CELEX: 62021CJ0377
Begäran om förhandsavgörande
Socialpolitik
Direktiv 97/81/EG
Ramavtalet om deltidsarbete
Klausul 4
Icke-diskrimineringsprincipen
Principen om tidsproportionalitet
Beaktande, vid beräkningen av lönen för en heltidsanställd yrkesbrandman, av den tid som denna brandman tjänstgjort som frivillig brandman, enligt principen om tidsproportionalitet

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av klausul 4 i ramavtalet om deltidsarbete, undertecknat den 6 juni 1997 (nedan kallat ramavtalet), som återfinns i bilagan till rådets direktiv 97/81/EG av den 15 december 1997 om ramavtalet om deltidsarbete undertecknat av UNICE, CEEP och EFS (
EGT L 14, 1998, s. 9
).
Begäran har framställts i ett mål mellan RM, en yrkesbrandman, å ena sidan, och Ville de Mons (staden Mons, Belgien) och Zone de secours Hainaut-Centre (räddningstjänsten i Hainaut-Centre, Belgien), å andra sidan. Målet rör beaktandet av den tid som RM tjänstgjort som frivillig brandman vid beräkningen av hans lön.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Enligt klausul 1 a i ramavtalet syftar det till att ”säkerställa att all diskriminering av deltidsarbetande upphör och att förbättra kvaliteten på deltidsarbetet”.
I klausul 2 i ramavtalet föreskrivs följande:
”1.
Detta avtal gäller deltidsarbetande som har ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande som regleras av lag, kollektivavtal eller praxis i varje medlemsstat.
2.
Efter att ha samrått med arbetsmarknadens parter i enlighet med nationell lagstiftning, nationella kollektivavtal eller nationell praxis och/eller med arbetsmarknadens parter på lämplig nivå i enlighet med de nationella förhållandena på arbetsmarknaden, kan medlemsstaterna på objektiva grunder helt eller delvis undanta deltidsarbetande med tillfällig anställning från bestämmelserna i detta avtal. Dessa undantag skall ses över med jämna mellanrum för att konstatera om de objektiva grunderna fortfarande föreligger.”
I klausul 3 i ramavtalet föreskrivs följande:
”I detta avtal används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
1.
deltidsarbetande
: en anställd vars normala arbetstid, beräknad på veckobasis eller som ett genomsnitt över en period på upp till ett år, understiger den normala arbetstiden för en jämförbar heltidsarbetande.
2.
jämförbar heltidsarbetande
: en anställd som arbetar heltid inom samma företag, med samma typ av anställningsavtal eller anställningsförhållande och med samma eller liknande typ av arbetsuppgifter eller sysselsättning, med beaktande av andra faktorer, bland annat anställningstid, kvalifikationer och kunskaper.
När det inte finns någon jämförbar heltidsarbetande inom samma företag skall jämförelsen göras med hjälp av tillämpligt kollektivavtal eller, om det inte finns något sådant, i enlighet med nationell lag, nationella kollektivavtal eller nationell praxis.”
I klausul 4 i ramavtalet föreskrivs följande:
”1.
När det gäller anställningsvillkoren får deltidsarbetande inte behandlas mindre förmånligt än jämförbara heltidsarbetande enbart på den grunden att de arbetar deltid, om det inte finns objektiva skäl för den annorlunda behandlingen.
2.
När det är lämpligt skall principen om tidsproportionalitet tillämpas.
…”
Belgisk rätt
Lagen av den 5 mars 2002
Direktiv 97/81 införlivades med den belgiska rättsordningen genom loi du 5 mars 2002 relative au principe de non-discrimination en faveur des travailleurs à temps partiel (lag av den 5 mars 2002 om tillämpning av icke-diskrimineringsprincipen till förmån för deltidsarbetande) (
Moniteur belge
av den 13 mars 2002, s. 10641) (nedan kallad lagen av den 5 mars 2002). Enligt artikel 2 däri är lagen endast tillämplig på en arbetstagare som enligt ett anställningsavtal utför arbete mot lön under en annan persons ledning, det vill säga en arbetstagare som är bunden av ett anställningsavtal.
Kunglig kungörelse av den 20 mars 2002, i dess lydelse enligt kunglig kungörelse av den 2 juni 2006
I artikel 1 i arrêté royal du 20 mars 2002 fixant les dispositions générales relatives à la valorisation pécuniaire des services antérieurs accomplis par des membres volontaires des services publics d’incendie recrutés en tant que membres professionnels (kunglig kungörelse av den 20 mars 2002 om allmänna bestämmelser om lönegrundande tillgodoräknade av tidigare arbete som utförts av frivilliga medlemmar av den allmänna räddningstjänsten som rekryterats som professionella medlemmar (
Moniteur belge
av den 30 mars 2002, s. 13592), i dess lydelse enligt arrêté royal du 2 juin 2006 (kunglig kungörelse av den 22 juni 2006) (
Moniteur belge
av den 22 juni 2006, s. 31874), föreskrivs följande:
”Frivilliga medlemmar av den allmänna räddningstjänsten som rekryterats som professionella medlemmar …, ska erhålla den lön som motsvarar den lönegrad i vilken de rekryterats.
… yrkespersonal inom den allmänna räddningstjänsten som rekryterats från den 9 april 2002 ska vid beräkningen av denna lön tillgodoräknas en tjänstetid som motsvarar det antal tjänsteår som fullgjorts som frivillig medlem inom den allmänna räddningstjänsten.
… tjänstetid som motsvarar det antal tjänsteår som den berörda personen fullgjort som frivillig medlem inom den allmänna räddningstjänsten kan, vid beräkningen av lönen, tillgodoräknas yrkespersonal inom den allmänna räddningstjänsten som trätt i tjänst före den 9 april 2002. Detta lönegrundande tillgodoräknande ska endast tillämpas på arbete som utförts från den 1 januari 2005.”
Det framgår av förarbetena avseende ändringen av artikel 1 genom kunglig kungörelse av den 2 juni 2006 att ändringen ”gör det möjligt för kommunerna, dock utan att ålägga dem att göra detta, att även låta brandmän som blivit yrkesbrandmän innan den kungliga kungörelsen trädde i kraft, tillgodoräkna sig tjänstetid som omfattar samtliga tjänsteår som fullgjorts som frivillig brandman. Härav följer att inte alla brandmän per automatik får tillgodoräkna sig sådan tjänstetid. … Varje kommun får, med hänsyn till sina ekonomiska förutsättningar, bestämma huruvida den vill tillämpa de nya bestämmelserna”.
Den administrativa respektive den ekonomiska stadgan för staden Mons
I artikel 12 i statuts administratif et pécuniaire du personnel non enseignant de la ville de Mons (den administrativa respektive den ekonomiska stadgan för staden Mons anställda som inte undervisar (nedan kallade den administrativa respektive den ekonomiska stadgan för staden Mons), föreskrivs följande:
”En tjänst som kan tillgodoräknas och som utövats inom ramen för en heltidsanställning … kan beaktas i sin helhet.
En tjänst som kan tillgodoräknas och som utövats inom ramen för en deltidsanställning … kan beaktas utifrån det antal år som tjänsten skulle ha motsvarat om den hade utövats inom ramen för en heltidsanställning, multiplicerat med ett bråk där täljaren är det faktiska antalet arbetstimmar per vecka och nämnaren är det antal arbetstimmar per vecka som motsvarar heltidsarbete.”
I artikel 13 bis i stadgorna föreskrivs följande:
”Från och med den 1 juli 2007 och med tillämpning av [kunglig kungörelse av den 20 mars 2002, i dess lydelse enligt kunglig kungörelse av den 2 juni 2006] ska professionella medlemmar inom den allmänna räddningstjänsten, vilka rekryterats … vid beräkningen av lönen tillgodoräknas en tjänstetid som motsvarar det antal tjänsteår som fullgjorts som frivillig medlem inom den allmänna räddningstjänsten enligt följande villkor:
1.
för personal som anställdes före den 9/4/2002: proportionellt till omfattningen av det arbete som faktiskt utförts (antalet faktiska arbetstimmar per år, i enlighet med bestämmelserna i artikel 12 i den ekonomiska stadgan);
2.
för personal som anställdes efter den 9/4/2002: utan hänsyn till omfattningen av arbetet (Undantag från bestämmelserna om att en tjänst som kan tillgodoräknas ska tillgodoräknas i proportion till omfattningen av det arbete som utförts; artikel 12 i den ekonomiska stadgan),
…”
I artikel 14.1 i stadgorna föreskrivs följande:
”Vid beräkningen av lönen får även en tjänst som utövats inom ramen för en heltidsanställning eller en deltidsanställning inom den belgiska privata sektorn, i en annan medlemsstat i Europeiska unionen eller i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, på samma villkor, tillgodoräknas upp till maximalt sex år under förutsättning att den kan anses vara direkt användbar, det vill säga att den har gett den anställde en erfarenhet som är till nytta för utövandet av tjänsten vid administrationen …”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
RM var anställd som frivillig brandman av staden Mouscron (Belgien) under perioden 1 januari 1982–31 juli 2002.
Under denna period arbetade han, inom ramen för anställningsavtal inom den privata sektorn, som lastbilschaufför under perioden 30 juli 1990–11 februari 1995 och under perioden 23 mars 1995–8 februari 1998 samt som väktare under perioden 9 februari 1998–30 mars 2001.
RM utnämndes till yrkesbrandman-chaufför vid staden Mons först som provanställd från den 1 april 2001 och därefter som ordinarie anställd från den 1 april 2002.
Vid beräkningen av lönen för yrkesbrandmän beaktas deras ”lönegrundande tjänstetid”, vilken fastställs utifrån tillgodoräknandet på vissa villkor av den tid som de utövat en tjänst inom den offentliga eller privata sektorn.
I enlighet med den administrativa respektive den ekonomiska stadgan för staden Mons tillerkände staden Mons RM, vad gäller perioden före utnämningen till yrkesbrandman-chaufför, följande lönegrundande tjänstetid:
–
för perioden 1 januari 1982–29 juli 1990: 3 månader och 17 dagar, vilket motsvarar de 811 timmar som utförts som frivillig brandman hos räddningstjänsten i Mouscron (i enlighet med artikel 13a i stadgorna), och
–
för perioden 30 juli 1990–30 mars 2001: sex år, vilket motsvarar den maximala anställningstid som kan tillgodoräknas för en tjänst som utövats inom den privata sektorn (såsom föreskrivs i artikel 14 i stadgorna).
Den 1 januari 2015 övergick räddningstjänsten i Belgien från en kommunal organisation till ett ”områdes”-system, som omfattar 34 ”räddningsområden”, och de yrkesbrandmän som tjänstgjorde i en kommun blev en del av den operativa personalen i det räddningsområde som kommunen tillhör.
RM blev således från detta datum brandman vid Zone de secours Hainaut-Centre som tillämpade samma lönegrundande tjänstetid på honom som den som staden Mons tidigare hade tillerkänt honom.
Den 14 juli 2015 begärde RM att Zone de secours Hainaut-Centre skulle korrigera hans lön med motiveringen att hans lönegrundande tjänstetid, som han hade förvärvat som frivillig brandman, inte hade beaktats på ett korrekt sätt. RM begärde att hela den period då han hade tjänstgjort som frivillig brandman, det vill säga perioden 1 januari 1982–31 juli 2002, vilket motsvarar sammanlagt 20 år och 7 månader, skulle beaktas utan att hänsyn togs till den exakta omfattningen av hans arbete. RM ansåg nämligen att tillgodoräknandet av det arbetet enligt principen om tidsproportionalitet ledde till en omotiverad skillnad i behandling mellan heltidsarbetande och deltidsarbetande. Han ansåg således att han hade rätt till den årliga lön som motsvarade den högsta löneklassen, det vill säga den löneklass som motsvarar en tjänstetid på 25 år eller mer, eftersom hans tjänstetid den 1 januari 2015 uppgick till 33 år, i den mån som samtliga tjänsteår som frivillig brandman beaktas.
Genom beslut av den 3 februari 2016 avslog Zone de secours Hainaut-Centre begäran om korrigering med stöd av artikel 13 bis i den administrativa respektive den ekonomiska stadgan för staden Mons, med motiveringen att eftersom RM hade trätt i tjänst före den 9 april 2002 skulle den lönegrundande tjänstetid som han hade förvärvat som frivillig brandman endast beaktas i förhållande till det arbete som RM faktiskt utfört.
Den 15 april 2016 begärde RM dessutom att staden Mons skulle betala ut den innestående lön som han ansåg att han hade rätt till från det att han tillträtt sin tjänst, varvid han anförde argument som i huvudsak var identiska med dem som anförts till stöd för den begäran om korrigering som ingetts till Zone de secours Hainaut-Centre.
Den 6 maj 2016 avslog staden Mons denna begäran på grund av skäl som i huvudsak var identiska med de skäl som anförts av Zone de secours Hainaut-Centre och som anges i punkt 21 ovan. Skälen avsåg skyldigheten att, i enlighet med den administrativa respektive den ekonomiska stadgan för staden Mons, tillgodoräkna de tjänsteår som fullgjorts som frivillig brandman i förhållande till det arbete som faktiskt utförts.
Den 23 maj 2016 väckte RM talan mot staden Mons och Zone de secours Hainaut-Centre vid Tribunal du travail du Hainaut, division de Mons (Arbetsdomstolen i Hainaut, avdelningen i Mons, Belgien).
Den domstolen biföll RM:s talan genom dom av den 25 februari 2019 och slog fast att de tjänsteår som han hade fullgjort som frivillig brandman skulle tillgodoräknas i sin helhet vid fastställandet av hans lönegrundande tjänstetid, utan beaktande av omfattningen av det arbete som RM faktiskt utfört.
Staden Mons och Zone de secours Hainaut-Centre överklagade den domen till Cour du travail de Mons (Arbetsdomstolen i Mons, Belgien) som är hänskjutande domstol i detta mål.
Den hänskjutande domstolen har påpekat att det framgår av en dom som meddelats av Cour constitutionnelle (Författningsdomstolen, Belgien) den 9 juli 2013 att frivilliga brandmän och yrkesbrandmän utför liknande arbetsuppgifter inom en brandkår och att de därför utgör jämförbara kategorier. I den domen anges följande: ”[f]rivilliga brandmän ägnar en del av sin fritid åt räddningstjänsten gentemot vilken de har ett åtagande …; [d]e erhåller ersättning i förhållande till det antal timmar som de varit i tjänst, vilken minst baseras på den genomsnittliga timlönen för yrkespersonal i samma lönegrad …, som omfattas av ett särskilt socialförsäkringssystem”. Det framgår även av nämnda dom att de frivilliga brandmännen frivilligt utövar ett uppdrag som bisyssla till yrkesverksamhet eller annan anställning och att de därför omfattas av anställnings- och arbetstidsvillkor som skiljer sig från de villkor som gäller för yrkesbrandmän.
De belgiska domstolarna, och särskilt Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Belgien), har dessutom preciserat att den verksamhet som utförs som frivillig brandman är en bisyssla som omfattas av ett anställningsförhållande som fastställts genom lag och inte genom avtal.
Enligt den hänskjutande domstolen omfattas fastställandet av den lönegrundande tjänstetiden för deltidsarbetande av tillämpningsområdet för klausul 4 i ramavtalet, eftersom lönen omfattas av ”anställningsvillkoren”, i den mening som avses i nämnda klausul, vilket följer av domen av den 10 juni 2010, Bruno m.fl. (
C‑395/08 och C‑396/08
,
EU:C:2010:329
).
Den hänskjutande domstolen har i detta sammanhang dessutom påpekat att även om den nationella lagstiftning genom vilken ramavtalet införlivats med den belgiska rättsordningen, det vill säga lagen av den 5 mars 2002, endast är tillämplig på arbetstagare som har ett anställningsavtal, anser den hänskjutande domstolen likväl att frivilliga brandmän omfattas av ramavtalet, eftersom deras anställningsförhållande regleras av nationell lagstiftning, i den mening som avses i klausul 2.1 i ramavtalet.
Den omständigheten att RM:s arbete sedan han utnämnts till yrkesbrandman omfattas av en heltidstjänst hindrar inte på något sätt RM från att, när det gäller fastställandet av hans lönegrundande tjänstetid avseende en period då han arbetat deltid, göra gällande en lagstiftning som rör deltidsarbetande.
Den hänskjutande domstolen är därför osäker på hur klausul 4 i ramavtalet ska tolkas, och särskilt på räckvidden av principen om tidsproportionalitet vid fastställandet av RM:s lönegrundande tjänstetid.
Mot denna bakgrund beslutade Cour du travail de Mons (Arbetsdomstolen i Mons) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Ska klausul 4 i ramavtalet … tolkas så, att den inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som, vid beräkningen av lönen för heltidsanställda yrkesbrandmän, tillgodoräknar, såsom lönegrundande tjänstetid, en tjänst på deltid som frivillig brandman i förhållande till omfattningen av arbetet, det vill säga den tid som arbete faktiskt utförts, enligt principen om ’tidsproportionalitet’, och inte i förhållande till den period inom vilken arbetet utförts?”
Prövning av tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida klausul 4 i ramavtalet ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som, vid beräkningen av lönen för heltidsanställda yrkesbrandmän, tillgodoräknar, såsom lönegrundande tjänstetid, en tjänst på deltid som dessa brandmän tidigare utövat som frivilliga brandmän, enligt principen om tidsproportionalitet, det vill säga i förhållande till det arbete som de faktiskt utfört och inte i förhållande till den period under vilken arbetet utförts.
För det första ska det fastställas huruvida det nationella målet omfattas av ramavtalets tillämpningsområde.
Det ska i detta avseende inledningsvis erinras om att den personkrets på vilken ramavtalet är tillämpligt (
ratione personae
) definieras i klausul 2.1 i ramavtalet (dom av den 1 mars 2012, O’Brien,
C‑393/10
,
EU:C:2012:110
, punkt
). Enligt denna bestämmelse gäller ramavtalet ”deltidsarbetande som har ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande som regleras av lag, kollektivavtal eller praxis i varje medlemsstat”.
EU-domstolen har slagit fast att begreppet ”deltidsarbetande som har ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande” ska tolkas utifrån nationell rätt (dom av den 1 mars 2012, O’Brien,
C‑393/10
,
EU:C:2012:110
, punkt
). Det framgår även av själva ordalydelsen i klausul 2.1 i ramavtalet att det har ett vitt tillämpningsområde. Definitionen av begreppet deltidsarbetande i den mening som avses i ramavtalet, vilken återfinns i klausul 3.1 i avtalet, omfattar dessutom alla arbetstagare, utan att det görs skillnad beroende på om arbetstagaren är anställd av en offentlig eller en privat arbetsgivare (dom av den 1 mars 2012, O’Brien,
C‑393/10
,
EU:C:2012:110
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall har den hänskjutande domstolen påpekat att den nationella lagstiftning genom vilken ramavtalet införlivats med den belgiska rättsordningen, det vill säga lagen av den 5 mars 2002, endast är tillämplig på arbetstagare som har ett anställningsavtal. De belgiska domstolarna har emellertid preciserat att den verksamhet som utförs av frivilliga brandmän omfattas av ett anställningsförhållande som fastställs genom lag och inte genom avtal.
Mot bakgrund av den rättspraxis som det hänvisas till i punkterna 36 och 37 ovan konstaterar EU-domstolen emellertid, såsom den hänskjutande domstolen har påpekat, att de frivilliga brandmännen omfattas av ramavtalet, eftersom deras anställningsförhållande regleras av nationell lagstiftning, i den mening som avses i klausul 2.1 i ramavtalet.
Det ska vidare erinras om att det i klausul 4.1 i ramavtalet föreskrivs att när det gäller anställningsvillkoren får deltidsarbetande inte behandlas mindre förmånligt än jämförbara heltidsarbetande enbart på den grunden att de arbetar deltid, om det inte finns objektiva skäl för den annorlunda behandlingen.
I det nationella målet har dock RM bestritt den metod som använts för att beräkna den lön som han har rätt till som yrkesbrandman, det vill säga som heltidsarbetande. RM har med anledning därav åberopat att det föreligger en skillnad i behandling som strider mot klausul 4 i ramavtalet, eftersom tillämpningen av bestämmelserna om beaktande av hans lönegrundande tjänstetid i förhållande till en period under vilken han arbetat deltid som frivillig brandman, skulle få en negativ inverkan på lönebeloppet.
EU-domstolen har slagit fast att ramavtalet syftar dels till att främja deltidsarbete, dels till att undanröja diskriminering mellan deltidsarbetande och heltidsarbetande (dom av den 10 juni 2010, Bruno m.fl.,
C‑395/08 och C‑396/08
,
EU:C:2010:329
, punkt
, och dom av den 5 maj 2022, Universiteit Antwerpen m.fl.,
C‑265/20
,
EU:C:2022:361
, punkt
).
Med beaktande av dessa mål ska klausul 4 i ramavtalet anses ge uttryck för en princip i unionens sociala regelverk som inte får tolkas restriktivt (dom av den 10 juni 2010, Bruno m.fl.,
C‑395/08 och C‑396/08
,
EU:C:2010:329
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Endast den omständigheten att en arbetstagare har blivit heltidsarbetande utesluter inte att vederbörande under vissa omständigheter kan åberopa icke-diskrimineringsprincipen i klausul 4 i ramavtalet när den påstådda diskrimineringen avser perioder som fullgjorts som deltidsarbetande (se, analogt, vad gäller ramavtalet om visstidsarbete, undertecknat den 18 mars 1999 (nedan kallat ramavtalet om visstidsarbete), som återfinns i bilagan till rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP (
EGT L 175, 1999, s. 43
), och dom av den 18 oktober 2012, Valenza m.fl.,
C‑302/11–C‑305/11
,
EU:C:2012:646
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Att helt utesluta tillämpning av ramavtalet i ett sådant fall som det aktuella skulle minska de berörda arbetstagarnas skydd mot diskriminering, vilket går stick i stäv med syftet med klausul 4, och skulle innebära en obefogat restriktiv tolkning av klausulen i strid med EU-domstolens praxis (se, analogt, vad gäller ramavtalet om visstidsarbete, dom av den 18 oktober 2012, Valenza m.fl.,
C‑302/11–C‑305/11
,
EU:C:2012:646
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Ramavtalet är således tillämpligt i det nationella målet, eftersom RM, även om han numera är heltidsanställd, har åberopat ramavtalet med avseende på en period då han arbetat deltid.
Kommissionen har dessutom i sitt skriftliga yttrande, med hänvisning till klausul 2.2 i ramavtalet, gjort gällande att RM inte omfattas av begreppet deltidsarbetande i den mening som avses i ramavtalet, på grund av att det rör sig om ett tillfälligt arbete.
Det ska i detta hänseende påpekas att det enligt klausul 2.2 i ramavtalet visserligen är tillåtet för medlemsstaterna eller arbetsmarknadens parter att helt eller delvis undanta deltidsarbetande med tillfällig anställning från bestämmelserna i ramavtalet. Ett sådant undantagande sker emellertid inte i något fall per automatik, eftersom det, såsom kommissionen har medgett, är förknippat med ett visst antal förfaranden och villkor.
Det finns emellertid ingenting i beslutet om hänskjutande eller i de skriftliga yttranden som ingetts till EU-domstolen som tyder på att Konungariket Belgien har utnyttjat den möjlighet som föreskrivs i den bestämmelsen. Det ankommer under alla omständigheter inte på EU-domstolen utan på den hänskjutande domstolen att göra de kontroller som är nödvändiga för att bedöma om så är fallet i det nationella målet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 oktober 2004, Wippel,
C‑313/02
,
EU:C:2004:607
, punkt
).
Mot bakgrund av det ovan anförda finner EU-domstolen att tvisten omfattas av ramavtalets tillämpningsområde.
För det andra ska det vid tolkningen av klausul 4 i ramavtalet först prövas huruvida den lönegrundande tjänstetid som är aktuell i det nationella målet omfattas av begreppet anställningsvillkor i den mening som avses i klausul 4.1.
EU-domstolen har i detta avseende redan slagit fast att ekonomiska villkor, såsom lönevillkor, omfattas av det begreppet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 juni 2010, Bruno m.fl.,
C‑395/08 och C‑396/08
,
EU:C:2010:329
, punkt
).
Vid fastställandet av såväl lönens beståndsdelar som nivån på dessa delar är de behöriga nationella myndigheterna dessutom skyldiga att tillämpa icke-diskrimineringsprincipen i klausul 4 i ramavtalet på deltidsarbetande (dom av den 10 juni 2010, Bruno m.fl.,
C‑395/08 och C‑396/08
,
EU:C:2010:329
, punkt
), med beaktande, i förekommande fall, av principen om tidsproportionalitet (dom av den 10 juni 2010, Bruno m.fl.,
C‑395/08 och C‑396/08
,
EU:C:2010:329
, punkt
).
I förevarande fall framgår det av beslutet om hänskjutande att lönegrundande tjänstetid beaktas vid beräkningen av yrkesbrandmännens lön, vilket innebär att den är av avgörande betydelse för lönenivån.
Den aktuella lönegrundande tjänstetiden omfattas således av begreppet anställningsvillkor i den mening som avses i klausul 4 i ramavtalet.
För att bedöma om de bestämmelser om beaktande av den aktuella lönegrundande tjänstetiden uppfyller kraven i klausul 4 i ramavtalet, ska det vidare erinras om att kravet på likvärdighet mellan heltidsarbetande och deltidsarbetande i fråga om arbetsvillkor, vilket följer av icke-diskrimineringsprincipen som föreskrivs i klausul 4.1, gäller utan att det påverkar en lämplig tillämpning av principen om tidsproportionalitet i enlighet med klausul 4.2 (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 3 mars 2021, Fogasa,
C‑841/19
,
EU:C:2021:159
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Att beakta den mängd arbete som en deltidsarbetande faktiskt har fullgjort, jämfört med den mängd arbete som en heltidsarbetande har fullgjort, utgör en tillämpning av ett objektivt skäl, i den mening som avses i klausul 4.1 i ramavtalet, som motiverar en proportionerlig nedsättning av en deltidsarbetandes rättigheter och arbetsvillkor (beslut av den 3 mars 2021, Fogasa,
C‑841/19
,
EU:C:2021:159
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom framgår av beslutet om hänskjutande föreskrivs det i den aktuella lagstiftningen att yrkesbrandmän, såsom RM, vilka rekryterats före den 9 april 2002, vid löneberäkningen ska tillgodoräknas en tjänstetid som motsvarar det antal tjänsteår som dessa brandmän fullgjort som frivilliga brandmän. Tjänstetiden fastställs i förhållande till det arbete som de faktiskt har utfört.
Tillämpningen av en faktor som är avgörande för sådana yrkesbrandmäns lönenivå, såsom lönegrundande tjänstetid, vilken motsvarar den procentuella andelen av den arbetstid som de har fullgjort som deltidsarbetande i förhållande till arbetstiden för heltidsarbetande som utför samma arbete, utgör en lämplig tillämpning av principen om tidsproportionalitet, i den mening som avses i klausul 4.2 i ramavtalet (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 3 mars 2021, Fogasa,
C‑841/19
,
EU:C:2021:159
, punkt
).
Under dessa omständigheter konstaterar EU-domstolen att tillämpningen av principen om tidsproportionalitet vid fastställandet av lönegrundande tjänstetid för yrkesbrandmän som har utövat en tjänst på deltid som frivilliga brandmän, utgör en lämplig tillämpning av denna princip, i den mening som avses i klausul 4.2 i ramavtalet.
Denna slutsats påverkas inte av den omständigheten, som RM har gjort gällande i sitt skriftliga yttrande, att det vad gäller yrkesbrandmän som rekryterats från den 9 april 2002 tas hänsyn till lönegrundande tjänstetid som motsvarar det antal tjänsteår som dessa brandmän har fullgjort som frivilliga brandmän, utan att omfattningen av det arbete som de faktiskt har utfört beaktas.
I klausul 4.2 i ramavtalet föreskrivs nämligen att principen om tidsproportionalitet ska tillämpas ”när det är lämpligt”. Denna bestämmelse innehåller således inte något krav på att nämnda princip ska tillämpas, och den hindrar inte heller att den inte längre tillämpas på ett område där den tidigare tillämpades. En motsatt tolkning skulle strida mot syftena med ramavtalet, vilket bland annat, såsom anges i klausul 1 a, syftar till att förbättra kvaliteten på deltidsarbetet.
En eventuell skillnad i behandling mellan två kategorier av deltidsarbetande omfattas under alla omständigheter inte av icke-diskrimineringsprincipen i ramavtalet (se, analogt, vad gäller ramavtalet om visstidsarbete, dom av den 13 januari 2022, MIUR och Ufficio Scolastico Regionale per la Campania,
C‑282/19
,
EU:C:2022:3
, punkt
och där angiven rättspraxis).
När det gäller beräkningen av det arbete som faktiskt utförts av RM när han var frivillig brandman, ska det erinras om att EU-domstolen, när det gäller en frivillig brandman i staden Nivelles (Belgien), redan har slagit fast att en situation där en arbetstagare är tvungen att under sin jourtjänstgöring befinna sig i hemmet, stå till arbetsgivarens förfogande där och kunna infinna sig på arbetsplatsen inom åtta minuter, ska anses omfattas av begreppet arbetstid i den mening som avses i artikel 2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (
EUT L 299, 2003, s. 9
). Det förhåller sig emellertid annorlunda i en situation där en arbetstagare utför jourtjänstgöring enligt ett system med bakjour, som endast förutsätter att denne ständigt kan nås utan att det krävs att han eller hon är närvarande på arbetsplatsen (se dom av den 21 februari 2018, Matzak,
C‑518/15
,
EU:C:2018:82
, punkterna
och
).
Det ska slutligen även preciseras att konstaterandet i punkt 60 ovan, det vill säga att den aktuella lagstiftningen utgör en lämplig tillämpning av principen om tidsproportionalitet, förutsätter att fastställandet av den lönegrundande tjänstetiden direkt beror på omfattningen av det arbete som den berörda arbetstagaren har utfört och inte enbart på den tjänstetid som vederbörande har uppnått. I det sistnämnda fallet är principen om tidsproportionalitet nämligen inte tillämplig (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 juni 2010, Bruno m.fl.,
C‑395/08 och C‑396/08
,
EU:C:2010:329
, punkterna
och
).
I förevarande fall verkar det framgå av beslutet om hänskjutande att fastställandet av RM:s lönegrundande tjänstetid direkt beror på omfattningen av det arbete som RM utfört. Det ankommer emellertid på den hänskjutande domstolen att göra de kontroller som är nödvändiga i detta avseende.
Mot denna bakgrund ska frågan besvaras enligt följande. Klausul 4 i ramavtalet ska tolkas på så sätt att den inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som, vid beräkningen av lönen för heltidsanställda yrkesbrandmän, tillgodoräknar, såsom lönegrundande tjänstetid, en tjänst på deltid som tidigare utövats som frivillig brandman, enligt principen om tidsproportionalitet, det vill säga i förhållande till det arbete som faktiskt utförts.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjunde avdelningen) följande:

Klausul 4 i ramavtalet om deltidsarbete, undertecknat den 6 juni 1997, som återfinns i bilagan till rådets direktiv 97/81/EG av den 15 december 1997 om ramavtalet om deltidsarbete undertecknat av UNICE, CEEP och EFS, ska tolkas på så sätt att den inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som, vid beräkningen av lönen för heltidsanställda yrkesbrandmän, tillgodoräknar, såsom lönegrundande tjänstetid, en tjänst på deltid som tidigare utövats som frivillig brandman, enligt principen om tidsproportionalitet, det vill säga i förhållande till det arbete som faktiskt utförts.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.