CELEX: 62017CJ0104
Előzetes döntéshozatal
94/62/EK irányelv
Csomagolás és csomagolási hulladék
A hulladék hasznosítása és újrafeldolgozása
Nemzeti környezetvédelmi alapnak fizetendő díj
Csomagolt termék és csomagolás változtatás nélküli forgalomba hozatala a belföldi piacon
Az úgynevezett »szennyező fizet« elve
Szennyezői minőség

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a csomagolásról és a csomagolási hulladékról szóló, 1994. december 20‑i 94/62/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 1994. L 365., 10. o.
; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 13. kötet, 349. o.) 15. cikkének értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet az SC Cali Esprou SRL és az Administraţia Fondului pentru Mediu (környezetvédelmi alapot kezelő hatóság, Románia) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, melynek tárgya azon díj jogszerűsége, amelyet a környezetvédelmi alapot kezelő hatóság a Cali Esprou tekintetében megállapított, és amelyet a Cali Esprou által a 2013‑as és 2014‑es évben a román piacon forgalomba hozott csomagolás alapján számítottak ki.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 94/62 irányelv első és második preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:
„[…] a csomagolással és csomagolási hulladékkal való gazdálkodásra vonatkozó eltérő nemzeti intézkedéseket összhangba kell hozni egyfelől azok környezetre gyakorolt bármilyen hatásának megakadályozása vagy csökkentése érdekében, ezáltal biztosítva a környezetvédelem magas fokát, másfelől a belső piac működésének biztosítása végett, és a Közösségen belüli kereskedelmet gátló akadályok, valamint a verseny torzításának és korlátozásának elkerülése érdekében;”
[…] a csomagolási hulladék keletkezésének megakadályozására legjobb eszköze [helyesen: a csomagolási hulladék keletkezése megakadályozásának legjobb eszköze] a csomagolás összmennyiségének csökkentése;
Ezen irányelv huszonkilencedik preambulumbekezdése értelmében:
„[…] lényeges az, hogy mindazok, akik részt vesznek a csomagolás és a csomagolt termékek előállításában, felhasználásában, importjában és forgalmazásában, jobban tudatára ébredjenek, hogy milyen mértékben válik a csomagolóanyag hulladékká, és hogy a »szennyező fizet« elv alapján felelősséget vállaljanak e hulladékért; mivel az ezen irányelvben foglalt intézkedések kialakításának és megvalósításának magában kell foglalnia és meg kell követelnie minden résztvevő szoros együttműködését, ahol ennek helye van, a felelősség megosztott voltának szellemében”.
Az említett irányelv „Célkitűzések” című 1. cikke a következőket írja elő:
„(1)   Ezen irányelv célja, hogy összhangba hozza a csomagolással és csomagolási hulladékkal való gazdálkodásra vonatkozó nemzeti intézkedéseket, egyfelől annak érdekében, hogy megakadályozza azoknak a tagállamok és a harmadik országok környezetére gyakorolt hatását, vagy csökkentse e hatást, ilyen módon biztosítva a környezet védelmének magas szintjét, és másfelől hogy biztosítsa a belső piac zavartalan működését, valamint megakadályozza a kereskedelem útjába állított akadályokat és a verseny torzítását és korlátozását a Közösségen belül.
(2)   Ebből a célból az irányelv olyan intézkedéseket rögzít, amelyek elsősorban a csomagolási hulladék keletkezésének megelőzésére, további alapelvként pedig a csomagolóanyag újrahasználatára vagy a csomagolási hulladék anyagában történő vagy más módon történő hasznosításának más formáira és ilyen módon e hulladék végső ártalmatlanításának csökkentésére irányulnak.”
Ugyanezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„Ezen irányelv hatálya kiterjed valamennyi, a Közösségben forgalomba hozott csomagolásra, valamint csomagolási hulladékra, függetlenül attól, hogy az ipari, kereskedelmi, hivatali, üzleti, szolgáltatási, háztartási vagy bármilyen más szinten keletkezik, tekintet nélkül azok anyagára.”
A 94/62 irányelv 3. cikkének 11. pontja szerint:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
[…]
11.
gazdasági szereplők: a csomagolás vonatkozásában a csomagolóanyagok szállítói, a csomagolás előállítói és hasznosítói, töltői és felhasználói, importőrjei, kereskedői és forgalmazói, a hatóságok és a közjogi szervezetek”.
Ezen irányelv 15. cikke a következőket írja elő:
„A Szerződés idevágó rendelkezései alapján eljárva, a Tanács gazdasági eszközöket fogad el az irányelvben meghatározott célkitűzések megvalósításának előmozdítására. Ilyen intézkedések hiányában a Közösség környezetvédelmi politikáját irányító elvek – többek között a »szennyező fizet« elve – és a Szerződésből eredő kötelezettségek betartásával a tagállamok fogadnak el intézkedéseket e célkitűzések megvalósítása érdekében.”
A román jog
A Hotărârea Guvernului nr. 621/2005 privind gestionarea ambalajelor și a deșeurilor de ambalaje (a csomagolás és a csomagolási hulladék kezeléséről szóló 621/2005. sz. kormányhatározat) (
Monitorul Oficial al României
, I. rész, 2005. július 20., 639. szám; a továbbiakban: 621/2005. sz. kormányhatározat) 16. cikkének (1) és (4) bekezdése az alapjogvitára alkalmazandó változatában a következőket írja elő:
„(1)   A román jogi személy gazdasági szereplők az alább megjelölt feltételekkel felelnek minden, az általuk a belföldi piacon forgalomba hozott csomagolásból származó hulladékért:
a)
a csomagolt termékeket a belföldi piacon forgalomba hozó gazdasági szereplők felelnek a termékeik csomagolására használt elsődleges, másodlagos és harmadlagos csomagolásból származó hulladékért, kivéve a belföldi piacon forgalomba hozott termékek csomagolására a vásárlás helyén használt fogyasztói csomagolást;
b)
azok a gazdasági szereplők, akik a csomagolt termékeket egyénileg újracsomagolják viszonteladás céljából, felelősek az általuk forgalomba hozott másodlagos és harmadlagos csomagolásból származó hulladékért;
c)
azok a gazdasági szereplők, akik fogyasztói csomagolást hoznak forgalomba, felelősek az e csomagolásból származó hulladékért.
[…]
(4)   A (2) bekezdésben említett gazdasági szereplők kötelesek elérni legalább azokat a belföldi piacon forgalomba hozott/szerződéses alapon átvett, és nyomon követhető csomagolásból származó hulladékra alkalmazandó célokat, amelyeket a módosításaival és kiegészítéseivel együtt a [Legea nr.105/2006 (105/2006. sz. törvény)] által jóváhagyott [Ordonanța de urgență a guvernului nr. 196/2005 privind Fondul pentru mediu (a környezetvédelmi alapról szóló, 196/2005. sz. sürgősségi kormányrendelet) (
Monitorul Oficial al României
, 2005. december 30., I. rész, 1193. szám)] 3. melléklete ír elő, valamint azok későbbi módosításait és kiegészítéseit.”
A környezetvédelmi alapokról szóló, 196/2005. sz. sürgősségi kormányrendelet (a továbbiakban: 196/2005. sz. sürgősségi kormányrendelet) 9. cikke (1) bekezdésének d) pontja az alapjogvitára alkalmazandó változatában a következőket írja elő:
„A környezetvédelmi alap bevételeit képezik a következők:
[…]
d)
a csomagolt árut a belföldi piacon forgalomba hozó gazdasági szereplők, továbbá a belföldi piacon fogyasztói csomagolást első alkalommal forgalomba hozó, valamint a csomagolást üzleti célra bármilyen formában bérlő gazdasági szereplők által egyfelől a hasznosításra vagy az energetikai hasznosítással működő égetőkben történő égetésre, valamint a 3. sz. melléklet szerinti újrafeldolgozásos hasznosításra vonatkozó minimális célkitűzéseknek megfelelő mennyiségű csomagolási hulladék, másfelől a ténylegesen hasznosított vagy energetikai hasznosítással működő égetőkben elégetett, valamint újrafeldolgozás útján hasznosított csomagolási hulladék mennyisége közötti különbség után fizetendő, kilogrammonként 2 [román lei (RON)] összegű díj”.
A többek között a 2011. március 10‑i Ordinul nr. 1032‑vel (1032. sz. rendelet) (
Monitorul Oficial al României
, 2011. március 22., I. rész, 196. szám) módosított Ordinul nr. 578/2006 pentru aprobarea metodologiei de calcul al contribuțiilor și taxelor datorate la Fondul pentru mediu (a környezetvédelmi alapba fizetendő díjak és adók számítási módjának elfogadásáról szóló 578/2006. sz. rendelet) (
Monitorul Oficial al României
, 2006. június 14., I. rész, 516. szám) a mellékletének a 11. pontjában a következőket írja elő:
„A termék belföldi piacon való forgalomba hozatala az az aktus, amelynek keretében ingyenesen vagy visszterhesen, első alkalommal tesznek elérhetővé egy terméket a belföldi piacon forgalmazás és/vagy felhasználás – többek között a személyes használat/fogyasztás – céljából. […]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
A Cali Esprou külföldön különböző csomagolt árukat szerez be, amelyeket a román piacon kiskereskedők számára értékesít és leszállít, anélkül hogy ezen árukon saját maga változtatást végezne.
A román piacon olyan árukat hozott forgalomba, amelyeket 2011. augusztus 19. és 2014. december 31. között forgalmaztak. 2015. március 30. és április 2. között a Cali Esprou székhelyén a 196/2005. sz. sürgősségi kormányrendelet 9. cikke (1) bekezdésének d) pontja alapján adóellenőrzést tartottak a román piacon a 2011–2014‑es időszakban forgalomba hozott csomagolt áruk csomagolása tekintetében a környezetvédelmi alapot kezelő hatóság számára fizetendő díj megfizetése kötelezettségének a tiszteletben tartására vonatkozóan.
Ezen ellenőrzés nyomán a 196/2005. sz. sürgősségi kormányrendelet 9. cikke (1) bekezdésének d) pontja alapján a 2011‑es és a 2012‑es évekre vonatkozóan nem állapítottak meg kiegészítő kifizetési kötelezettségeket a Cali Esprou vonatkozásában. Ezzel szemben az adóhatóságok e rendelkezés alapján kiegészítő kifizetési kötelezettséget állapítottak meg 4242 RON (hozzávetőleg 909 euró) összegben, a 2013‑as és a 2014‑es évet érintően.
A Cali Esprou a környezetvédelmi alapot kezelő hatóság előtt közigazgatási keresetet indított e kiegészítő kifizetési kötelezettséggel szemben arra hivatkozva, hogy rá nem vonatkoznak a 196/2005. sz. sürgősségi kormányrendelet 9. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt kifizetési kötelezettségek, mivel nem minősül „szennyezőnek”. A környezetvédelmi alapot kezelő hatóság 2015. július 3‑án elutasította e keresetet. A Cali Esprou 2015. december 21‑én keresetet indított a Tribunalul Vâlcea (vâlceai törvényszék, Románia) előtt, többek között a környezetvédelmi alapot kezelő hatóság határozatának a megsemmisítése iránt. E keresetet 2016. május 6‑án elutasították.
A Cali Esprou ezen ítéletet vitatta a kérdést előterjesztő bíróság, a Curtea de Apel Piteşti (piteşti fellebbviteli bíróság, Románia) előtt, azzal érvelve, hogy mivel csomagolást kezel, és nem csomagolásból származó hulladékot, nem tekinthető szennyezőnek. Ezenfelül a Cali Esprou álláspontja szerint a 196/2005. sz. sürgősségi kormányrendelet 9. cikke (1) bekezdésének d) pontja ellentétes az úgynevezett „szennyező fizet” elvével, amelyet a 94/62 irányelv 15. cikke ír elő, amely szerint az említett irányelv céljainak az elérése érdekében nemzeti intézkedéseket kell elfogadni az uniós környezetvédelmi politikára irányadó elvek tiszteletben tartása mellett, többek között ideértve a szennyező fizet elvét.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a 196/2005. sz. sürgősségi kormányrendelet 9. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt díj olyan „intézkedés”, amely a 94/62 irányelv 15. cikkének hatálya alá tartozik. E bíróságban azonban felmerült a kérdés, hogy e díj összeegyeztethető‑e a szennyező fizet elvével, amelyet e cikk előír. Konkrétan az ezen irányelv 3. cikkének 11. pontjában a gazdasági szereplőre vonatkozóan előírt fogalommeghatározásra tekintettel az az álláspontja, hogy az említett irányelv 15. cikke értelmében a szennyezőnek kapcsolatban kell állnia a csomagolásnak hulladékká alakításával. Márpedig a Cali Esprou olyan közvetítő, aki a csomagoláson nem változtat, így a kérdést előterjesztő bíróságban az a kérdés merült fel, hogy a 196/2005. sz. sürgősségi kormányrendelet 9. cikke (1) bekezdésének d) pontja alapján a környezetvédelmi alapot kezelő hatóság számára fizetendő díjat érintő kötelezettség, melyet a Cali Esprou vonatkozásában megállapítottak, összhangban áll‑e az említett irányelv 15. cikkével.
E körülmények között a Curtea de Apel Piteşti (piteşti fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Értelmezhető‑e úgy a 94/62 irányelv 15. cikke, hogy azzal ellentétes az olyan uniós tagállami szabályozás elfogadása, amely díjat vezet be a csomagolt árut és csomagolást a belföldi piacon forgalomba bocsátó olyan gazdasági szereplővel szemben, aki nem tesz semmit az áruval vagy a csomagolással, hanem azokat változatlan formában ruházza át egy olyan gazdasági szereplő számára, aki maga értékesíti az árut a végső fogyasztónak, a díj összegét pedig kilogrammonként (kg) határozza meg, egyfelől a hasznosításra vagy az energetikai hasznosítással működő égetőkben történő égetésre, az újrafeldolgozásos hasznosításra vonatkozó minimális célkitűzéseknek megfelelő mennyiségű csomagolási hulladék, másfelől a ténylegesen hasznosított vagy energetikai hasznosítással működő égetőkben elégetett, újrafeldolgozás útján hasznosított csomagolási hulladék mennyisége közötti különbség alapján?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Kérdésével az azt előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 94/62 irányelv 15. cikkével és a szennyező fizet elvével, melyet e rendelkezés végrehajt, ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, amely az olyan gazdasági szereplőre vonatkozóan, aki az általa forgalomba hozott csomagoláson nem változtat, olyan díjat ír elő, amelyet az egyrészről az energetikai hasznosításra és az újrafeldolgozásos hasznosításra vonatkozó minimális célkitűzéseknek megfelelő mennyiségű csomagolási hulladék mennyisége, és másrészről a ténylegesen hasznosított vagy újrafeldolgozott csomagolási hulladék mennyisége közötti súlykülönbözet alapján számítanak ki.
A 94/62 irányelv 15. cikke előírja, hogy a Tanács gazdasági eszközöket fogad el az irányelvben meghatározott célkitűzések megvalósításának előmozdítására, és ilyen eszközök hiányában az Unió környezetvédelmi politikáját irányító elvek – többek között a szennyező fizet elve – és az EUSZ‑Szerződésből eredő kötelezettségek betartásával a tagállamok fogadhatnak el intézkedéseket e célkitűzések megvalósítása érdekében.
Mivel a Tanács nem fogadott el ilyen gazdasági eszközöket, amelyek a tagállamok piacain forgalomba hozott csomagolási hulladékokat érintően díjat írnának elő, a tagállamok az említett 15. cikk második mondatában előírt feltételek tiszteletben tartása mellett elfogadhatnak intézkedéseket.
E tekintetben meg kell állapítani egyrészt azt, hogy a szennyező fizet elve, amelyre a 94/62 irányelv 15. cikke és huszonkilencedik preambulumbekezdése hivatkozik, az említett preambulumbekezdés szövege szerint azt követeli meg, hogy „mindazok, akik részt vesznek a csomagolás és a csomagolt termékek előállításában, felhasználásában, importjában és forgalmazásában, jobban tudatára ébredjenek, hogy milyen mértékben válik a csomagolóanyag hulladékká”, és hogy „felelősséget vállaljanak e hulladékért”. Az említett elv tehát nem csak azokra vonatkozik, akik közvetlenül felelősek a hulladék termeléséért, ezen elv hatálya ennél kiterjedtebb. Azokra is vonatkozik, akik e hulladéktermeléshez hozzájárulnak, így idetartoznak a csomagolt termékek importőrei és forgalmazói is (lásd analógia útján: 2017. március 30‑iVG Čistoća ítélet,
C‑335/16
,
EU:C:2017:242
,
24.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Másrészt, ami a 94/62 irányelvben meghatározott célokat illeti, az 1. cikk, melynek címe „Célkitűzések”, (1) bekezdésében előírja, hogy ezen irányelv célja, hogy „biztosít[sa] a környezet védelmének magas szintjét”. Ezenfelül az említett 1. cikk (2) bekezdése értelmében ezen irányelv „olyan intézkedéseket rögzít, amelyek elsősorban a csomagolási hulladék keletkezésének megelőzésére, további alapelvként pedig a csomagolóanyag újrahasználatára vagy a csomagolási hulladék anyagában vagy más módon történő hasznosításának más formáira és ilyen módon e hulladék végső ártalmatlanításának csökkentésére irányulnak”. E célból a 94/62 irányelv 2. cikke megerősíti az irányelv hatályának széles alkalmazási körét, és előírja, hogy az valamennyi, az Unióban forgalomba hozott csomagolásra, valamint csomagolási hulladékra kiterjed.
E célokat megerősíti a 94/62 irányelv első és második preambulumbekezdésének szövege is, amely szerint ezen irányelv célja egyrészt a csomagolási hulladék „környezetre gyakorolt” hatásainak „megakadályozása vagy csökkentése […], ezáltal biztosítva a környezetvédelem magas fokát”, és másrészt „a csomagolás összmennyiségének csökkentése”.
Az alapügy tárgyát képező díjnak az uniós joggal való összeegyeztethetőségét többek között a 94/62 irányelv céljai és a szennyező fizet elve alapján kell értékelni.
Márpedig a 196/2005. sz. sürgősségi kormányrendelet 9. cikke (1) bekezdésének d) pontjából az következik, hogy az alapügy tárgyát képező díjat, amelyet a csomagolt termékeket a belföldi piacon első alkalommal forgalomba hozó gazdasági szereplőknek kell megfizetni, az egyrészről a hasznosításra és az elégetésre vonatkozó minimális célkitűzéseknek megfelelő mennyiségű csomagolási hulladék mennyisége, és másrészről a ténylegesen hasznosított vagy energetikai hasznosítással működő égetőkben elégetett és újrafeldolgozás útján hasznosított csomagolási hulladék mennyisége közötti súlykülönbözet alapján számítják ki.
A román kormány szerint e díj célja az, hogy általánosságban növelje azoknak a felelősségérzetét, akik a román piacon csomagolást hoznak forgalomba. A kérdést előterjesztő bíróság által végzendő vizsgálat sérelme nélkül az említett díj ugyanis azáltal, hogy azt azon csomagolási hulladék súlya alapján számítják ki, amely meghaladja a hasznosításra, az energetikai hasznosítással működő égetőkben való elégetésre és újrafeldolgozás útján való hasznosításra vonatkozó minimális célkitűzéseket, ösztönzi egyrészt a belföldi piacon forgalomba hozott csomagolás csökkentését, és másrészt az említett hulladékok hasznosítását vagy újrafeldolgozását.
Az alapügy tárgyát képező díj így megfelel a 94/62 irányelv által követett céloknak többek között azáltal, hogy a hulladék végső ártalmatlanításának az irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében és második preambulumbekezdésében előírt csökkentését célozza egyrészt azáltal, hogy elősegíti a csomagolási hulladéknak a hasznosítását vagy az energetikai hasznosítással működő égetőkben való elégetését és az újrafeldolgozás útján való hasznosítását, és másrészt azáltal, hogy pénzügyi teher útján visszatart a hasznosításra, az energetikai hasznosítással működő égetőkben való elégetésre és az újrafeldolgozás útján való hasznosításra vonatkozó minimális célkitűzések tiszteletben tartásának az elmulasztásától.
Ugyanígy az olyan díj, mint amely az alapügy tárgyát képezi, világosan illeszkedik a szennyező fizet elve tiszteletben tartásának a keretébe, mely elvet a 94/62 irányelv 15. cikke írja elő. Az alapügy tárgyát képező, a jelen ítélet 26. pontjában leírt díj ugyanis pénzügyi terhet ír elő azokra, akik a belföldi piacon csomagolást hoznak forgalomba, és a hulladékok energetikai hasznosítására és újrafeldolgozás útján történő hasznosítására vonatkozó bizonyos minimális célkitűzéseket túllépik. Amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, a 196/2005. sz. sürgősségi kormányrendelet 9. cikke (1) bekezdésének d) pontjából és a módosított, a környezetvédelmi alapba fizetendő díjak és adók számítási módjának elfogadásáról szóló 578/2006. sz. rendelet mellékletének 11. pontjából az következik, hogy e díj csak azokra alkalmazandó, akik az említett csomagolást először hozzák forgalomba, az azt a továbbiakban forgalmazó gazdasági szereplőkre nem. Ezen túlmenően e teher csak akkor alkalmazandó, ha a hulladék energetikai hasznosítására és újrafeldolgozás útján történő hasznosítására vonatkozó minimális célkitűzéseket nem valósítják meg.
A fentiekből az következik, hogy az olyan díj, mint amely az alapügy tárgyát képezi, megfelel a 94/62 irányelv céljainak, és a szennyező fizet elvének, amelyet az említett irányelv 15. cikke ír elő.
Ezt a következtetést nem cáfolja meg a Cali Esprou által a kérdést előterjesztő bíróság előtt hivatkozott azon érv sem, amely szerint az a gazdasági szereplő, aki az importált és a román piacon forgalomba hozott termékek csomagolásán nem változtat, nem minősül „szennyezőnek” a szennyező fizet elve értelmében.
Amint ugyanis a jelen ítélet 22. pontjából következik, a szennyező fizet elve olyan hatállyal rendelkezik, amely kiterjed a csomagolt termékek importőreire és a forgalmazóira, és az nem korlátozódik azokra, akik a szóban forgó termékek csomagolásán változtatnak. Az importőrök és a forgalmazók hozzájárultak a hulladéknak a belföldi piacon csomagolás formájában való forgalomba hozatalához, függetlenül attól, hogy a csomagoláson változtatnak‑e.
Ezt a következtetést megerősíti a 94/62 irányelv rendszertani értelmezése is. Az olyan gazdasági szereplő, mint amely az alapügy tárgyát képezi, amely nem változtat az importált és a román piacon forgalomba hozott termék csomagolásán, az említett irányelv hatálya alá tartozik, amely irányelv a 3. cikkének 11. pontjában a „gazdasági szereplőket” tágan határozza meg, e fogalomba beleértve többek között az „importőr[öket], a kereskedő[ket] és a forgalmazó[kat]” is.
A tagállamok számára tehát megengedett az, hogy a 94/62 irányelv 15. cikkében előírt a szennyező fizet elvének a szem előtt tartása mellett az olyan gazdasági szereplőkkel, akik az általuk a belföldi piacon forgalomba hozott csomagoláson nem változtatnak, olyan díjat fizettessenek, mint amelyet a jelen ítélet 26. pontja leír.
Hozzá kell fűzni, hogy a Bíróság megállapította, hogy a 94/62 irányelv 15. cikke nem valósítja meg az ezen irányelv területén alkalmazott nemzeti intézkedések kimerítő harmonizációját, hanem, amint azt a Bíróság a jelen ítélet 20. pontjában felidézte, feljogosítja a Tanácsot gazdasági eszközök elfogadására az ebben az irányelvben meghatározott célkitűzések megvalósításának előmozdítása érdekében, vagy ilyen intézkedések hiányában a tagállamok járhatnak el „a Szerződésből eredő kötelezettségek betartásával”. E rendelkezés ezért az EUSZ‑Szerződés vonatkozó rendelkezéseinek az alkalmazását is megköveteli (2015. november 12‑iVisnapuu ítélet,
C‑198/14
,
EU:C:2015:751
,
47.
pont).
E tekintetben az EUMSZ 110. cikkből az következik, hogy egyrészt a tagállamok nem vethetnek ki más tagállamok termékeire a hasonló jellegű hazai termékre kivetett adónál magasabb belső adót, és másrészt a tagállamok nem vethetnek ki más tagállamok termékeire olyan természetű belső adót, amely más termékek közvetett védelmét szolgálhatja.
A Bíróság többször megállapította, hogy valamely pénzügyi teher az EUMSZ 110. cikk szerinti belső adónak minősül, amennyiben a termékek származási helyétől függetlenül, objektív szempontok szerint, általános jellegű belső teherként következetesen érint minden típusú terméket (lásd többek között: 2006. június 8‑iKoornstra ítélet,
C‑517/04
,
EU:C:2006:375
,
16.
pont; 2007. november 8‑iStadtgemeinde Frohnleiten és Gemeindebetriebe Frohnleiten ítélet,
C‑221/06
,
EU:C:2007:657
,
31.
pont).
Ezenfelül a hulladékokat az EUMSZ 110. cikk értelmében vett termékeknek kell tekinteni (lásd ebben az értelemben: 1992. július 9‑iBizottság kontra Belgium ítélet,
C‑2/90
,
EU:C:1992:310
,
–
28.
pont).
A fentiekre és az alapügy tárgyát képező díjnak a jelen ítélet 26. pontjában ismertetett leírására tekintettel meg kell állapítani, hogy e díj olyan pénzügyi teher, amely általános jellegű belső teherként következetesen érint minden típusú terméket, azaz minden olyan csomagolásihulladék‑mennyiséget, amely túllépi a hasznosításra vagy az elégetésre vonatkozó minimális célkitűzéseket, és amelyet ténylegesen nem hasznosítottak, nem égettek el energetikai hasznosítással működő égetőkben, és nem hasznosítottak újrafeldolgozás útján.
Következésképpen az alapügy tárgyát képező díj az EUMSZ 110. cikk értelmében belső adónak minősül.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint akkor valósul meg az EK 110. cikk első bekezdésének megsértése, ha a behozott terméket és a hasonló belföldi terméket terhelő adót másképp, illetve más eljárás szerint kell kiszámolni, ami – még ha csak bizonyos esetekben is – a behozott termék magasabb adóztatásához vezet (2015. november 12‑iVisnapuu ítélet,
C‑198/14
,
EU:C:2015:751
,
59.
pont; 2016. június 16‑iBizottság kontra Portugália ítélet,
C‑200/15
, nem tették közzé,
EU:C:2016:453
,
24.
pont).
Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, hogy az alapügy tárgyát képező díj a csomagolási hulladékot a származási vagy rendeltetési helyétől függetlenül, objektív szempontok szerint terheli. E díjat ugyanis azoknak a gazdasági szereplőknek kell megfizetniük, akik csomagolt termékeket hoznak forgalomba a belföldi piacon, e termékek származásától függetlenül. Ezenfelül az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem tűnik ki olyan elem, amely arra utalna, hogy az említett díj az importált termékek csomagolásából származó hulladékot súlyosabban érintené, mint a belföldi termékek csomagolásából származó hulladékot.
A fentiek összességéből az következik, hogy a 94/62 irányelv 15. cikkével és a szennyező fizet elvével, melyet e rendelkezés végrehajt, nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, amely az olyan gazdasági szereplőre vonatkozóan, aki az általa forgalomba hozott csomagoláson nem változtat, olyan díjat ír elő, amelyet az egyrészről az energetikai hasznosításra és az újrafeldolgozásos hasznosításra vonatkozó minimális célkitűzéseknek megfelelő mennyiségű csomagolási hulladék mennyisége, és másrészről a ténylegesen hasznosított vagy újrafeldolgozott csomagolási hulladék mennyisége közötti súlykülönbözet alapján számítanak ki.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (kilencedik tanács) a következőképpen határozott:

A csomagolásról és a csomagolási hulladékról szóló, 1994. december 20‑i 94/62/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 15. cikkével és az úgynevezett „szennyező fizet” elvével, melyet e rendelkezés végrehajt, nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, amely az olyan gazdasági szereplőre vonatkozóan, aki az általa forgalomba hozott csomagoláson nem változtat, olyan díjat ír elő, amelyet az egyrészről az energetikai hasznosításra és az újrafeldolgozásos hasznosításra vonatkozó minimális célkitűzéseknek megfelelő mennyiségű csomagolási hulladék mennyisége, és másrészről a ténylegesen hasznosított vagy újrafeldolgozott csomagolási hulladék mennyisége közötti súlykülönbözet alapján számítanak ki.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: román.