka tās šai iestādei ir nosūtījušas
Eusales
sarakstu, kurā bija norādīti to astoņi klienti Savienībā, pēc tam – atjauninātu šo klientu sarakstu ar to kontaktinformāciju un attiecībā uz lielāko daļu no tiem – pierādījumu par muitas nodokļu samaksu, veicot importu Savienībā. Šie pierādījumi attiecībā uz lielāko daļu darījumu apstiprināja rēķinos norādīto eksporta cenu samaksu. Nenorādītais atlikums bija saistīts ar to, ka daži no prasītāju klientiem nebija vēlējušies tām nosūtīt dokumentus par viņu veikto importu.
Prasītājas piebilst, kā tas izriet arī no Tiesas un PTO judikatūras, ka Komisija, lai pamatotu eksporta cenas noteikšanas atteikumu, nevarēja prasītājām pārmest, ka tās nav sniegušas pierādījumus par skaidru sadalījumu starp Savienībā un ārpus tās veikto eksportu, jo tās nebija iesniegušas tabulu, kurā būtu norādīts šī eksporta sadalījums, proti, tā tām pat netika prasīta. Tās apgalvo, ka, katrā ziņā, ja izmanto
DMSAL
tabulu, kurā nepārprotami parādīts šis sadalījums, var nošķirt Savienības importētājiem veiktos pārdevumus no pārdevumiem trešās valstīs reģistrētiem importētājiem.
Šajā ziņā prasītājas uzsver, ka tās starp saistītām sabiedrībām eksportam uz Savienību izmanto trīspusēju rēķinu izsniegšanas sistēmu. Saskaņā ar šo sistēmu Ķīnas izcelsmes preču pārdošanas cenas, kas ir norādītas Savienības klientu rēķinos, var atšķirties un bieži arī atšķiras no cenām, kas deklarētas Savienības muitas dienestiem pēdējo minēto preču ievešanas brīdī.
Tādējādi, ciktāl darījuma vērtība atspoguļo pārdošanu eksportam un nav mazāka par attiecīgo preču tirgus vērtību un raksturīgajām izmaksām, ieskaitot transportēšanas un apdrošināšanas izmaksas uz Savienības robežas, šī darījuma vērtība ir likumīgi izmantota muitas vērtības noteikšanai Savienībā.
Prasītājas apgalvo, ka informācija, ko tās bija paziņojušas Komisijai, noteikti bija labākā pieejamā informācija par tērauda riteņu eksporta pārdošanas apjomiem PTO Antidempinga nolīguma II pielikuma izpratnē. Turklāt to esot konstatējusi arī uzklausīšanas amatpersona savā pirmajā uzklausīšanas ziņojumā, saskaņā ar kuru tā ir norādījusi, ka prasītājas ir darījušas visu iespējamo.
Prasītājas no tā secina, ka, noraidīdama tai paziņotos datus, atturēdamās veikt darbības, kuras Komisija bija apņēmusies izpildīt paziņojumā, kas veikts pagaidu regulas paziņošanas laikā, un pamatodama savus secinājumus ar pierādījumiem, kurus tā tām nebija pieprasījusi, tā nav veikusi taisnīgu cenu salīdzinājumu, izmantojot eksporta cenas, kā tas ir paredzēts pamatregulas 2. panta 11. punktā.
Prasītājas apgalvo, otrām kārtām, ka attiecībā uz eksporta cenu Komisijai esot bijis jāizmanto pamatregulas 18. panta 3. punkts, izmantojot
HT
pārdošanas “no rūpnīcas”
TC
un
ND
, lai aprēķinātu eksporta uz Savienību cenu un apjomu izmeklēšanas laikposmā, tādējādi tā, piemērojot pamatregulas 18. panta 3. punktu, var precīzi noteikt ar prasītājām saistīto dempinga un kaitējuma starpību, neņemot vērā
WS
darījumus, saskaņā ar piemērojamo judikatūru, it īpaši 2015. gada 19. marta sprieduma City Cycle Industries/Padome (
T‑413/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:164
) 120. un 121. punktu.
Šajā ziņā prasītājas apgalvo, ka Komisija nekad nav apstrīdējusi
HT
norādītās cenas
TC
un
ND
un Savienības muitas iestādēm deklarētās tērauda riteņu vērtības, importējot prasītāju tērauda riteņus. Tās piebilst, ka eksporta cenas noteikšana, pamatojoties uz šādiem datiem, atbilst pamatregulas 2. panta 8. un 9. punktam.
Tās uzsver, ka Komisijas argumentācija par eksporta cenas noteikšanas noraidīšanu, pamatojoties uz rēķiniem starp
HT
un
TC
, nav pamatota. Proti, ir pierādīts, ka šīs cenas ir zemākas par cenām, kuras faktiski tika prasīts maksāt klientiem Savienībā. Tādējādi ar eksporta cenas noteikšanu, pamatojoties uz šiem datiem, var noteikt bargākus antidempinga maksājumus nekā tie, kas būtu noteikti, pamatojoties uz cenām, kuras faktiski tika prasīts maksāt Savienības importētājiem.
Attiecībā uz Komisijas iebildumu par neiespējamību piemērot neskaidras vērtības pamatregulas 9. panta 6. punkta dēļ prasītājas apgalvo, ka šīs tiesību normas ir piemērojamas pat tad, ja Komisija attiecībā uz izlasē iekļautajiem ražotājiem izmanto pamatregulas 18. pantu. Tādējādi attiecīgo ražotāju starpības netiek ņemtas vērā, aprēķinot vidējo svērto dempinga starpību, kas piemērojama ražotājiem, kuri nebija iekļauti izlasē.
Katrā ziņā Komisija nav pierādījusi, kā – neatkarīgi no pamatregulas 9. panta 6. punkta piemērošanas – prasītāju iekļaušana izlasē varēja būtiski ietekmēt izmeklēšanas rezultātus.
Visbeidzot tās apgalvo, ka saskaņā ar PTO noteikumiem Komisija nevarēja likumīgi atteikties piemērot pamatregulas 18. panta 3. punkta noteikumus.
Komisija lūdz noraidīt šos argumentus.
Šajā ziņā, lai atbildētu uz prasītāju argumentiem, vispirms ir jāizvērtē, vai paziņotie dokumenti, tādi kā
DMSAL
saraksts vai muitas deklarācijas, bija pietiekami ticami, lai ļautu Komisijai noteikt eksporta cenu, un pēc tam jānosaka, vai Komisija varēja izmantot pamatregulas 18. panta 3. punktu, lai noteiktu eksporta cenu apstākļos, kad prasītājas tām bija iesniegušas visus to rīcībā esošos dokumentus.
Vispirms attiecībā uz jautājumu saistībā ar datu par eksporta cenas noteikšanu ticamību ievadam ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru kopējās tirdzniecības politikas jomā, it īpaši tirdzniecības aizsardzības pasākumu jomā, Komisijai ir plaša rīcības brīvība pārbaudāmo ekonomisko, politisko un tiesisko situāciju sarežģītības dēļ. Pārbaudot šādu vērtējumu tiesā, tai ir tikai jāveic pārbaude attiecībā uz to, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi, vai apstrīdētās izvēles izdarīšanai izmantotie fakti ir patiesi, vai šo faktu vērtējumā nav pieļautas acīmredzamas kļūdas un vai nav nepareizi izmantotas pilnvaras (skat. spriedumu, 2017. gada 14. decembris, EBMA/Giant(China),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
,
68.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka Vispārējās tiesas veiktā pārbaude par pierādījumiem, uz kuriem Komisija balsta savus konstatējumus, nav uzskatāma par jaunu faktu vērtējumu, ar ko tiek aizstāts šīs iestādes veiktais vērtējums. Ar šo pārbaudi nenotiek iejaukšanās šo iestāžu plašajā rīcības brīvībā tirdzniecības politikas jomā, bet gan ar to tiek vienīgi norādīts, vai šie pierādījumi ir tādi, ar kuriem var tikt pamatoti Komisijas izdarītie secinājumi. Tātad Vispārējai tiesai ir jāpārbauda ne tikai iesniegto pierādījumu saturiskā pareizība, ticamība un saskanība, bet arī jāpārliecinās, vai šie pierādījumi veido visu atbilstošo informāciju, kāda ir jāņem vērā, lai novērtētu sarežģīto situāciju, un vai šie pierādījumi ir tādi, ar kuriem var pamatot no šīs informācijas izdarītos secinājumus (skat. spriedumu, 2017. gada 14. decembris, EBMA/Giant(China),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
,
69.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt pamatregulā uzņēmumiem, uz kuriem attiecas antidempinga izmeklēšana, ir jāpaziņo Komisijai to dempinga starpības noteikšanai vajadzīgā informācija. Ja šāda informācija netiek sniegta, šiem uzņēmumiem rodas risks, ka tiem, piemērojot minētās regulas 18. panta 1. punktu, tiks piemēroti citi dati, nevis šo uzņēmumu paziņotie (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 13. jūlijs, Shandong Reipu Biochemicals/Padome,
T‑413/03
,
EU:T:2006:211
,
65.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Komisijas dokumenta, kas ietverts iebildumu raksta B1. pielikumā un ko prasītājas nav apstrīdējušas, analīze atklāj, pirmkārt, ka katrā no septiņiem pārdošanas kanāliem, kurus
HT
grupa izmantoja savu preču eksportam, importētāji veica maksājumus par pārdotajām precēm tieši
WS
, ko nepamato nekāda grāmatvedības uzskaite. Līdz ar to un neatkarīgi no tā, ka Samoa Likums par sabiedrībām neparedz, ka tām ir jāīsteno apstiprinātā grāmatvedības uzskaite,
WS
bankas konta izrakstiem nebija pierādījuma spēka.
Otrkārt, visos pārdošanas kanālos pārdošanas darījumi tika veikti importētājiem un uz to vārda izrakstītie rēķini netika reģistrējot
HT
grupā. Proti, vai nu
TC
savā grāmatvedības uzskaitē reģistrēja rēķinus, kuru summa bija mazāka par to, kas bija norādīta importētājiem adresētajos rēķinos, un, pamatojoties uz šiem pirmajiem rēķiniem, iesniedza muitas iestādēm nepatiesas deklarācijas attiecībā uz eksporta cenu (1. kanāls), vai
TC
izrakstīja rēķinus uz importētāju vārda, nereģistrējot tos savā grāmatvedības uzskaitē (2. un 3. kanāls), vai
WS
izrakstīja rēķinus, kas nebija iegrāmatoti, jo Samoa likumā nav uzlikts pienākums sabiedrībām veikt apstiprināto grāmatvedības uzskaiti (4. un 5. kanāls), vai arī, visbeidzot, rēķinus izrakstīja
ND
, kas ir ārpus grupas esoša sabiedrība un saistībā ar kuru Komisijai nav izdevies iegūt nekādu informāciju, jo tā izmeklēšanā nesadarbojās (6. un 7. kanāls).
Treškārt, visos pārdošanas kanālos, izņemot pirmo pārdošanas kanālu, preču pārdošana eksportam notika pēc tam, kad
HT
vai
TC
pārdeva preci
ND
, un tas iepriekš šī sprieduma 60. punktā minēto iemeslu dēļ nozīmēja, ka Komisija nevarēja noteikt Eiropas importētāju faktiski samaksāto pārdošanas cenu.
Visu iepriekš šī sprieduma 59.–61. punktā minēto apstākļu kopums neļauj uzskatīt, ka Komisija būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, uzskatot, ka datiem par eksporta cenu nav nekādas ticamības.
Tas nozīmē, ka prasītāju apgalvotais, saskaņā ar kuriem tās ir pierādījušas 98 % no Eiropas importētāju maksājumiem, pamatojoties uz
WS
kontu izrakstiem, 90 % no pārdošanas cenām, pamatojoties uz
HT
izsniegtajiem PVN rēķiniem, un, visbeidzot, 65 % no eksporta darījumiem uz Savienību, pamatojoties uz šo importētāju muitas deklarācijām, ir jāuzskata tikai par apgalvojumiem, tāpat kā prasītāju apgalvotais, ka Komisija neesot ņēmusi vērā to izvēlēto trīspusējo tirdzniecības sistēmu.
Turklāt šīs pretrunas tika uzsvērtas tiesas sēdē, kuras laikā prasītājas atzina, ka Komisijai nebija iespējams izmantot
WS
grāmatvedības uzskaiti, to, ka
TC
rēķini Eiropas importētājiem netika iegrāmatoti, un līdz ar to grūtības noteikt šajā lietā ticamu eksporta cenu.
Tātad ir jāizvērtē, pirmkārt, vai šo eksporta cenu varēja noteikt, kā to norāda prasītājas, pamatojoties uz
DMSAL
sarakstu, PVN rēķiniem, kurus
HT
bija izsniegusi
TC
, un tas, vai Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka eksporta cenas noteikšana nebija iespējama, tā kā nebija tabulas, kurā būtu norādīts eksports uz Savienību un citām valstīm, jo izmeklēšanas gaitā neesot bijis prasīts to iesniegt.
Vispirms attiecībā uz
DMSAL
sarakstu un PVN rēķiniem, kurus
HT
izrakstīja
TC
, ir jānorāda, kā tiesas sēdē uzsvēra Komisija, ka šie pierādījumi attiecās uz
HT
veikto pārdošanu
TC
, tātad uz pārdošanu grupas iekšienē un vietējā tirgū, tāpēc tās cena atšķīrās no pārdošanas cenas, ko faktiski maksāja Eiropas importētāji. Turklāt, kā tas tika apstiprināts tiesas sēdē, Komisija nevarēja pārbaudīt prasītāju deklarēto eksporta uz Savienību patiesumu, jo nebija ticamas grāmatvedības uzskaites attiecībā uz šo eksportu.
Šajā ziņā attiecībā uz prasītāju argumentu par to, ka nav iesniegta tabula, kurā būtu norādīts eksports, kas veikts ar Savienību, un eksports uz citām valstīm, ir jānorāda, ka tiesas sēdē prasītājas vispirms norādīja, ka šāda tabula ir nelietderīga, jo tā pati informācija, kas tajā būtu iekļauta, jau bija ietverta
DMSAL
sarakstā, un pēc tam apstiprināja, ka tās būtu varējušas šādu tabulu iesniegt, ja Komisija to būtu pieprasījusi, kā tas izriet no arī 2019. gada 25. oktobrī atsūtītajiem komentāriem pēc paziņojuma par pagaidu regulu, un visbeidzot atzina, ka tās tādu tabulu neiesniedza tāpēc, ka tās bažījās, ka Komisija tām iebildīs par šādas tabulas ticamības neesamību, jo nav rēķinu, kas pamatotu šos datus.
Šie pretrunīgie apgalvojumi atklāj tā prasītāju argumenta samākslotību, saskaņā ar kuru Komisija, lai noraidītu to datus par eksporta cenām, nevarēja tām pārmest tādas tabulas neiesniegšanu, kurā būtu norādīts eksports uz Savienību.
Proti, ja Komisija nav ņēmusi vērā šos datus par eksportu, tas nav tikai šādas tabulas neesamības dēļ, bet gan tāpēc, kā tas izriet arī no apstrīdētās regulas 32., 35. un 40. apsvēruma, ka šai iestādei bija jāsaskaras ar “uzskaites datu fundamentālo ticamības trūkumu” un neiespējamību ar pārliecību noteikt uz Savienību eksportēto preču veidu un skaitu, tādējādi tai nebija iespējams noteikt eksporta cenu, pamatojoties uz PVN rēķiniem, kurus
HT
izsniedza TC. Turklāt šie pēdējie konstatējumi nav pretrunā tam, ka Komisija ir uzskatījusi, ka dati saistībā ar normālo vērtību bija ticami, jo šie pēdējie minētie dati – atšķirībā no datiem par eksportu – bija pareizi iegrāmatoti
HT
grāmatvedības uzskaitē.
Turklāt regulas, uz kurām prasītājas atsaucas, lai pierādītu, ka Komisija ir atkāpusies no savas ierastās prakses attiecībā uz eksporta cenu korekciju, nešķiet būtiskas, jo regulas, ar ko nosaka antidempinga maksājumus, tiesiskums ir jāizvērtē, ņemot vērā tiesību normas un it īpaši pamatregulas normas, nevis pamatojoties uz apgalvoto Komisijas agrāko lēmumpieņemšanas praksi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 18. oktobris, Crown Equipment (Suzhou) un Crown Gabelstapler/Padome,
T‑351/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:616
,
107.
punkts).
Otrkārt, attiecībā uz prasītāju argumentiem par iespējamo izmeklētāju rūpības neesamību attiecībā uz Eiropas importētājiem un attiecībā uz dokumentiem, kuri attiecas uz šiem importētājiem, vispirms ir jānorāda, ka, pretēji prasītāju apgalvotajam, Komisija nekad nav apņēmusies veikt izmeklēšanu uz vietas attiecībā uz šiem importētājiem, lai noteiktu eksporta cenu. Proti, no īpaša paziņojuma prasītājām kopā ar pagaidu regulu izriet, ka šī iestāde ir vienīgi pieņēmusi zināšanai to šajā ziņā 2019. gada 27. augusta vēstulē, kas ietverta prasības pieteikuma pielikumā A 21, izteikto priekšlikumu.
Turpinājumā, papildus tam, ka prasītājas neapstrīd apstrīdētās regulas 33. apsvērumā minēto apstākli, saskaņā ar kuru tikai trīs Savienības importētāji ir piekrituši sadarboties ar Komisiju, ir jānorāda, ka šo importētāju paziņotais skaits izmeklēšanas gaitā ir mainījies no astoņiem, kā tas izriet no 2019. gada 27. augusta dokumenta, kas pievienots prasības pieteikuma A 21 pielikumā, līdz divpadsmit 2020. gada janvārī, kā tas izriet no prasības pieteikuma A 28 pielikumā ietvertajiem dokumentiem.
Šādas iesaistīto Savienības importētāju skaita izmaiņas nozīmē, kā Komisija to apstiprināja tiesas sēdē, ka tā varēja pamatoti uzskatīt, ka tai nav pārliecības par tās informācijas ticamību, kuru prasītājas iesniegušas par šiem importētājiem, tāpēc tai nevar pārmest ne to, ka tā nav ņēmusi to vērā, ne arī to, ka tā nav veikusi nekādus pasākumus attiecībā uz šiem importētājiem. Tādējādi Komisijai nevar pārmest pamatregulas 6. panta 4. punkta noteikumu pārkāpumu.
Treškārt, attiecībā uz argumentiem par Ķīnas muitas statistiku, no vienas puses, muitas dokumentu kopsavilkuma tabulās atklājās pretrunas, kuras Komisija ir norādījusi iebildumu raksta B2. pielikumā. Tas lika prasītājām grozīt šīs tabulas, tomēr izmeklēšanas dienestus tas nepārliecināja, jo tiem nebija iespējams salīdzināt šos datus ar prasītāju grāmatvedības un nodokļu datiem. No otras puses, preču atsauces vērtība šajos dokumentos bija izteikta kilogramos un norādīja uz ASV dolāros izteiktām kopējām maksājumu summām, tāpēc Komisija nevarēja zināt uz Savienību eksportēto preču veidu un daudzumu, kā arī pārdošanas vienības summas, tomēr tie ir apstākļi, kas ir vajadzīgi, lai noteiktu eksporta cenu. Visbeidzot, šie dokumenti daļēji bija no
ND
, kas ir sabiedrība, kura nav saistīta ar prasītājām, tāpēc Komisijai nebija iespējams pārbaudīt to patiesumu un līdz ar to – to pierādījuma spēku.
Visbeidzot, attiecībā uz prasītāju izvirzīto iebildumu par to, ka Komisija ir pārkāpusi pamatregulas 18. panta 3. punktu, ir jānorāda, ka pamatregulas 18. panta mērķis ir ļaut Komisijai turpināt izmeklēšanu pat tad, ja puses atsakās sadarboties vai sadarbojas nepietiekami. Lietas dalībnieku sadarbības līmenis ir jāvērtē, ņemot vērā šajā pantā izmantoto jēdzienu “nepieciešamā informācija”, jo, lai pēdējos minētos varētu uzskatīt par tādiem, kas sadarbojas, tiem ir jāpaziņo Komisijai informācija, kas ļauj šai iestādei izdarīt secinājumus, kuri izriet no antidempinga izmeklēšanas, un novērtējums par informācijas “nepieciešamo” raksturu ir izdarāms katrā konkrētā gadījumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 14. decembris, EBMA/Giant(China),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
,
53.
un
55.
punkts).
Kā jau ir ticis nospriests, to pūliņu apjoms, ko pielikusi ieinteresētā puse, lai sniegtu kādu noteiktu informāciju, ne vienmēr ir saistīts ar paziņotajai informācijai raksturīgu īpašību un katrā ziņā nav vienīgais noteicošais apstāklis. Tātad, ja prasītā informācija galu galā nav saņemta, Komisijai ir tiesības izmantot pieejamos datus saistībā ar prasīto informāciju (par PTO Antidempinga nolīguma 6.8. punktu skat. PTO ietvaros izveidotās speciālās grupas ziņojumu “Ēģipte – Galīgie antidempinga pasākumi pret tērauda stiegrojuma stieņu importu no Turcijas”, kas pieņemts 2002. gada 1. oktobrī, 7.242. punkts) (spriedums, 2010. gada 4. marts, Sun Sang Kong Yuen Shoes Factory/Padome,
T‑409/06
,
EU:T:2010:69
,
104.
punkts).
Visbeidzot, piemērojot pastāvīgo judikatūru, pamatregulas 18. panta 3. punktā ir paredzēts, ka, kaut arī ieinteresētās puses iesniegtā informācija nav nevainojama visos aspektos, to tomēr nevar neņemt vērā, bet ar noteikumu, ka neviens no trūkumiem nerada nevajadzīgus sarežģījumus precīza un pieņemama konstatējuma iegūšanai, ka informācija ir iesniegta savlaicīgi, ka tā ir pierādāma un ka attiecīgā puse lietas labā ir darījusi visu iespējamo. No šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka šie četri nosacījumi ir piemērojami kumulatīvi. Tātad neatbilstība kaut vienam no tiem neļauj piemērot šo normu un attiecīgi ņemt vērā attiecīgo informāciju (skat. spriedumu, 2015. gada 19. marts, City Cycle Industries/Padome,
T‑413/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:164
,
120.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka iepriekš šī sprieduma 59.–62. punktā jau norādīto iemeslu dēļ Komisija varēja likumīgi izmantot pamatregulas 18. panta 1. punktu, lai noteiktu eksporta cenu, jo prasītāju paziņoto datu nepietiekamība pārmērīgi apgrūtina precīza un pieņemama konstatējuma iegūšanu.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un nav pārkāpusi pamatregulas 18. panta 1. un 3. punktu un tādējādi arī pamatregulas 9. panta 6. punktu vai PTO Antidempinga nolīguma II pielikuma 3. punktu, apstrīdētās regulas 29.–41. apsvērumā uzskatot, ka neatkarīgi no tā, vai prasītājas bija darījušas visu iespējamo, galvenās grūtības izmeklēšanas gaitā bija saistītas ar pilnīga un pārbaudāma datu par eksporta darījumiem, tostarp un it īpaši saistībā ar eksportētajām precēm un to daudzumu un vērtību, kopuma neesamību, tāpēc šī iestāde uzskatīja, ka tā nevar veikt pareizu un neatkarīgu šo datu pārbaudi un ka tā tos noraida kopumā, piemērojot pieejamos datus saskaņā ar pamatregulas 18. panta 1. punktu.
Visbeidzot ir jākonstatē, ka tikai ar atsauci uz pamatregulas 2. panta 6.a, 8., 9., 10. un 11. punkta, 3. panta, kā arī 6. panta pārkāpumu – turklāt tā ir nekonkrēta – vien nepietiek, lai pierādītu apgalvojuma par šo tiesību normu pārkāpumu pamatotību un tātad – noteiktu jebkādu apstrīdētās regulas prettiesiskumu šajā ziņā.
Tātad otrā pamata pirmā un otrā daļa ir jānoraida.
–
Par otrā pamata trešo daļu saistībā ar pamatregulas 2. un 3. panta, 6. panta 6. un 8. punkta, 9. panta 4. punkta un 18. panta 1. un 3. punkta, kā arī PTO Antidempinga nolīguma II pielikuma 3. punkta pārkāpumu
Ar otrā pamata trešo daļu prasītājas būtībā apgalvo, ka, neizmantodama to datus normālās vērtības noteikšanai, lai gan tie tika uzskatīti par ticamiem, Komisija esot pārkāpusi pamatregulas 18. panta 1. un 3. punktu un PTO Antidempinga nolīguma II pielikuma 3. punktu, kā arī šīs regulas 2. un 3. pantu, 6. panta 6. un 8. punktu un 9. panta 4. punktu. Tās piebilst, ka Komisija neesot pietiekami izskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ tā nav izmantojusi šos datus normālās vērtības noteikšanai.
Šajā ziņā prasītājas norāda, ka Komisija esot atkāpusies no ierastās prakses izmantot pieejamos datus tikai tādos apstākļos, kad dati nav pilnībā pārbaudāmi un ticami.
Tās uzsver, ka šī prakse atbilst PTO judikatūrai.
Tās apgalvo, ka Komisija neesot pietiekami paskaidrojusi, kāpēc tā nav aprēķinājusi normālo vērtību, lai gan tās rīcībā šajā ziņā bija ticama informācija, kā tas izriet no apstrīdētās regulas 42. un 44. apsvēruma.
Prasītājas apgalvo, ka Komisijai bija iespējams izmantot to normālo vērtību, lai to salīdzinātu ar eksporta cenām uz Savienību, aprēķinātajām prasītāju eksporta cenām uz Savienību vai vismaz ar eksporta cenām, ko piemēro vienīgais izlasē iekļautais ražotājs, kurš sadarbojās, vai citu ražotāju eksportētāju, kuri bija pieprasījuši individuālu pārbaudi saskaņā ar pamatregulas 17. panta 3. punktu, vai citu ieinteresēto pušu sniegtajām eksporta cenām.
Tās piebilst, ka šādā veidā būtu ņemts vērā fakts, ka tās pilnībā sadarbojās ar Komisiju visā izmeklēšanas laikā, turklāt to uzsvēra arī uzklausīšanas amatpersona un Komisija to nav apstrīdējusi.
Komisija šos argumentus apstrīd.
Šajā ziņā un vispirms attiecībā uz iepriekš šī sprieduma 87. punktā minēto prasītāju argumentu ir jānorāda, ka 2019. gada 17. septembra sākotnējā uzklausīšanas ziņojumā, ņemot vērā prasītāju ieguldītās pūles, uzklausīšanas amatpersona, protams, ir uzskatījusi, ka piemērot kvalifikāciju “uzņēmums, kas nesadarbojas” prasītājām tāpēc, ka tās ir sniegušas nepatiesu vai maldinošu informāciju, nav atbilstoši, tāpēc tā lūdza precizēt pamatregulas 18. panta piemērošanas nosacījumus. Tomēr otrajā un pēdējā 2020. gada 7. februāra uzklausīšanas ziņojumā tā pati uzklausīšanas amatpersona vairs nebija sniegusi nekādus apsvērumus par to, ka Komisija ir izmantojusi šo pantu, tātad no šiem abiem dokumentiem nevar izdarīt secinājumus attiecībā uz prasītāju sadarbības līmeni.
Attiecībā uz regulām, uz kurām balstās prasītājas, apgalvojot, ka, iespējams, pastāv Komisijas prakse izmantot pieejamos datus tikai tādos apstākļos, kad dati nav pilnībā pārbaudāmi un ticami, pietiek noraidīt šo argumentu, pamatojoties uz iepriekš šī sprieduma 70. punktā minēto judikatūru.
Attiecībā uz PTO Antidempinga nolīgumu, konkrētāk, šī nolīguma II pielikumu, kā arī ar to saistīto judikatūru, par kuru tika uzdots rakstveida jautājums, lai sniegtu atbildi tiesas sēdē, ir jānorāda, ka pamatregulas 18. pants ir jāinterpretē, ciktāl tas ir iespējams, to gaismā, jo ar to šo noteikumu saturs ir transponēts Savienības tiesību aktos (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 22. maijs, Guangdong Kito Ceramics u.c./Padome,
T‑633/11
, nav publicēts,
EU:T:2014:271
,
40.
punkts).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka PTO ekspertu grupas 2007. gada 16. novembra ziņojuma lietā EK, Antidempinga pasākumi attiecībā uz saimniecībās audzētiem lašiem (WT/DS 337/R), uz kuru atsaucas prasītājas, 7.354. un turpmākajos punktos minētā ekspertu grupa saistībā ar to, ka Eiropas Kopienas bija noraidījušas pierādījumus, kas attiecas uz normālās vērtības noteikšanu, uzsvēra, ka izmeklēšanas iestādei ir pienākums, piemērojot PTO Antidempinga nolīguma 6.8. pantu un šī nolīguma II pielikuma 3. punktu, izmantot “pārbaudāmu” informāciju, ko tai snieguši lietas dalībnieki.
Turklāt lietā Amerikas Savienotās valstis – Antidempinga un kompensācijas pasākumi, kas piemēroti Indijas izcelsmes tērauda loksnēm (WT/DS 206/R), uz kuriem arī atsaucas prasītājas, ir taisnība, ka ziņojuma 7.60. un turpmākajos punktos PTO ekspertu grupa būtībā ir uzskatījusi, ka izmeklēšanas iestādēm bija jācenšas maksimāli izmantot datus, ko tai bija paziņojuši lietas dalībnieki, ņemot vērā, ka viens no galvenajiem PTO nolīguma mērķiem kopumā bija nodrošināt, lai objektīvie konstatējumi, cik vien iespējams, tiktu izdarīti, balstoties uz faktiem.
Tomēr šī paša ziņojuma 7.62. un 7.64. punktā PTO ekspertu grupa ir norādījusi, ka nebija iespējams secināt, ka izmeklēšanas iestādei bija jāizmanto informācija, kas, piemēram, nebija pārbaudāma vai nebija paziņota savlaicīgi, vai ka tai tā bija jāizmanto neatkarīgi no grūtībām, ko tas būtu radījis.
Turklāt, kā to tiesas sēdē uzsvēra Komisija, un prasītājas to nav apstrīdējušas, ir jānorāda, ka lietas, kurās tika pieņemti šie divi PTO ziņojumi, atšķiras no šīs lietas, jo šajās lietās galvenās grūtības, ar kurām saskaras izmeklēšanas dienesti, atšķirībā no izskatāmās lietas bija saistītas nevis ar eksporta cenas noteikšanu, tāpēc ka netika paziņoti ticami dati attiecībā uz eksportu, it īpaši tie, kas attiecas uz eksportējamo preču veidu un to cenu, bet gan ar normālās vērtības noteikšanu.
No šiem diviem ziņojumiem izriet, ka, lai gan principā izmeklēšanas iestādei ir jācenšas izmantot lietas dalībnieku sniegto pārbaudāmo informāciju, tai tas ir jādara iespēju robežās. Tas nozīmē, ka šī iestāde var neņemt vērā informāciju, kas beigās var sniegt rezultātus, kuri neļauj izdarīt saprātīgi pareizus secinājumus.
Tātad izskatāmās lietas kontekstā jebkāda normālās vērtības noteikšana būtu bijusi lieka, jo, kā tas izriet no šī sprieduma 56.–81. punkta, tā kā nebija iespējams noteikt uz prasītājām attiecināmo eksporta cenu, dempinga starpību nebūtu bijis iespējams noteikt.
Šo secinājumu neatspēko prasītāju arguments, saskaņā ar kuru esot bijis iespējams noteikt to normālo vērtību, lai to salīdzinātu ar rekonstruēto eksporta cenu citiem ražotājiem. Kā to tiesas sēdē uzsvēra Komisija, šādas metodes piemērošana, ja nav pārliecības par eksportēto preču veida identitāti un daudzumu, kā tas izriet no šī sprieduma 69. punkta, neizbēgami būtu radījusi attiecību starp neatbilstīgām un līdz ar to asimetriskām vērtībām, kā rezultātā secinājumi par dempinga starpību nebūtu pamatoti pareizi.
Attiecībā uz iebildumu par to iemeslu nepietiekamo pamatojumu, kuru dēļ Komisija nav aprēķinājusi normālo vērtību, ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, ka LESD 296. pantā prasītajā pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jābūt paustai tās iestādes argumentācijai, kura pieņēmusi apstrīdēto tiesību aktu, un tādējādi ieinteresētā persona varētu uzzināt pieņemtā pasākuma pamatojumu, lai aizstāvētu savas tiesības, un kompetentā tiesa varētu veikt kontroli. Tomēr nevar prasīt, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un juridiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tas atbilst LESD 296. panta prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kuras reglamentē attiecīgo jomu (skat. spriedumu, 2012. gada 10. oktobris, Shanghai Biaowu High‑Tensile Fastener un Shanghai Prime Machinery/Padome,
T‑170/09
, nav publicēts,
EU:T:2012:531
,
126.
punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt apstrīdētās regulas pamatojums ir jāizvērtē, tostarp ņemot vērā informāciju, kas tikusi paziņota prasītājai, un apsvērumus, ko tā iesniegusi administratīvā procesa laikā (spriedums, 2010. gada 4. marts, Sun Sang Kong Yuen Shoes Factory/Padome,
T‑409/06
,
EU:T:2010:69
,
150.
punkts). It īpaši netiek prasīts, lai regulu antidempinga jomā pamatojumā tiktu precizēti dažādi, dažkārt daudzskaitlīgi un sarežģīti, faktiskie un juridiskie apstākļi, kas ir to priekšmets, jo šīs regulas ir daļa no pasākumu kopuma, kurā tās ietilpst, sistēmas. Šajā ziņā pietiek ar to, ka regulās iestāžu argumentācija ir skaidra un nepārprotama (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1998. gada 15. oktobris, Industrie des poudres sphériques/Padome,
T‑2/95
,
EU:T:1998:242
,
357.
punkts).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, motīvi, kurus Komisija ir norādījusi apstrīdētajā regulā, ļauj saprast iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka dati par normālo vērtību neveido pusi no informācijas, kas vajadzīga, lai noteiktu dempinga starpību.
Kā Komisija skaidri un nepārprotami ir norādījusi apstrīdētās regulas 42. apsvērumā, normālās vērtības noteikšanai šajā lietā nebija nozīmes, tāpēc ka eksporta cenas noteikšanai paziņotā informācija, kas ir dempinga starpības aprēķināšanas pamatelements, nebija ticama, jo tā nebija pārbaudāma.
Turklāt ir jākonstatē, ka šis pamatojums ļāva prasītājām saprast iemeslus, kuru dēļ Komisija šajā lietā nav noteikusi to normālo vērtību, un apstrīdēt šīs izvēles tiesiskumu, kā tas izriet no argumentiem, kas izvirzīti tostarp šī pamata ietvaros. Šāds pamatojums ļauj arī Savienības tiesai veikt apstrīdētās regulas tiesiskuma pārbaudi.
Visbeidzot, to pašu iemeslu dēļ, kuri izklāstīti iepriekš šī sprieduma 80. punktā, ir jānoraida apgalvotais pamatregulas 2. un 3. panta, 6. panta 6. un 8. punkta, kā arī 9. panta 4. punkta pārkāpums.
No iepriekš minētā izriet, ka otrā pamata trešā daļa un tātad arī otrais pamats kopumā ir jānoraida.
[..]

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Zhejiang Hangtong Machinery Manufacture Co. Ltd
un
Ningbo Hi‑Tech Zone Tongcheng Auto Parts Co. Ltd
atlīdzina tiesāšanās izdevumus
.

Kanninen
Porchia
Stancu
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2022. gada 6. jūlijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
)	Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.