CELEX: 62021CJ0389
Odvolanie
Hospodárska a menová politika
Prudenciálny dohľad nad úverovými inštitúciami
Nariadenie (EÚ) č. 575/2013
Výpočet ukazovateľa finančnej páky
Meranie expozície
Článok 429 ods. 14
Vylúčenie expozícií, ktoré spĺňajú určité podmienky
Čiastočné zamietnutie povolenia
Diskrečná právomoc Európskej centrálnej banky (ECB)
Žaloba o neplatnosť
Zjavne nesprávne posúdenie
Súdne preskúmanie

Európska  centrálna  banka  (ECB)  sa  svojím  odvolaním  domáha  zrušenia  rozsudku  Všeobecného  súdu  Európskej  únie  zo  14. apríla  2021,  Crédit  lyonnais/ECB  (T‑504/19,  ďalej  len  „napadnutý  rozsudok“,  EU:T:2021:185),  ktorým  tento  súd  vyhovel  žalobe  spoločnosti  Crédit  lyonnais o neplatnosť  rozhodnutia  Európskej  centrálnej  banky  (ECB)  ECB‑SSM‑2019‑FRCAG‑39  ECB z 3. mája  2019  (ďalej  len  „sporné  rozhodnutie“),  prijatého  na  základe  článku 4  ods. 1 písm. d), a článku 10  nariadenia  Rady  (EÚ)  č. 1024/2013 z 15. októbra  2013,  ktorým  sa  Európska  centrálna  banka  poveruje  osobitnými  úlohami,  pokiaľ  ide o politiky  týkajúce  sa  prudenciálneho  dohľadu  nad  úverovými  inštitúciami  (Ú. v. EÚ L 287,  2013,  s. 63), a článku 429  ods. 14  nariadenia  Európskeho  parlamentu a Rady  (EÚ)  č. 575/2013 z 26. júna  2013 o prudenciálnych  požiadavkách  na  úverové  inštitúcie a investičné  spoločnosti a o zmene  nariadenia  (EÚ)  č. 648/2012  (Ú. v. EÚ L 176,  2013,  s. 1),  zmeneného  delegovaným  nariadením  Komisie  (EÚ)  2015/62 z 10. októbra  2014  (Ú. v. EÚ L 11,  2015,  s. 37)  (ďalej  len  „nariadenie  č. 575/2013“), v rozsahu, v akom  toto  rozhodnutie  odmieta  povoliť  spoločnosti  Crédit  lyonnais  vylúčiť  určité  expozície z výpočtu  ukazovateľa  finančnej  páky.

Právny rámec

Nariadenie

č.
575/2013
Odôvodnenia  90,  91 a 94  nariadenia  č. 575/2013  stanovujú:
„(90)      Roky  predchádzajúce  finančnej  kríze  charakterizoval  nadmerný  nárast  expozícií  inštitúcií  vo  vzťahu k ich  vlastným  zdrojom  (finančná  páka).  Straty a nedostatok  finančných  prostriedkov  počas  finančnej  krízy  nútili  inštitúcie,  aby  podstatne  zmiernili  využívanie  finančnej  páky v priebehu  krátkeho  obdobia. V dôsledku  toho  zosilneli  tlaky  smerom  nadol  na  ceny  aktív,  čo  spôsobilo  inštitúciám  ďalšie  straty,  ktoré  zasa  viedli k ďalšiemu  poklesu  ich  vlastných  zdrojov.  Zníženie  dostupnosti  úverov  pre  reálne  hospodárstvo a hlbšia a dlhšia  kríza  boli  konečnými  dôsledkami  tejto  negatívnej  špirály.
(91)      Požiadavky  na  vlastné  zdroje  založené  na  rizikách  sú  nevyhnutné  na  zabezpečenie  dostatočných  vlastných  zdrojov  na  krytie  nepredpokladaných  strát.  Kríza  však  ukázala,  že  samotné  tieto  požiadavky  nie  sú  postačujúce  na  to,  aby  zabránili  inštitúciám  vziať  na  seba  nadmerné a neudržateľné  riziko  využívania  finančnej  páky.
…
(94)      Ukazovateľ  finančnej  páky  predstavuje  pre  [Európsku  ú]niu  nový  nástroj v oblasti  regulácie a dohľadu. V súlade s medzinárodnými  dohodami  by  sa  mal  predovšetkým  zaviesť  ako  dodatočný  znak,  ktorý  sa  môže  uplatňovať  na  jednotlivé  inštitúcie  na  základe  rozhodnutia  orgánov  dohľadu  podľa  vlastného  uváženia  Povinnosťou  predkladať  správy  uloženou  inštitúciám  by  sa  umožnilo  primerané  preskúmanie a kalibrácia  na  účely  prechodu  na  záväzné  opatrenie v roku  2018.“
Článok 4  ods. 1  body 93 a 94  tohto  nariadenia  stanovuje:
„Na  účely  tohto  nariadenia  sa  uplatňujú  tieto  vymedzenia  pojmov:
…
93)  ‚finančná  páka‘:  je  relatívna  výška  aktív  inštitúcie,  podsúvahových  záväzkov a podmienených  záväzkov  zaplatiť,  postúpiť  alebo  poskytnúť  kolaterál,  vrátane  záväzkov z prijatých  finančných  prostriedkov,  urobených  prísľubov,  derivátov  alebo  zmlúv o repo  transakciách,  avšak s výnimkou  prísľubov,  ktoré  možno  uplatniť  len  počas  likvidácie  inštitúcie, a to v porovnaní s vlastnými  zdrojmi  inštitúcie;
94)  ‚riziko  nadmerného  využívania  finančnej  páky‘:  je  riziko  vyplývajúce  zo  zraniteľnosti  inštitúcie z dôvodu  finančnej  páky  alebo  podmienenej  finančnej  páky,  ktoré  si  môže  vyžiadať  neplánované  opravné  opatrenia  jej  podnikateľského  plánu,  vrátane  núdzového  predaja  aktív,  ktorý  môže  vyústiť  do  straty  alebo  úpravy  hodnoty  zostávajúcich  aktív.“
Článok 116  ods. 4  uvedeného  nariadenia  stanovuje:
„Vo  výnimočných  situáciách  sa s expozíciami  voči  subjektom  verejného  sektora  môže  zaobchádzať  ako s expozíciami  voči  ústrednej  vláde,  regionálnej  vláde  alebo  miestnym  orgánom, v ktorých  jurisdikcii  boli  zriadené,  ak  podľa  stanoviska  príslušných  orgánov v tejto  jurisdikcii  neexistuje  rozdiel v riziku  medzi  takýmito  expozíciami  vzhľadom  na  existenciu  primeranej  záruky  zo  strany  ústrednej  vlády,  regionálnej  vlády  alebo  miestneho  orgánu.“
Článok 412  ods. 1  toho  istého  nariadenia  znie:
„Inštitúcie  majú v držbe  likvidné  aktíva,  ktorých  súčet  hodnôt  pokrýva  záporný  tok  likvidity  mínus  kladný  tok  likvidity  za  stresových  podmienok, s cieľom  zabezpečiť,  aby  inštitúcie  zachovávali  úrovne  vankúšov  likvidity,  ktoré  sú  primerané  na  vyrovnanie  sa s akoukoľvek  možnou  nerovnováhou  medzi  kladným a záporným  tokom  likvidity  za  závažne  stresových  podmienok  počas  obdobia  tridsiatich  dní.  …“
Článok 429  ods. 2 a 14  nariadenia  č. 575/2013  stanovuje:
„2.      Ukazovateľ  finančnej  páky  sa  vypočíta  ako  miera  kapitálu  inštitúcie  vydelená  veľkosťou  celkovej  expozície  tejto  inštitúcie a vyjadruje  sa v percentách.
…
…
14.      Príslušné  orgány  môžu  inštitúcii  povoliť,  aby z veľkosti  expozície  vylúčila  expozície,  ktoré  spĺňajú  všetky  tieto  podmienky:
a)      sú  expozíciami  voči  subjektu  verejného  sektora;
b)      zaobchádza  sa s nimi v súlade s článkom 116  ods. 4;
c)      vyplývajú z vkladov,  ktoré  musí  inštitúcia  na  základe  právnej  povinnosti  previesť  na  subjekt  verejného  sektora  uvedený v písmene  a)  na  účely  financovania  investícií  všeobecného  záujmu.“
Článok 429a  ods. 1 písm. j)  nariadenia  č. 575/2013,  zmeneného  nariadením  Európskeho  parlamentu a Rady  (EÚ)  2019/876 z 20. mája  2019  (Ú. v. EÚ L 150,  2019,  s. 1)  (ďalej  len  „zmenené  nariadenie  č. 575/2013“),  uplatniteľný  od  28. júna  2021 v súlade s článkom 3  ods. 2  nariadenia  2019/876,  stanovuje:
„1.      Odchylne  od  článku 429  ods. 4  môže  inštitúcia  zo  svojej  veľkosti  celkovej  expozície  vylúčiť  ktorékoľvek z týchto  expozícií:
…
j)      expozície,  ktoré  spĺňajú  všetky  tieto  podmienky:
i)      sú  expozíciami  voči  subjektu  verejného  sektora;
ii)      zaobchádza  sa s nimi v súlade s článkom 116  ods. 4;
iii)      vyplývajú z vkladov,  ktoré  musí  inštitúcia  na  základe  právnej  povinnosti  previesť  na  subjekt  verejného  sektora  uvedený v bode  i)  na  účely  financovania  investícií  všeobecného  záujmu.“

Nariadenie

č.
1024/2013
Odôvodnenie  55  nariadenia  č. 1024/2013  znie:
„Poverenie  úlohami  dohľadu  znamená  pre  ECB  značnú  zodpovednosť z hľadiska  ochrany  finančnej  stability v Únii a uplatňovania  jej  právomocí v oblasti  dohľadu  najúčinnejším a najprimeranejším  spôsobom.  …“
Článok 4  ods. 1 písm. d) a článok 4  ods. 3  tohto  nariadenia  stanovuje:
„1.      V rámci  článku 6  má  ECB v súlade s odsekom  3  tohto  článku  výhradnú  právomoc  vykonávať  na  účely  prudenciálneho  dohľadu v súvislosti  so  všetkými  úverovými  inštitúciami  usadenými v zúčastnených  členských  štátoch  tieto  úlohy:
…
d)      zabezpečovať  dodržiavanie  súladu s aktmi  uvedenými v článku 4  ods. 3  prvom  pododseku,  ktorými  sa  voči  úverovým  inštitúciám  stanovujú  prudenciálne  požiadavky v oblastiach  požiadaviek  na  vlastné  zdroje,  sekuritizácie,  obmedzení  veľkých  expozícií,  likvidity,  pákového  efektu a podávania  správ a zverejňovania  informácií o týchto  záležitostiach;
…
3.      ECB  na  účely  vykonávania  úloh,  ktorými  bola  poverená  podľa  tohto  nariadenia, a s cieľom  zabezpečiť  vysokú  úroveň  dohľadu  uplatňuje  celé  príslušné  právo  Únie a v prípade,  keď  sa  toto  právo  Únie  skladá  zo  smerníc,  vnútroštátne  právne  predpisy,  ktorými  sa  tieto  smernice  transponujú.  …“
Podľa  článku 6  ods. 1  uvedeného  nariadenia:
„ECB  vykonáva  svoje  úlohy v rámci  jednotného  mechanizmu  dohľadu  zloženého z ECB a príslušných  vnútroštátnych  orgánov.  ECB  zodpovedá  za  zabezpečenie  účinného a konzistentného  fungovania  jednotného  mechanizmu  dohľadu.“

Okolnosti predchádzajúce sporu
Crédit  Lyonnais  je  akciová  spoločnosť  založená  podľa  francúzskeho  práva,  ktorá  má  povolenie  ako  úverová  inštitúcia.  Táto  úverová  inštitúcia  je  dcérskou  spoločnosťou  Crédit  Agricole  SA a z tohto  titulu  podlieha  priamemu  prudenciálnemu  dohľadu  ECB.
Dňa  5. mája  2015  Crédit  agricole  vo  svojom  mene a v mene  subjektov,  ktoré  sú  súčasťou  skupiny  Crédit  agricole,  vrátane  Crédit  lyonnais,  požiadala  ECB o povolenie  vylúčiť  expozície  voči  Caisse  des  dépôts  et  consignations  (Štátna  depozitná  pokladnica,  Francúzsko,  ďalej  len  „ŠDP“)  vyplývajúce z vkladov  na  vkladných  knižkách  A,  ľudových  vkladných  knižkách a vkladných  knižkách  spoločného  trvalo  udržateľného  rozvoja,  ktoré  sa  podľa  uplatniteľnej  francúzskej  právnej  úpravy  musia  povinne  previesť  do  ŠDP  (ďalej  spolu  len  „regulované  úspory“) z veľkosti  expozície  na  účely  výpočtu  ukazovateľa  finančnej  páky.
Rozhodnutím z 24. augusta  2016  ECB  odmietla  udeliť  spoločnosti  Crédit  agricole  požadované  povolenie.  Toto  rozhodnutie  bolo  zrušené  rozsudkom  Všeobecného  súdu z 13. júla  2018,  Crédit  agricole/ECB  (T‑758/16,  EU:T:2018:472).
Dňa  26. júla  2018  Crédit  agricole  vo  svojom  mene,  ako  aj v mene  subjektov,  ktoré  sú  súčasťou  skupiny  Crédit  agricole,  vrátane  Crédit  lyonnais,  opätovne  požiadala  ECB o povolenie  vylúčiť  expozície  voči  ŠDP  vyplývajúce z vkladov  vložených  na  vkladné  knižky  regulovaných  úspor z veľkosti  expozície  na  účely  výpočtu  ukazovateľa  finančnej  páky.
ECB  po  tom,  čo  spoločnosti  Crédit  agricole  oznámila  návrh  rozhodnutia a dostala  jej  pripomienky v tejto  súvislosti,  prijala  3. mája  2019  sporné  rozhodnutie.
Týmto  rozhodnutím  boli  spoločnosti  Crédit  agricole a subjekty,  ktoré  sú  súčasťou  skupiny  Crédit  agricole, s výnimkou  spoločnosti  Crédit  lyonnais,  oprávnené  vylúčiť  všetky  svoje  expozície  voči  ŠDP  vyplývajúce z vkladných  knižiek  regulovaných  úspor z veľkosti  expozície  na  účely  výpočtu  ukazovateľa  finančnej  páky.  Naopak,  spoločnosti  Crédit  lyonnais  bolo  povolené  vylúčiť  iba  66 %.
Na  podporu  uvedeného  rozhodnutia  sa  ECB  domnievala,  že  podmienky  uvedené v článku 429  ods. 14 písm. a)  až  c)  nariadenia  č. 575/2013  boli v prejednávanej  veci  splnené.  ECB,  ktorá  sa  domnievala,  že  disponuje  diskrečnou  právomocou  na  udelenie  výnimky  podľa  tohto  ustanovenia,  uplatnila  metódu  zohľadňujúcu  tri  skutočnosti, a to  kreditnú  kvalitu  francúzskej  ústrednej  správy,  riziko  núdzového  predaja  aktív a úroveň  koncentrácie  expozícií  voči  ŠDP,  ktoré  vyplývajú z vkladov  vložených  na  vkladných  knižkách  regulovaných  úspor.
Na  záver  ECB  dospela k záveru,  že  expozície  voči  ŠDP  dohliadaných  subjektov  predstavujú  nízke  riziko.  Pokiaľ  však  ide o Crédit  lyonnais,  domnievala  sa,  pričom  vychádzala z hodnotenia  troch  prvkov  svojej  metodiky a najmä z desaťdňovej  lehoty  na  úpravu  medzi  pozíciami  tejto  úverovej  inštitúcie a pozíciami  ŠDP, z vysokej a narastajúcej  koncentrácie  expozícií  uvedenej  úverovej  inštitúcie  voči  ŠDP  súvisiacich s regulovanými  úsporami,  ako  aj  zo  skutočnosti,  že  na  túto  inštitúciu  sa  nevzťahuje  mechanizmus  solidarity  existujúci  na  úrovni  skupiny  Crédit  agricole,  že  rovnováha  medzi  záujmom  uplatňovať  rizikovo  neutrálny  ukazovateľ  finančnej  páky a záujmom  vyňať  niektoré  nízkorizikové  expozície  odôvodňuje,  aby  sa  jej  na  účely  výpočtu  tohto  ukazovateľa  udelilo  percento  vylúčenia  len  66 % pre  jej  expozície  voči  ŠDP.

Žaloba na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
Návrhom  podaným  do  kancelárie  Všeobecného  súdu  12. júla  2019  podala  Crédit  lyonnais  žalobu o neplatnosť  sporného  rozhodnutia v rozsahu, v akom  toto  rozhodnutie  odmieta  povoliť  spoločnosti  Crédit  lyonnais  vylúčiť  všetky  jej  expozície  voči  ŠDP  vyplývajúce z vkladov  na  vkladných  knižkách  regulovaných  úspor z veľkosti  expozície  na  účely  výpočtu  ukazovateľa  finančnej  páky.
Na  podporu  tejto  žaloby  Crédit  lyonnais  uviedla  tri  žalobné  dôvody  založené  po  prvé  na  porušení  článku 266 ZFEÚ  vyplývajúcom z toho,  že  ECB  nesprávne  vykonala  rozsudok  Všeobecného  súdu z 13. júla  2018,  Crédit  agricole/ECB  (T‑758/16,  EU:T:2018:472),  po  druhé  na  porušení  článku 429  ods. 14 a článku 400  ods. 1 písm. a)  nariadenia  č. 575/2013,  ako  aj  po  tretie  na  zjavne  nesprávnom  posúdení,  ktorého  sa  dopustila  ECB.
Všeobecný  súd  zamietol  prvý a druhý  žalobný  dôvod,  pričom v bode 69  napadnutého  rozsudku  konštatoval,  že  tvrdenie  uvedené v tretej  časti  prvého  žalobného  dôvodu,  ktoré  sa  týka  otázky,  či  posúdenie  vykonané  ECB  bolo v súlade s bodom 81  rozsudku z 13. júla  2018,  Crédit  agricole/ECB  (T‑758/16,  EU:T:2018:472),  treba  preskúmať  spoločne s tretím  žalobným  dôvodom.
V bodoch 101  až  123  napadnutého  rozsudku  Všeobecný  súd  preskúmal  prvú  časť  tretieho  žalobného  dôvodu  týkajúcu  sa  zjavne  nesprávneho  posúdenia,  ktorého  sa  dopustila  ECB v spornom  rozhodnutí  pri  posúdení  rizika  núdzového  predaja.
V rámci  tohto  preskúmania  Všeobecný  súd v prvom  rade v bodoch 107  až  114  napadnutého  rozsudku  uviedol,  že  regulované  úspory  majú  určité  podstatné  vlastnosti, a to  po  prvé  charakter  týchto  úspor  ako  „bezpečného  prístavu“ v prípade  bankovej  krízy,  ktorý  nebol  uvedený v spornom  rozhodnutí,  po  druhé  existencia  dvojitej  záruky  Francúzskej  republiky v súvislosti s regulovanými  úsporami a po  tretie  skutočnosť,  že  uvedené  úspory  nemôžu  prispieť k nadmernému  využívaniu  finančnej  páky,  keďže  musia  byť  prevedené  na  ŠDP, a teda  nemôžu  byť  na  rozdiel  od  iných  druhov  bankových  vkladov  investované  do  rizikových  alebo  nelikvidných  aktív.
Všeobecný  súd v druhom  rade v bodoch 105 a 115  až  117  tohto  rozsudku  konštatoval,  že  vzhľadom  na  skutočnosti  uvedené v bodoch 107  až  114  uvedeného  rozsudku  odôvodnenie  sporného  rozhodnutia  založené  na  mimoriadne  likvidnej  povahe  regulovaných  úspor  samo  osebe  nepostačuje  na  podloženie  záveru,  ku  ktorému  dospela  ECB  vo  vzťahu  ku  spoločnosti Crédit  lyonnais a podľa  ktorého v prejednávanej  veci  existovalo  riziko  núdzového  predaja  aktív,  takže  dôvodnosť  tohto  záveru  závisela  od  ďalšieho  prvku, z ktorého  ECB v podstate  vychádzala, a to  od  skúsenosti  vyplývajúcej z nedávnych  bankových  kríz.
V tejto  súvislosti  Všeobecný  súd  po  tretie v bodoch 118  až  122  toho  istého  rozsudku  konštatoval,  že  príklad,  ktorý  ECB  zohľadnila  pri  vyvodení  záveru,  že  skúsenosť s nedávnymi  bankovými  krízami  preukázala,  že  došlo k masívnym  výberom,  sa  netýkal  vkladov  vykazujúcich  vzhľadom  na  skutočnosti  pripomenuté v bode 23  tohto  rozsudku  dostatočne  blízke  vlastnosti s vkladmi  do  regulovaných  úspor.
Všeobecný  súd v bode 123  napadnutého  rozsudku  dospel k záveru,  že  prvej  časti  tretieho  žalobného  dôvodu  treba  vyhovieť,  keďže  ECB  pri  posúdení  rizika  núdzového  predaja  nevzala  do  úvahy  všetky  vlastnosti  regulovaných  úspor, a v bode 124  tohto  rozsudku z toho  vyvodil,  že  ECB  nevykonala  „správne  uplatnenie“  bodu 81  rozsudku z 13. júla  2018,  Crédit  agricole/ECB  (T‑758/16,  EU:T:2018:472),  takže  bolo  potrebné  prijať  tvrdenie  uvedené v tejto  súvislosti v tretej  časti  prvého  žalobného  dôvodu.
V bode 125  napadnutého  rozsudku  Všeobecný  súd  konštatoval,  že  odôvodnenie  sporného  rozhodnutia  týkajúce  sa  posúdenia  rizika  núdzového  predaja  je  teda  nezákonné.
V bode 126  tohto  rozsudku  sa  vzhľadom  na  metodológiu  použitú  ECB v spornom  rozhodnutí  domnieval,  že  ostatné  odôvodnenia  tohto  rozhodnutia  týkajúce  sa  kreditnej  kvality  francúzskej  ústrednej  správy a úrovne  koncentrácie  expozícií  voči  ŠDP,  aj  keby  neboli  nezákonné,  neumožňujú  odôvodniť  odmietnutie  žiadosti  spoločnosti  Crédit  lyonnais  zo  strany  ECB.  Na  základe  tejto  metodológie  by  totiž  zohľadnenie  len  týchto  odôvodnení  podľa  Všeobecného  súdu  neviedlo k tomu,  že  by  bolo  spoločnosti  Crédit  lyonnais  odmietnuté  úplné  uplatnenie  výnimky  stanovenej v článku 429  ods. 14  nariadenia  č. 575/2013.
V dôsledku  toho  Všeobecný  súd  bez  toho,  aby  vykonal  analýzu  tvrdení  týkajúcich  sa  ostatných  odôvodnení  sporného  rozhodnutia,  zrušil  toto  rozhodnutie v rozsahu, v akom  ECB  nepovolila  žalobkyni  vylúčiť z výpočtu  ukazovateľa  finančnej  páky  34 % jej  expozícií  voči  ŠDP  vyplývajúcich z vkladov  vložených  na  vkladných  knižkách  regulovaných  úspor z veľkosti  expozície  na  účely  výpočtu  ukazovateľa  finančnej  páky.

Návrhy účastníkov konania
ECB  svojím  odvolaním  navrhuje,  aby  Súdny  dvor:
–        zrušil  napadnutý  rozsudok  a
–        uložil  spoločnosti  Crédit  lyonnais  povinnosť  nahradiť  trovy  konania.
Crédit  lyonnais  navrhuje,  aby  Súdny  dvor:
–        zamietol  odvolanie  ako  zjavne  nedôvodné  a
–        uložil  ECB  povinnosť  nahradiť  trovy  konania.

O odvolaní
ECB  uvádza  na  podporu  svojho  odvolania  štyri  odvolacie  dôvody.  Prvý  odvolací  dôvod  je  založený  na  tom,  že  Všeobecný  súd  nerešpektoval  hranice  výkonu  svojho  súdneho  preskúmania.  Druhý  až  štvrtý  odvolací  dôvod  sú  založené  na  porušení  povinnosti  odôvodnenia,  skreslení  dôkazov  predložených  Všeobecnému  súdu a porušení  článku 4  ods. 1  bodu 94,  ako  aj  článku 429  ods. 14  nariadenia  č. 575/2013.

Argumentácia

účastníkov

konania
V rámci  svojho  prvého  odvolacieho  dôvodu  sa  ECB  domnieva,  že  Všeobecný  súd  prekročil  hranice  výkonu  svojho  súdneho  preskúmania.
ECB  na  úvod  uvádza,  že  pokiaľ  inštitúcie  alebo  orgány  Únie  disponujú  širokou  mierou  voľnej  úvahy,  najmä z dôvodu  komplexných  hospodárskych  posúdení,  ktoré  musia  vykonať,  je  právomoc  preskúmania  súdov  Únie  obmedzená.  Okrem  chýbajúceho  alebo  nedostatočného  odôvodnenia,  skreslenia  skutkového  stavu,  nesprávneho  právneho  posúdenia a zneužitia  právomoci  môžu  len  sankcionovať  zjavne  nesprávne  posúdenie,  ktorého  sa  dopustila  dotknutá  inštitúcia  alebo  orgán  pri  prijímaní  rozhodnutia,  ktoré  im  bolo  predložené,  pričom  však  posúdenie  tejto  inštitúcie  alebo  tohto  orgánu  nenahrádzajú  svojím  posúdením.
Zo  znenia  článku 429  ods. 14  nariadenia  č. 575/2013  vyplýva,  že  príslušné  orgány  uvedené v tomto  ustanovení  majú  širokú  mieru  voľnej  úvahy,  najmä  pokiaľ  ide o ich  technickú  právomoc v oblasti  bankového  dohľadu a dôverné  informácie,  ku  ktorým  môžu  mať z tohto  dôvodu  prístup.  Uvedené  ustanovenie  totiž  stanovuje,  že  aj  keď  dotknuté  expozície  spĺňajú  podmienky,  ktoré  sú v ňom  vymenované,  príslušné  orgány  môžu  povoliť  alebo  odmietnuť  vylúčenie  merania  expozície, o ktoré  žiada  inštitúcia.
V tejto  súvislosti  však  Všeobecný  súd  nepreukázal,  že  závery  ECB  boli  zjavne  nedôvodné  vzhľadom  na  skutkové  okolnosti,  ktoré  ECB  preukázala. V skutočnosti  sa  opieral o iné  dôvody,  než  sú  dôvody,  ktoré  ECB  uviedla  na  podporu  sporného  rozhodnutia.  Okrem  toho,  že  dôvody  uvedené  Všeobecným  súdom  sú  nepresné,  preskúmanie  vykonané  Všeobecným  súdom v prejednávanej  veci  znamenalo,  že  bolo  naň  prenesené  vykonanie  komplexných  ekonomických  posúdení.
Zatiaľ  čo  teda  ECB v napadnutom  rozhodnutí  usúdila,  že  riziko  núdzového  predaja,  hoci  málo  pravdepodobné,  existovalo, a že  ak  by  sa v prípade  spoločnosti Crédit  Lyonnais  naplnilo,  mohlo  by  viesť k značným  stratám  vzhľadom  na  úroveň  expozície  tejto  úverovej  inštitúcie  voči  ŠDP,  Všeobecný  súd  na  základe  svojho  vlastného  posúdenia  určitých  vlastností  regulovaných  úspor  dospel k záveru,  že  toto  riziko  nebolo v prípade  spoločnosti  Crédit  lyonnais  preukázané.  Všeobecný  súd  preto  nahradil  posúdenie  vykonané  ECB  svojím  vlastným  posúdením.
K takémuto  nahradeniu  došlo  vo  vzťahu k viacerým  dôvodom  sporného  rozhodnutia.
Po  prvé  ECB  vytýka  Všeobecnému  súdu,  že v bodoch 107  až  110  napadnutého  rozsudku  konštatoval,  že  keďže  regulované  úspory  majú  povahu  „bezpečného  prístavu“,  je  nepravdepodobné  alebo  len  málo  pravdepodobné,  že  vklady  vložené  na  vkladné  knižky  regulovaných  úspor  budú  predmetom  masívnych  výberov  vkladateľov  počas  krátkeho  časového  obdobia.  Ona  však  neignorovala  tento  charakter  „bezpečného  prístavu“ v prípade  bankovej  krízy,  ale  dospela k záveru,  že  táto  charakteristika  neumožňuje v prípade  neexistencie  právneho  mechanizmu  obmedzujúceho  možnosť  výberu  vkladateľov  úplne  vylúčiť  riziko  masívnych  výberov.
ECB  sa  domnieva,  že  hoci  odôvodnenie  uvedené  na  podporu  sporného  rozhodnutia  bolo  koherentné,  dôkazy, o ktoré  sa  Všeobecný  súd  opieral v napadnutom  rozsudku,  nie  sú  relevantné z dôvodu  ich  zastaranosti  alebo  všeobecnej  povahy,  že  Všeobecný  súd  ich  nesprávne  vyložil a že  nemôžu  podložiť  závery,  ktoré z nich  vyvodil v tomto  rozsudku.
Po  druhé  ECB  tvrdí,  že  Všeobecný  súd  sa v bode 113  napadnutého  rozsudku  nesprávne  domnieval,  že  vklady  vložené  na  vkladné  knižky s regulovanými  úsporami,  ktoré  na  ŠDP  previedla  Crédit  lyonnais,  nemohli  viesť k riziku  nadmerného  využívania  finančnej  páky,  hoci  ECB  sa v spornom  rozhodnutí  domnievala,  že  toto  riziko,  hoci  nízke,  nemožno  ignorovať.
V tejto  súvislosti  ECB  uvádza,  že  povinnosť  previesť  na  ŠDP  časť  vkladov  vložených  na  vkladné  knižky  regulovaných  úspor  je  jednou z podmienok,  ktoré  musia  expozície  spĺňať v súlade s článkom 429  ods. 14 písm. c)  nariadenia  č. 575/2013,  aby  mohli  byť  vylúčené z veľkosti  expozície  na  účely  výpočtu  ukazovateľa  finančnej  páky. Všeobecný  súd  tým,  že  dospel k záveru,  že  táto  podmienka  postačuje  na  vylúčenie  akéhokoľvek  rizika  nadmerného  využívania  finančnej  páky,  nahradil  posúdenie  ECB  svojím  posúdením a nezohľadnil  definíciu  tohto  rizika  uvedenú v článku 4  ods. 1  bode 94  tohto  nariadenia,  ktorý  neodkazuje  na  slobodu  používania  vkladov. ECB  sa  domnieva,  že  na  účely  určenia,  či  existuje  riziko  nadmerného  využívania  finančnej  páky v zmysle  tohto  ustanovenia,  treba  určiť,  či  je  inštitúcia  schopná  splniť  povinnosť v čase,  keď  musí  byť  splnená, a v prípade,  že  to  tak  nie  je,  či  musí  pristúpiť k núdzovému  predaju,  aby  mohla  splniť  túto  povinnosť. V prejednávanej  veci  nemohlo  byť  vylúčené  riziko  nadmerného  využívania  finančnej  páky  na  jednej  strane,  pretože  neexistovala  simultánnosť  medzi  výbermi  súm  uložených  na  vkladných  knižkách  regulovaných  úspor,  ktoré  uskutočnili  vkladatelia, a vrátením  týchto  súm  zo  strany  ŠDP a na  druhej  strane  neexistovala  právna  úprava  obmedzujúca  možnosť  výberu  uvedených  súm.
Po  tretie  ECB  uvádza,  že  Všeobecný  súd  sa v bode 122  napadnutého  rozsudku  domnieval,  že z dôvodu  ochrany  vkladných  knižiek  regulovaných  úspor  stanovenej  dvojitou  zárukou  Francúzskej  republiky  vkladatelia  vnímajú  úroveň  bezpečnosti  týchto  vkladných  knižiek  ako  vyššiu  než  úroveň  bezpečnosti  vkladov,  na  ktoré  sa  vzťahuje  len  ochrana  prostredníctvom  mechanizmu  ochrany  vyplývajúceho z prebratia  smernice  Európskeho  parlamentu a Rady  2014/49/EÚ  zo  16. apríla  2014 o systémoch  ochrany  vkladov  (Ú. v. EÚ L 173,  2014,  s. 149).  Všeobecný  súd  usúdil,  že  táto  dvojitá  záruka  prispieva k zabráneniu  tomu,  aby  tieto  úspory  boli  predmetom  masívnych  výberov  počas  krátkeho  časového  obdobia.  ECB  sa  však v spornom  rozhodnutí  domnievala,  že  uvedená  dvojitá  záruka  nemôže  zabrániť  akémukoľvek  riziku  masívnych  výberov v takomto  časovom  období, a preto  sa  toto  riziko  musí  zohľadniť  na  účely  posúdenia  rizika  nadmerného  využívania  finančnej  páky.
Po  štvrté  ECB  tvrdí,  že  Všeobecný  súd v bode 116  napadnutého  rozsudku  nahradil  jej  vlastné  posúdenie  tým,  že  sa  domnieval,  že  likvidná  povaha  vkladov  vložených  na  vkladných  knižkách  regulovaných  úspor  prispievala k tomu,  že  tieto  vkladné  knižky  majú v čase  krízy  postavenie  „bezpečného  prístavu“.  ECB  sa  však  domnievala,  že  treba  zohľadniť  skutočnosť,  že  likvidita  regulovaných  úspor  bránila  vylúčeniu  akékoľvek  rizika  hromadného  výberu  počas  krátkeho  obdobia.
Okrem  toho  Všeobecný  súd  vychádzal z výňatku z výročnej  správy  Observatoire  de  l’épargne  réglementée  (Stredisko  pre  monitorovanie  regulovaných  úspor,  Francúzsko),  ktorého  obsah  neumožňuje  podložiť  závery,  ktoré z toho  Všeobecný  súd  vyvodil.
Crédit  lyonnais  sa  domnieva,  že  tvrdenia  ECB  nie  sú  dôvodné.
Tvrdí,  že  Všeobecný  súd  správne  uplatnil  štandardy  súdneho  preskúmania  stanovené  judikatúrou  Súdneho  dvora v oblastiach, v ktorých  autor  rozhodnutia,  ktorého  zrušenie  sa  navrhuje,  disponuje  voľnou  úvahou.  Toto  preskúmanie  podľa  tejto  judikatúry, a to  aj v oblasti  menovej  politiky,  vyžaduje,  aby  sa  overilo  dodržanie  určitých  procesných  požiadaviek,  medzi  ktoré  patrí  povinnosť  starostlivo a nestranne  preskúmať  všetky  okolnosti  danej  situácie.
Všeobecný  súd  sa v napadnutom  rozsudku  domnieval,  že  ECB  sa v rámci  svojej  analýzy  vlastností  regulovaných  úspor,  ktorej  cieľom  bolo  posúdiť  prudenciálne  riziko  spojené s expozíciami  spoločnosti  Crédit  lyonnais  voči  ŠDP,  zjavne  opierala o skutočnosti,  ktoré  nie  sú v tejto  súvislosti  relevantné, a opomenula  zohľadniť  alebo  úmyselne  nezohľadnila  relevantné  skutočnosti, a to  postavenie  týchto  vkladných  knižiek  ako  „bezpečného  prístavu“ v čase  krízy,  neexistenciu  slobody  pri  používaní  vkladov  vložených  na  uvedené  vkladné  knižky  inštitúciou,  ktorá  ich  prijíma, a dvojitú  záruku  Francúzskej  republiky.
Crédit  lyonnais  spochybňuje  tvrdenia  ECB  uvedené  proti  odôvodneniu  Všeobecného  súdu.
Po  prvé  Crédit  lyonnais  tvrdí,  že  Všeobecný  súd  poukázal  na  medzeru v odôvodnení  ECB,  keďže  ECB  vychádzala  výlučne z likvidity  vkladov  vložených  na  vkladných  knižkách  regulovaných  úspor  bez  toho,  aby  zohľadnila  povahu  týchto  vkladných  knižiek  ako  „bezpečného  prístavu“ v čase  krízy.  Takáto  povaha,  ktorú  ECB  nespochybňuje,  by  znamenala,  že  uvedené  vkladné  knižky  majú  len  slabú  schopnosť  vystaviť  inštitúciu,  ktorá  prijala  tieto  úspory,  riziku  masívnych  výberov v prípade  krízy.
Crédit  lyonnais  okrem  toho  tvrdí,  že  ECB  pred  Všeobecným  súdom  nespochybnila  dôkazy,  ktoré  predložila  vo  svojej  žalobe  na  prvom  stupni a ktoré  boli  zohľadnené v odôvodnení  napadnutého  rozsudku.
Po  druhé,  pokiaľ  ide o posúdenie  rizika  finančnej  páky,  Všeobecný  súd  správne  zohľadnil  zámer  normotvorcu,  ako  je  uvedený v bodoch 48  až  51  rozsudku z 13. júla  2018,  Crédit  agricole/ECB  (T‑758/16,  EU:T:2018:472), a analýzy  Európskeho  orgánu  pre  bankovníctvo  (ďalej  len  „EBA“). Okrem  toho  sa  obmedzil  na  konštatovanie,  že  vklady  vložené  na  vkladných  knižkách  regulovaných  úspor  nie  sú  voľne k dispozícii  inštitúciám,  ktoré  ich  prijímajú.
Po  tretie  Všeobecný  súd v súvislosti s dvojitou  zárukou  Francúzskej  republiky v prospech  vkladov  vložených  na  vkladných  knižkách  regulovaných  úspor v bodoch 114 a 122  napadnutého  rozsudku  len  konštatoval,  že  systém  ochrany  vkladov  zavedený  smernicou  2014/49  nemá  rovnaké  vlastnosti  ako  tento  mechanizmus  dvojitej  záruky,  najmä  pokiaľ  ide o vnímanie  bezpečnosti  vkladov  sporiteľmi. Všeobecný  súd  sa  tak  domnieval,  že  odôvodnenie  ECB v rozsahu, v akom  je  založené  výlučne  na  systéme  zavedenom  touto  smernicou a nezohľadňuje  dvojitú  záruku  Francúzskej  republiky,  nie  je  relevantné  na  účely  posúdenia  rizika  finančnej  páky,  ktorému  sumy  vložené  na  vkladné  knižky  regulovaných  úspor  vystavujú  spoločnosť  Crédit  lyonnais.
Po   štvrté Všeobecný súd v bode 115 napadnutého rozsudku zohľadnil všetky dôkazy, ktoré mu boli predložené v rámci preskúmania sporu, ktorý mu bol predložený, pričom sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia pri ich výklade. ECB  nepredložila  dôkazy  podporujúce  jej  tvrdenie,  podľa  ktorého  likvidita  vkladov  vložených  na  vkladné  knižky  regulovaných  úspor  sama  osebe  vytvára  riziko  núdzového  predaja. Všeobecný súd tak v bode 116 napadnutého rozsudku zohľadnil skutočnosť, že táto povaha môže skutočne podporiť výbery sporiteľmi, ale konštatoval medzeru v odôvodnení sporného rozhodnutia, keďže toto rozhodnutie je v tejto súvislosti založené výlučne na uvedenej povahe a ignoruje dôkazy predložené v opačnom zmysle.

Posúdenie

Súdnym

dvorom
Ako  Všeobecný  súd v podstate  pripomenul v bode 98  napadnutého  rozsudku,  keďže  ECB  disponuje  širokou  mierou  voľnej  úvahy  pri  rozhodovaní,  či  prizná  alebo  neprizná  výhodu  podľa  článku 429  ods. 14  nariadenia  č. 575/2013,  súdne  preskúmanie,  ktoré  musí  súd  Únie  vykonať v súvislosti s dôvodnosťou  odôvodnenia  takého  rozhodnutia,  akým  je  sporné  rozhodnutie,  nesmie  viesť k tomu,  aby  nahradil  posúdenie  ECB  svojím  vlastným  posúdením,  ale  má  overiť,  či  toto  rozhodnutie  nespočíva  na  vecne  nesprávnych  skutočnostiach a či  nie  je  poznačené  zjavne  nesprávnym  posúdením  alebo  zneužitím  právomoci  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 25. januára  1979,  Racke,  98/78,  EU:C:1979:14,  bod 5; z 18. júla  2007,  Industrias  Químicas  del  Vallés/Komisia, C‑326/05 P,  EU:C:2007:443,  bod 76; z 11. septembra  2014,  CB/Komisia, C‑67/13 P,  EU:C:2014:2204,  bod 46,  ako  aj z 11. decembra  2018,  Weiss a i., C‑493/17,  EU:C:2018:1000,  bod 24).
V tejto  súvislosti z ustálenej  judikatúry  vyplýva,  že  súd  Únie  musí  overiť  nielen  vecnú  presnosť,  spoľahlivosť a koherentnosť  predložených  dôkazov,  ale  tiež  preskúmať,  či  tieto  dôkazy  predstavujú  súbor  relevantných  údajov,  ktoré  treba  zohľadniť  pri  posúdení  komplexnej  situácie, a či  sú  spôsobilé  opodstatniť  závery,  ktoré  sa z nich  vyvodili  (rozsudky z 26. marca 2019,  Komisia/Taliansko, C‑621/16 P,  EU:C:2019:251,  bod 104,  ako  aj z 11. novembra  2021,  Autostrada  Wielkopolska/Komisia a Poľsko, C‑933/19 P,  EU:C:2021:905,  bod 117).
Ak  totiž  inštitúcia  disponuje  širokou  mierou  voľnej  úvahy,  má  zásadný  význam  dodržiavanie  procesných  záruk,  medzi  ktoré  patrí  povinnosť  inštitúcie  starostlivo a nestranne  preskúmať  všetky  relevantné  okolnosti  danej  situácie  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 21. novembra  1991,  Technische  Universität  München, C‑269/90,  EU:C:1991:438,  bod 14,  ako  aj z 11. decembra  2018,  Weiss a i., C‑493/17,  EU:C:2018:1000,  bod 30).
V prejednávanej  veci  Všeobecný  súd s cieľom  rozhodnúť o dôvodnosti  posúdenia  ECB  týkajúceho  sa  existencie  rizika  núdzového  predaja  najprv v bodoch 107  až  114  napadnutého  rozsudku  posúdil  niektoré  skutočnosti  týkajúce  sa  vlastností  vkladných  knižiek  regulovaných  úspor,  na  ktoré  poukázala  Crédit  lyonnais  vo  svojej  žalobe  na  prvom  stupni, a to  ich  postavenie  „bezpečného  prístavu“ v prípade  bankovej  krízy,  neexistenciu  slobody  pri  využívaní  vkladov  vložených  na  tieto  vkladné  knižky  inštitúciou,  ktorá  ich  prijíma,  ako  aj  dvojitú  záruku  Francúzskej  republiky,  ktorá  sa  vzťahuje  na  tieto  vklady.
Na  účely  tohto  posúdenia  Všeobecný  súd  vykonal  najmä  porovnanie  medzi  vlastnosťami  vkladov  vložených  na  vkladné  knižky  regulovaných  úspor a vlastnosťami  bežných  vkladov. V bodoch 111 a 113  tohto  rozsudku  tak  konštatoval,  že  druhé z nich  môžu  byť  investované  do  aktív,  ktoré  by  mohli  prispieť k vytvoreniu  nadmerného  využívania  finančnej  páky,  zatiaľ  čo v prípade  prvých z nich  je  len  málo  pravdepodobné,  že  prispejú k vytvoreniu  takejto  finančnej  páky.
Všeobecný  súd  ďalej v bode 115  uvedeného  rozsudku a vzhľadom  na  posúdenie  skutočností  uvedených v bodoch 107  až  114  toho  istého  rozsudku  konštatoval,  že  odôvodnenie  založené  na  osobitne  likvidnej  povahe  vkladov  vložených  na  tieto  vkladné  knižky  samo  osebe  neumožňuje  preukázať  dôvodnosť  záveru  ECB,  podľa  ktorého  expozície  voči  ŠDP v súvislosti s týmito  vkladmi  predstavovali  riziko  núdzového  predaja.
Všeobecný  súd v bode 116  toho  istého  rozsudku  dodal,  že z dôkazov  predložených  spoločnosťou  Crédit  lyonnais  vyplýva,  že  posúdenie  ECB  týkajúce  sa  vplyvu  osobitne  likvidnej  povahy  uvedených  vkladov  na  riziko  núdzového  predaja  nezohľadňuje  skutočnosť,  že  táto  povaha  sa v prípade  bankovej  krízy  podieľa  aj  na  kvalite  „bezpečného  prístavu“  regulovaných  úspor,  podobne  ako  ich  vysoká  úroveň  bezpečnosti.
Všeobecný  súd  napokon v bode 120  napadnutého  rozsudku  konštatoval,  že  príklad,  na  ktorom  bol  založený  záver  ECB,  podľa  ktorého  expozície  voči  ŠDP v súvislosti s vkladmi  vloženými  na  vkladné  knižky  regulovaných  úspor  predstavovali  riziko  núdzového  predaja,  sa  netýkal  vkladov,  ktoré  mali  dostatočne  podobné  vlastnosti  ako  tieto  vkladné  knižky  na  to,  aby  mohli  byť  riadne  zohľadnené.
V tejto  súvislosti  sa  Všeobecný  súd v bode 122  tohto  rozsudku s odkazom  na  posúdenia  vykonané v bodoch 107  až  110 a 114  uvedeného  rozsudku  domnieval,  že  možnosť,  že  tieto  vklady  budú  predmetom  masívnych a náhlych  výberov v prípade  krízy,  sa  líši  od  možnosti  týkajúcej  sa  vkladov,  ktoré  ECB v napadnutom  rozhodnutí  zohľadnila  ako  príklad.
Všeobecný  súd z toho v bodoch 125 a 126  napadnutého  rozsudku  vyvodil,  že  odôvodnenie  sporného  rozhodnutia  založené  na  úrovni  rizika  núdzového  predaja  bolo  „nezákonné“, a preto  ďalšie  dva  prvky  metodológie  uvedenej  aj v bode 17  tohto  rozsudku, a to  kreditná  kvalita  francúzskej  ústrednej  správy a úroveň  koncentrácie  expozícií  spoločnosti  Crédit  lyonnais  voči  ŠDP,  nemohli  viesť k tomu,  že  ECB v spornom  rozhodnutí  odmietla  priznať  spoločnosti  Crédit  lyonnais  výnimku  stanovenú v článku 429  ods. 14  nariadenia  č. 575/2013  pre  všetky  expozície  tejto  úverovej  inštitúcie  voči  ŠDP. V bode 127  napadnutého  rozsudku  preto  zrušil  toto  rozhodnutie v rozsahu, v akom  ním  bolo  odmietnuté  vylúčiť z výpočtu  ukazovateľa  finančnej  páky  spoločnosti  Crédit  lyonnais  34 % týchto  expozícií.
Z bodov  napadnutého  rozsudku  uvedených v bodoch 58  až  64  tohto  rozsudku  vyplýva,  že  na  účely  odôvodnenia  tohto  čiastočného  zrušenia  sporného  rozhodnutia  Všeobecný  súd  jednak  vykonal  svoje  vlastné  posúdenie  vlastností  regulovaných  úspor,  pričom  dospel  najmä k záveru,  že  postavenie  regulovaných  úspor  ako  „bezpečného  prístavu“  je  protiváhou  likvidity  týchto  úspor, a jednak  konštatoval,  že  ECB  založila  svoje  odôvodnenie  týkajúce  sa  skúseností z nedávnych  bankových  kríz  na  príklade  výberu  vkladov,  ktorých  vlastnosti  neboli  dosť  blízke  vlastnostiam  regulovaných  úspor,  keďže  regulované  úspory  sa  odlišujú  od  vkladov,  na  ktoré  sa  vzťahuje  tento  príklad, a to  tým,  že  inštitúcia,  ktorá  ich  prijíma,  nemá  slobodu  používať  vklady  vložené  na  vkladné  knižky  regulovaných  úspor,  ako  aj  na  ich  postavení  „bezpečného  prístavu“ v prípade  bankovej  krízy  spojenej s dvojitou  zárukou  Francúzskej  republiky,  ktorú  požívajú  tieto  vklady.
Všeobecný  súd  sa  tak  domnieval,  že  úroveň  rizika  núdzového  predaja,  ktorá  vyplývala z jeho  vlastného  posúdenia  vlastností  regulovaných  úspor a ich  kumulovaného  účinku,  nebola  dostatočne  vysoká  na  to,  aby  odôvodnila  odmietnutie  vylúčiť  všetky  expozície  spoločnosti  Crédit  lyonnais  voči  ŠDP z merania  jej  expozícií  na  účely  výpočtu  ukazovateľa  finančnej  páky.
V prvom  rade  však  treba  konštatovať,  že  Všeobecný  súd  nespochybnil  zistenia  ECB  týkajúce  sa  vlastností  regulovaných  úspor,  ktoré  ju  viedli k záveru,  že  tieto  charakteristiky  neumožňovali  úplne  vylúčiť  akékoľvek  riziko  masívnych  výberov,  ktoré  by  mohli  prinútiť  Crédit  lyonnais,  aby  uskutočnila  núdzové  predaje  počas  desaťdňovej  lehoty  na  úpravu  medzi  jej  vlastnými  pozíciami a pozíciami  ŠDP.
Z bodu 116  napadnutého  rozsudku  tak  vyplýva,  že  Všeobecný  súd  sa  pri  posúdení  vlastností  regulovaných  úspor  domnieval,  že  vysoká  likvidita  týchto  úspor a dvojitá  záruka  Francúzskej  republiky,  ktorú  požívajú  sumy  uložené  na  vkladných  knižkách  regulovaných  úspor,  prispievajú k tomu,  aby  im  bolo  priznané  postavenie  „bezpečného  prístavu“ v prípade  bankovej  krízy.  Ako  pritom  ECB  tvrdí  pred  Súdnym  dvorom,  na  účely  posúdenia  rizika  núdzového  predaja v spornom  rozhodnutí  zohľadnila  vlastnosti,  ktoré  podľa  Všeobecného  súdu  dávajú  tým  istým  úsporám  kvalitu  „bezpečného  prístavu“.
V tejto  súvislosti  treba  zdôrazniť,  že  Všeobecný  súd  nespochybnil  zistenia  ECB  uvedené v spornom  rozhodnutí  týkajúce  sa  vysokej  likvidity  regulovaných  úspor v prípade  neexistencie  zákonného  ustanovenia  obmedzujúceho  výbery  týchto  úspor,  ako  aj  povinnosti  spoločnosti  Crédit  lyonnais  vrátiť  vklady  vkladateľom  počas  desaťdňovej  lehoty  na  úpravu  medzi  jej  vlastnými  pozíciami a pozíciami  ŠDP.
V dôsledku  toho  sa  nemožno  domnievať,  že  odôvodnenie,  na  základe  ktorého  Všeobecný  súd  pristúpil k čiastočnému  zrušeniu  sporného  rozhodnutia,  spochybňuje  vecnú  správnosť,  spoľahlivosť a koherentnosť  skutočností  zohľadnených v tomto  rozhodnutí,  ani  že  preukazuje,  že  tieto  skutočnosti  nepredstavujú  všetky  relevantné  údaje,  ktoré  musí  ECB v prejednávanej  veci  zohľadniť.
V druhom  rade v rozsahu, v akom  Všeobecný  súd  napriek  tomu  dospel k záveru,  že  údaje  zohľadnené  ECB  nemohli  podložiť  závery,  ktoré  sa z nich  vyvodili v spornom  rozhodnutí,  treba  konštatovať,  že  tento  záver  Všeobecného  súdu  vyplýva z jeho  vlastného  posúdenia  úrovne  rizika  núdzových  predajov,  pričom  toto  posúdenie  sa  napriek  tomu,  že  sa  opiera o tie  isté  skutočnosti,  aké  zohľadnila  ECB,  odchyľuje  od  posúdenia  vykonaného  touto  inštitúciou  bez  toho,  aby  preukázalo  jeho  zjavne  nesprávny  charakter.
Týmto  odôvodnením  Všeobecný  súd  nevykonal  preskúmanie  zjavne  nesprávneho  posúdenia,  ktoré  mu  prislúchalo, v súlade s judikatúrou  pripomenutou v bodoch 55  až  57  tohto  rozsudku,  ale  nahradil  posúdenie  ECB  svojím  vlastným  posúdením, a to v prípade,  keď  táto  inštitúcia  disponuje  širokou  mierou  voľnej  úvahy.
Okrem  toho,  pokiaľ  ide o posúdenie  Všeobecného  súdu v bodoch 117  až  122  napadnutého  rozsudku  týkajúce  sa  odôvodnenia  ECB  založeného  na  skúsenostiach z nedávnych  bankových  kríz,  Všeobecný  súd v tomto  rozsudku  nepreukázal, v čom  úvahy  uvedené v bode 121  tohto  rozsudku,  podľa  ktorých  vklady  vykonané z titulu  regulovaných  úspor  nemožno  investovať,  na  rozdiel  od  vkladov  splatných  na  požiadanie  uvedených v bode 118  uvedeného  rozsudku,  do  rizikových  alebo  nelikvidných  aktív,  preukazujú  zjavne  nesprávne  posúdenie  rizikového  scenára  masívnych  výberov,  ktoré  vykonala  ECB  pri  analýze  rizika  núdzových  predajov,  ktorému  bola  vystavená  Crédit  lyonnais.  To  isté  platí,  pokiaľ  ide o úvahy  uvedené v bode 122  toho  istého  rozsudku a založené  na  rozdiele  medzi  dvojitou  zárukou  Francúzskej  republiky,  ktorá  sa  vzťahuje  na  regulované  úspory, a mechanizmom  ochrany  vyplývajúcim  zo  smernice  2014/49.
Z toho  vyplýva,  že  Všeobecný  súd  zrušil  sporné  rozhodnutie v rozsahu, v akom  sa  týka  spoločnosti  Crédit  lyonnais,  pričom  nahradil  posúdenie  rizika  núdzových  predajov,  ktorému  bola  vystavená  Crédit  lyonnais,  svojím  vlastným  posúdením  bez  toho,  aby  preukázal, v čom  je  posúdenie  ECB  obsiahnuté v tomto  rozhodnutí v tejto  súvislosti  postihnuté  zjavne  nesprávnym  posúdením.  Tým  prekročil  hranice  svojho  súdneho  preskúmania  pripomenuté v bode 55  tohto  rozsudku.  Rovnako  sa  nesprávne  domnieval,  že  ECB  si  nesplnila  svoju  povinnosť  starostlivo a nestranne  preskúmať  všetky  relevantné  skutočnosti  predmetnej  situácie,  ktorá  jej  vyplýva z judikatúry  pripomenutej v bode 57  tohto  rozsudku.
Z vyššie  uvedeného  vyplýva,  že  bez  toho,  aby  bolo  potrebné  preskúmať  ostatné  odvolacie  dôvody,  treba  vyhovieť  prvému  odvolaciemu  dôvodu a v dôsledku  toho  zrušiť  napadnutý  rozsudok v rozsahu, v akom  sa  ním  vyhovelo  prvej  časti  tretieho  žalobného  dôvodu a čiastočne  tretej  časti  prvého  žalobného  dôvodu a čiastočne  zrušilo  sporné  rozhodnutie.

O žalobe na prvom stupni
Podľa  článku 61  prvého  odseku  Štatútu  Súdneho  dvora  Európskej  únie  môže  Súdny  dvor v prípade  zrušenia  rozhodnutia  Všeobecného  súdu  sám  vydať  konečný  rozsudok,  ak  to  stav  konania  dovoľuje.
Tak  je  to v prejednávanej  veci,  keďže  Súdny  dvor  má k dispozícii  všetky  informácie  potrebné  na  rozhodnutie o žalobe  spoločnosti  Crédit  lyonnais  podanej  na  prvom  stupni.
Táto  žaloba  je  založená  na  piatich  žalobných  dôvodoch  uvedených v bode 20  tohto  rozsudku.
Ako  vyplýva z bodu 21  tohto  rozsudku,  prvý  žalobný  dôvod, s výnimkou  tvrdenia v jeho  tretej  časti,  ktoré  sa  týka  porušenia  článku 266 ZFEÚ v dôsledku  nesprávneho  vykonania  ECB  bodu 81  rozsudku z 13. júla  2018,  Crédit  Agricole/ECB  (T‑758/16,  EU:T:2018:472), a druhý  žalobný  dôvod  Všeobecný  súd  zamietol  bez  toho,  aby  Crédit  lyonnais v rámci  vzájomného  odvolania  spochybnila  správnosť  posúdení,  ktoré  Všeobecný  súd v súvislosti s nimi  vykonal.  Za  týchto  podmienok  je  napadnutý  rozsudok,  pokiaľ  ide o tieto  posúdenia,  právoplatný, a to  napriek  čiastočnému  zrušeniu  tohto  rozsudku  vyplývajúcemu z vyhovenia  prvému  odvolaciemu  dôvodu  ECB  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok  zo  4. marca 2021,  Komisia/Fútbol  Club  Barcelona, C‑362/19 P,  EU:C:2021:169,  bod 109  až  111).
Z toho  vyplýva,  že  Súdny  dvor  musí  preskúmať  len  tretí  žalobný  dôvod  uplatnený v prvostupňovom  konaní,  ako  aj  tvrdenie  uvedené v tretej  časti  prvého  žalobného  dôvodu  uvedené v predchádzajúcom  bode.

O
tretej

časti

prvého

žalobného

dôvodu
a
prvej

časti

tretieho

žalobného

dôvodu

Argumentácia účastníkov konania
V tretej  časti  prvého  žalobného  dôvodu a v prvej  časti  tretieho  žalobného  dôvodu,  ktoré  treba  preskúmať  spoločne,  Crédit  lyonnais  tvrdí,  že  ECB  pri  posúdení  rizika  núdzového  predaja  nevykonala  podrobnú  analýzu  vlastností  vkladných  knižiek  regulovaných  úspor,  hoci  tak  mala  urobiť v súlade s judikatúrou,  ktorá  je  tiež  pripomenutá v bode 57  tohto  rozsudku.
Crédit  lyonnais  po  prvé  tvrdí,  že  viaceré  štúdie a ekonomické  správy  preukazujú,  že  tieto  vkladné  knižky  predstavujú  „bezpečný  prístav“ v prípade  bankovej  krízy z dôvodu  záruky  zo  strany  Francúzskej  republiky,  ktorú  požívajú  vklady  na  týchto  knižkách,  čo v skutočnosti  predstavuje  mimoriadne  bezpečný  sporiaci  produkt,  takže  predpoklad  hromadného  výberu  týchto  vkladov v čase  krízy  nie  je  vierohodný.
Crédit  lyonnais v tejto  súvislosti  spochybňuje  odkaz  ECB  na  scenár  výberov  týkajúci  sa  10  až  30 % krytých  vkladov  za  menej  ako  päť  dní,  ktorý  predstavuje  neoveriteľný a irelevantný  predpoklad.
Okrem  toho  ECB  nepreukázala, v čom  by  desaťdňová  lehota  medzi  výbermi  vkladateľov,  ktorí  sú  držiteľmi  vkladných  knižiek  regulovaných  úspor, a vyplatením  súm  zodpovedajúcich  týmto  výberom  zo  strany  ŠDP v prospech  spoločnosti  Crédit  lyonnais  vytvárala  riziko  likvidity v rámci  posúdenia  ukazovateľa  finančnej  páky,  hoci v rámci  ukazovateľa  likvidity  ho  nevytvárala,  ako  to  uznala  ECB.
Po  druhé  Crédit  Lyonnais  sa  domnieva,  že  vkladné  knižky  regulovaných  úspor  sú  súčasťou  štrukturálne  vyváženého  mechanizmu z hľadiska  súvahy,  keďže  vklady  na  týchto  účtoch  centralizované v ŠDP  zodpovedajú  pohľadávkam v rovnakej  výške,  ktoré  má  Crédit  Lyonnais  voči  ŠDP.  Sumy  prijaté  na  uvedených  vkladných  knižkách  sa  nemôžu  investovať  do  rizikových  aktív a sú  dokonale  kryté  povinnosťou  uloženou  ŠDP  vrátiť  sumy  týchto  vkladov  vybraných  vkladateľmi,  takže  inštitúcia,  ktorá  podobne  ako  Crédit  Lyonnais  prijíma  uvedené  vklady,  sa  nemusí  urýchlene  zbavovať  aktív,  aby  získala  potrebnú  likviditu  na  pokrytie  výberov.
Po  tretie  Crédit  lyonnais  uvádza,  že  objem  vkladov  na  vkladných  knižkách s regulovanými  úsporami  nezávisí  od  stratégie  inštitúcie,  ktorá  ich  prijíma,  ale  od  faktorov  mimo  jej  kontroly.  Táto  inštitúcia  funguje  len  ako  tranzitný  prostriedok  medzi  vkladateľom a ŠDP.
Tieto  vlastnosti  vkladných  knižiek  regulovaných  úspor  preukazujú,  že  tieto  vkladné  knižky  nevystavujú  úverové  inštitúcie  riziku  nadmerného  využívania  finančnej  páky,  čo  potvrdzuje  správa  EBA z 3. augusta  2016  týkajúca  sa  expozícií,  na  ktoré  sa  vzťahujú  osobitné  mechanizmy  zákonnej  záruky,  ako  aj  článok 429a  ods. 1 písm. j)  nariadenia  č. 575/2013 v znení  zmien.
ECB  sa  domnieva,  že  túto  argumentáciu  treba  odmietnuť.

Posúdenie Súdnym dvorom
Ako  bolo  uvedené v bodoch 55  až  57  tohto  rozsudku,  ECB  pri  rozhodovaní o tom,  či  treba  priznať  alebo  nepriznať  výhodu  podľa  článku 429  ods. 14  nariadenia  č. 575/2013,  disponuje  širokou  mierou  voľnej  úvahy,  takže  súdne  preskúmanie,  ktoré  musí  súd  Únie  vykonať v súvislosti s dôvodnosťou  odôvodnenia  takého  rozhodnutia,  akým  je  sporné  rozhodnutie,  nesmie  viesť k tomu,  aby  nahradil  posúdenie  ECB  svojím  vlastným  posúdením,  ale  má  overiť,  či  toto  rozhodnutie  nespočíva  na  vecne  nesprávnych  skutkových  okolnostiach a či  nie  je  poznačené  zjavne  nesprávnym  posúdením  alebo  zneužitím  právomoci.
V prejednávanej  veci  sa  ECB  domnievala,  že  expozície  voči  ŠDP  vyplývajúce z vkladov  na  vkladných  knižkách  regulovaných  úspor  predstavujú  pre  inštitúcie  podliehajúce  jej  dohľadu  nízke  prudenciálne  riziko,  ale  pokiaľ  ide o Crédit  lyonnais,  pretrváva  prudenciálne  riziko,  ktoré  treba  zohľadniť  tým,  že  sa  vylúčenie  týchto  expozícií z merania  expozícií  na  účely  výpočtu  ukazovateľa  finančnej  páky  tejto  inštitúcie  obmedzí  na  66 %.
V rámci  analýzy,  na  ktorej  bol  založený  takýto  záver,  ECB  vzhľadom  na  vlastnosti  regulovaných  úspor  vrátane,  ako  výslovne  vyplýva z posúdenia  pripomienok  č. 2 a 4  predložených  spoločnosťou  Crédit  agricole,  ktoré  sa  nachádzajú v prílohe  sporného  rozhodnutia,  vlastností  týkajúcich  sa  existencie  dvojitej  záruky  Francúzskej  republiky,  či  inštitúcie  podliehajúce  dohľadu  ECB  môžu  počas  obdobia  bankovej  krízy  byť  vystavené  hromadným  výberom v krátkom  čase,  ktoré  si  môže  vyžadovať  prijatie  opravných  opatrení,  ktoré  nie  sú  stanovené v podnikateľskom  pláne,  vrátane  núdzového  predaja  aktív s cieľom  disponovať  potrebnými  finančnými  prostriedkami  na  vyhovenie  žiadostiam o výber v zmysle  článku 4  ods. 1  bodu 94  nariadenia  č. 575/2013.
Je  zrejmé,  že  ECB  vykonala  prognostickú  prudenciálnu  analýzu, v ktorej  určila  účinky,  ktoré  by  mohli  mať  udalosti,  ktorých  výskyt  nie  je  istý,  na  schopnosť  inštitúcie  vyrovnať  sa s týmito  udalosťami.
Hoci  ECB  musí  na  účely  vykonania  tejto  analýzy v rámci  širokej  miery  voľnej  úvahy,  ktorou  disponuje,  vychádzať  zo  scenárov,  ktoré  nie  sú  vzhľadom  na  dostupné  údaje  nepravdepodobné,  nemožno  vzhľadom  na  to,  že  uvedená  analýza  má  prognostickú  povahu,  dospieť k záveru,  že  je  povinná  preukázať  existenciu  minulých  udalostí s rovnakými  charakteristikami  ako  analyzovaný  scenár.
Pokiaľ  však  ide o odkaz  na  scenár  výberov  týkajúcich  sa  10  až  30 % chránených  vkladov  za  menej  ako  päť  dní,  ktorý  použila  ECB v spornom  rozhodnutí,  nezdá  sa,  že  by  tento  scenár,  ktorý  sa  zakladá  na  príklade,  ku  ktorému  skutočne  došlo v situácii,  ktorá  vykazuje  prvky  porovnateľné s prvkami  expozícií  voči  ŠDP  vyplývajúcimi z vkladov  uskutočnených  na  vkladných  knižkách  regulovaných  úspor,  bol  zjavne  nepravdepodobný.
V tejto  súvislosti  tvrdenia a skutočnosti  uvedené  spoločnosťou  Crédit  lyonnais,  pokiaľ  ide o kvalitu  týchto  vkladných  knižiek  ako  „bezpečného  prístavu“,  ktorá  súvisí  najmä  so  skutočnosťou,  že  tieto  vkladné  knižky  požívajú  záruku  Francúzskej  republiky,  nepochybne  umožňujú  konštatovať,  že  počas  niektorých  minulých  bankových  kríz  mala  celková  úroveň  vkladov  na  niektorých  vkladných  knižkách s regulovanými  úsporami  narastať.
Toto  všeobecné  konštatovanie  však  nemôže  viesť k tomu,  že  scenár  počítajúci s možnosťou  –  hoci  len  obmedzenou  –  hromadného  výberu  regulovaných  úspor  uložených v spoločnosti  Crédit  lyonnais,  ktorý  ECB  použila v rámci  svojej  prognostickej  analýzy  rizika  núdzového  predaja,  bude  považovaný  za  úplne  nepravdepodobný.
Hoci  totiž  tvrdenia a skutočnosti  uvádzané  spoločnosťou  Crédit  lyonnais,  ktoré  umožňujú  vykonať  toto  konštatovanie,  môžu,  ako  pripustila  ECB,  vysvetliť,  že v prípade  napätia  alebo  krízy  na  finančných  trhoch  budú  sporitelia  vo  všeobecnosti  náchylní  obrátiť  sa  na  tieto  formy  bezpečného a likvidného  investovania  na  úkor  iných  foriem  rizikovejších  alebo  menej  likvidných  investícií,  tieto  tvrdenia a skutočnosti  nepreukazujú,  že  akékoľvek  riziko,  že  vkladatelia  pristúpia k okamžitým a masívnym  výberom  týchto  úspor,  ktoré  môžu  napríklad  opätovne  investovať  do  zdravších  inštitúcií,  je  zjavne  vylúčené.  Uvedené  tvrdenia  musia  byť  teda  zamietnuté.
Pokiaľ  ide o existenciu  dvojitej  záruky  Francúzskej  republiky v súvislosti s regulovanými  úsporami,  Crédit  lyonnais  nepreukázala, v čom  sa  ECB v spornom  rozhodnutí  dopustila  zjavne  nesprávneho  posúdenia  tým,  že  vzhľadom  na  skúsenosti z nedávnych  bankových  kríz  nepovažovala  uvedenú  vlastnosť  za  spôsobilú  ochrániť  túto  úverovú  inštitúciu  pred  akýmkoľvek  rizikom  masívnych  výberov, a teda  pred  akýmkoľvek  rizikom  núdzového  predaja.
Okrem  toho,  pokiaľ  ide o tvrdenie  spoločnosti  Crédit  lyonnais  založené  na  skutočnosti,  že  regulované  úspory  sa  prejavujú  štrukturálne  vyváženými  operáciami v súvahe  inštitúcie,  ktorá  prijíma  vklady  vložené  na  tento  účel,  treba  uviesť,  že  ECB  sa  domnievala,  že v systéme  prevodu,  na  ktorý  sa  vzťahuje  podmienka  stanovená v článku 429  ods. 14 písm. c)  nariadenia  č. 575/2013,  ktorá  je  splnená  expozíciami  voči  ŠDP  vyplývajúcimi z takýchto  vkladov,  hromadné  výbery  by  samy  osebe  nespôsobili  nedostatok  aktív  pre  inštitúciu  povinnú  reagovať  na  žiadosti o výber,  ak  by v prípade  neexistencie  mechanizmu  obmedzujúceho  možnosť  výberu  mohla  takáto  inštitúcia  požadovať a okamžite  prijať  od  subjektov  verejného  sektora,  na  ktoré  boli  uvedené  vklady  prevedené,  sumy  zodpovedajúce  takto  vybratým  sumám.  ECB  však v spornom  rozhodnutí  konštatovala,  že v prejednávanej  veci  to  tak  nie  je.
Zohľadnila  totiž  skutočnosť,  že  sumy  vložené  na  vkladné  knižky  regulovaných  úspor  boli  prevedené  do  ŠDP  na  účely  financovania  investícií  vo  verejnom  záujme a že  existovala  povinnosť  ŠDP  zaručená  Francúzskou  republikou  vrátiť  inštitúciám  prijímajúcim  tieto  vklady  sumy,  ktoré  vybrali  od  vkladateľov.  Domnievala  sa  však,  že  desaťdňová  lehota  na  úpravu  medzi  výberom  uložených  súm a vrátením  vybraných  súm  zo  strany  ŠDP  naďalej  predstavuje  riziko  núdzového  predaja.
Nezdá  sa  však,  že  by  voľba  tejto  inštitúcie  založená  na  scenári  výberov,  ktorý  nie  je  zjavne  nepravdepodobný,  spočívajúci v zohľadnení  dôsledkov,  ktoré  by  táto  desaťdňová  lehota  na  úpravu  mohla  mať  na  potrebu  dotknutej  inštitúcie  prijať  nápravné  opatrenia,  ktoré  nie  sú  stanovené v podnikateľskom  pláne,  vrátane  núdzového  predaja  aktív,  prekročila  hranice  širokej  miery  voľnej  úvahy,  ktorou  ECB  disponovala  na  účely  posúdenia  úrovne  považovaného  prudenciálneho  rizika,  ktoré  sa  považuje  za  relevantné  na  účely  uplatnenia  článku 429  ods. 14  nariadenia  č. 575/2013.
Túto  úvahu  nespochybňuje  ani  tvrdenie  spoločnosti  Crédit  lyonnais,  podľa  ktorého  ECB  nepreukázala, v čom  by  táto  desaťdňová  lehota  na  úpravu  mohla  vyvolať  riziko  likvidity v rámci  posúdenia  vykonaného  na  určenie  ukazovateľa  finančnej  páky,  hoci v rámci  posúdenia  vykonaného  na  určenie  požiadavky  na  krytie  likvidity  by  to  tak  nebolo.
Treba  totiž  uviesť,  že  ECB v spornom  rozhodnutí  odôvodnila  zohľadnenie  takejto  desaťročnej  lehoty  tým,  že  zdôraznila,  že v rámci  výpočtu  ukazovateľa  finančnej  páky  sa  na  rozdiel  od  výpočtu  ukazovateľa  likvidity  neurčí  žiadny  vhodný  konkrétny  časový  horizont.
V tejto  súvislosti  treba  uviesť,  ako  zdôraznila  ECB  pred  Všeobecným  súdom,  že  cieľom  požiadavky  na  krytie  likvidity,  ktorá  je  upravená  najmä  článkom 412  nariadenia  č. 575/2013,  je,  aby  celková  hodnota  likvidných  aktív  pokrývala  „záporný  tok  likvidity  mínus  kladný  tok  likvidity  za  stresových  podmienok“ s cieľom  zabezpečiť,  aby  inštitúcie  zachovávali  „úrovne  vankúšov  likvidity,  ktoré  sú  primerané  na  vyrovnanie  sa s akoukoľvek  možnou  nerovnováhou  medzi  kladným a záporným  tokom  likvidity  za  závažne  stresových  podmienok  počas  obdobia  tridsiatich  dní“.  Ukazovateľ  finančnej  páky  je  upravený  najmä  článkom 429  tohto  nariadenia a jeho  cieľom  je  chrániť  inštitúciu  pred  rizikom  nadmerného  využívania  finančnej  páky,  teda  rizikom  „finančnej  páky  alebo  podmienenej  finančnej  páky,  ktoré  si  môže  vyžiadať  prijatie  opravných  opatrení,  ktoré  nie  sú  stanovené v podnikateľskom  pláne,  vrátane  núdzového  predaja  aktív,  ktorý  môže  vyústiť  do  straty  alebo  úpravy  hodnoty  zostávajúcich  aktív“.  Zatiaľ  čo  teda  cieľom  požiadavky  na  likviditu  je  zabezpečiť  dostatočné  krytie  záporných  tokov  likvidity  za  závažne  stresových  podmienok  počas  obdobia  30  dní,  ukazovateľ  finančnej  páky  má  za  cieľ  zabrániť  tomu,  aby  inštitúcia,  ktorá  sa  nachádza v situácii  nedostatočnej  likvidity,  bola  nútená  vykonať  opravné  opatrenia,  ako  je  „núdzový“  predaj  aktív,  za  znehodnotených  podmienok.
ECB  pritom  uviedla,  že  ak  by  sa  výber  vo  výške  30 % vkladov  regulovaných  úspor  mal  uskutočniť  za  menej  ako  päť  dní, v prípade  spoločnosti  Crédit  lyonnais  by  to  predstavovalo  5,4  miliardy  eur.  Domnieval  sa,  že  možnosť  takéhoto  objemu a takejto  rýchlosti  výberov  nemôže  byť  pre  túto  úverovú  inštitúciu  vylúčená a že v takom  prípade  by  táto  inštitúcia  musela  pristúpiť k opatreniam,  ktoré  nie  sú  stanovené v podnikateľskom  pláne,  vrátane  núdzového  predaja  aktív,  aby  mala k dispozícii  prostriedky  potrebné  na  vyhovenie  žiadostiam o výber.
Z toho  vyplýva,  že  vzhľadom  na  tieto  rozdiely v časovom  horizonte,  ktoré  vyplývajú z nariadenia  č. 575/2013,  sa  nezdá,  že  by  posúdenie  ECB  týkajúce  sa  zohľadnenia  desaťdňovej  lehoty  medzi  výbermi  vkladateľov a vrátením  súm  zo  strany  ŠDP v rámci  uplatnenia  článku 429  ods. 14  tohto  nariadenia  obsahovalo  zjavne  nesprávne  posúdenie.
Okrem  toho,  pokiaľ  ide o tvrdenie  spoločnosti  Crédit  lyonnais  založené  na  tom,  že  objem  regulovaných  úspor  nezávisí  od  stratégie  inštitúcie  prijímajúcej  tieto  úspory,  ale  od  faktorov  mimo  jej  kontroly,  treba  konštatovať,  že  Crédit  lyonnais  sa  obmedzila  na  uvedenie  skutočností,  ktoré  môžu  preukázať,  že  na  tento  objem  majú  vplyv  aj  faktory,  ktoré  nemôže  ovplyvniť.  Netvrdila  ani  nepreukázala,  že  nemala  žiadnu  formu  vplyvu  na  objem  vkladov  na  vkladných  knižkách  regulovaných  úspor.
Za  týchto  podmienok  treba  toto  tvrdenie  spoločnosti  Crédit  lyonnais  odmietnuť.
Rovnako  treba  odmietnuť  tvrdenia  spoločnosti  Crédit  lyonnais  založené  na  článku 429a  ods. 1 písm. j)  nariadenia  č. 575/2013 v znení  zmien a na  správe  EBA  uvedenej v bode 87  tohto  rozsudku.
Na  jednej  strane  totiž  toto  ustanovenie  nadobudlo  účinnosť  až  po  prijatí  sporného  rozhodnutia, a teda  nie  je  uplatniteľné
ratione  temporis
v rámci  prejednávanej  veci.  Okrem  toho,  ako  vyplýva  zo  znenia  uvedeného  ustanovenia,  jeho  cieľom  nie  je  automaticky  vylúčiť  určité  expozície,  ako  sú  expozície  súvisiace s regulovanými  úsporami, z veľkosti  celkovej  expozície  na  účely  výpočtu  ukazovateľa  finančnej  páky,  ale  odstrániť  povinnosť  dotknutých  inštitúcií  získať  povolenie  od  príslušných  orgánov  na  účely  takéhoto  vylúčenia  tým,  že  sa  na  ne  prenesie  zodpovednosť  za  posúdenie,  či  je  toto  vylúčenie  odôvodnené  expozíciami,  ktoré  spĺňajú  podmienky  stanovené v nariadení  č. 575/2013.
Navyše,  pokiaľ  by  táto  legislatívna  zmena  mohla  znamenať,  že  normotvorca  sa  domnieval,  že  expozície  súvisiace s regulovanými  úsporami  nevytvárajú  riziko  finančnej  páky,  toto  konštatovanie  neumožňuje  domnievať  sa,  že  ECB  mala  vnímať  situáciu  spoločnosti  Crédit  lyonnais  vzhľadom  na  údaje,  ktoré  článok 429a  ods. 1 písm. j)  nariadenia  č. 575/2013 v znení  zmien  poskytuje o úmysle  normotvorcu,  pokiaľ  ide o budúci  režim  týchto  expozícií.
Pokiaľ  ide  na  druhej  strane o správu  EBA  uvedenú v bode 87  tohto  rozsudku,  treba  uviesť,  že  táto  správa  odporúčala  uplatnenie  analogickej  výnimky,  ako  je  výnimka  vyplývajúca z článku 429  ods. 14  nariadenia  č. 575/2013,  na  iné  expozície,  než  sú  expozície  vyplývajúce z vkladov  na  vkladných  knižkách s regulovanými  úsporami.
V každom  prípade  táto  správa,  ktorá  nezaväzuje  ECB  pri  prijímaní  rozhodnutia  na  základe  tohto  článku,  umožňuje  nanajvýš  uviesť,  že  EBA  sa  domnievala,  že  tieto  iné  expozície  mali  tiež  nízky  rizikový  profil,  čo  zodpovedá,  ako  bolo  uvedené v bode 90  tohto  rozsudku,  celkovému  posúdeniu,  ktoré v spornom  rozhodnutí  vykonala  ECB,  pokiaľ  ide o vkladné  knižky  regulovaných  úspor.
Z vyššie  uvedeného  vyplýva,  že  Crédit  lyonnais  svojimi  tvrdeniami  nepreukázala,  že  posúdenie  ECB  týkajúce  sa  rizika  núdzového  predaja  spôsobeného  jej  expozíciami  voči  ŠDP v dôsledku  vkladov  vložených  na  vkladné  knižky  regulovaných  úspor,  ktoré  prispelo k odôvodneniu  vylúčenia  iba  66 % týchto  expozícií z merania  expozícií  na  účely  výpočtu  ukazovateľa  finančnej  páky,  je  poznačené  zjavne  nesprávnym  posúdením.
Z toho  vyplýva,  že  prvú  časť  tretieho  žalobného  dôvodu a tretiu  časť  prvého  žalobného  dôvodu  treba  zamietnuť.

O
druhej

časti

tretieho

žalobného

dôvodu

Argumentácia účastníkov konania
Crédit  lyonnais  sa  domnieva,  že  ECB  neuvádza  skutočnosti,  ktoré  by  mohli  potvrdiť  pravdepodobnosť  platobnej  neschopnosti  Francúzskej  republiky,  ktoré  by  umožnili  odôvodniť  odmietnutie,  hoci  aj  čiastočné,  povoliť  vylúčenie  stanovené v článku 429  ods. 14  nariadenia  č. 575/2013.
ECB  sa  domnieva,  že  túto  argumentáciu  treba  zamietnuť.

Posúdenie Súdnym dvorom
V bode 2.2.1  sporného  rozhodnutia  ECB  zohľadnila  kreditnú  kvalitu  francúzskej  ústrednej  správy  na  účely  posúdenia,  či v prípade  zlyhania  ŠDP  existuje  riziko,  že  táto  správa  nebude  schopná  vrátiť  dohliadaným  subjektom  sumy  prevedené  na  ŠDP,  ktoré  zodpovedajú  vkladom  vykonaným  na  vkladných  knižkách  regulovaných  úspor,  ktoré  by  sporitelia  vybrali.
Okrem  toho z tohto  bodu  sporného  rozhodnutia  vyplýva,  že  ECB  sa  domnievala,  že  toto  riziko  samo  osebe  nevyvoláva  „prudenciálne  problémy“,  ktoré  by  odôvodňovali,  že  nepovolí  vylúčenie  požadované  podľa  článku 429  ods. 14  nariadenia  č. 575/2013.
Vzhľadom  na  rating  udelený  Francúzskej  republike  externými  subjektmi  zaoberajúcimi  sa  hodnotením  úverov,  medzi  ktoré  patrí  Standard & Poor’s,  ktorý  nebol  „najvyšší  možný“, a na  päťročné  kótovanie  swapov  na  úverové  riziko,  ktoré  zahŕňalo  „pravdepodobnosť  platobnej  neschopnosti  [tejto  krajiny],  ktorá  nie  je  nulová“,  sa  však  ECB  domnievala,  že  význam  expozície  inštitúcií  podliehajúcich  jej  prudenciálnemu  dohľadu  voči  ŠDP  je  relevantným  prvkom,  ktorý  treba  zohľadniť  pri  posúdení  celkového  prudenciálneho  rizika,  ktoré  predstavuje  situácia  týchto  inštitúcií.
Z toho  vyplýva,  že  ECB  vykonala  posúdenie  rizika  neplatenia  zo  strany  Francúzskej  republiky  na  základe  skutočností,  ktoré  umožňovali  odôvodnene  sa  domnievať,  že  riziko  spojené s kreditnou  kvalitou  francúzskej  ústrednej  správy  nie  je  nulové,  pričom  Crédit  lyonnais  nepreukázala,  že  toto  posúdenie  je  postihnuté  zjavným  omylom.
V tejto  súvislosti  treba  uviesť,  že v prejednávanej  veci  bolo  úlohou  ECB,  aby v rámci  uplatnenia  širokej  miery  voľnej  úvahy,  ktorou  disponovala,  určila,  či  malé  riziko  neplatenia  zo  strany  Francúzskej  republiky,  ktoré  konštatovala  na  základe  posúdenia,  ktoré  neobsahovalo  zjavný  omyl,  malo  byť  zohľadnené  na  účely  posúdenia,  ktoré  jej  prislúchalo.
Z toho  vyplýva,  že  vzhľadom  na  túto  širokú  mieru  voľnej  úvahy  sa  nemožno  domnievať,  že  stanovená  úroveň  rizika a vplyv  tohto  rizika  na  situáciu  inštitúcií,  ktoré  podliehajú  jeho  dohľadu,  sú  postihnuté  zjavne  nesprávnym  posúdením.
Je  teda  potrebné  zamietnuť  druhú  časť  tretieho  žalobného  dôvodu a s ňou  aj  tento  žalobný  dôvod  ako  celok.
Vzhľadom  na  všetky  predchádzajúce  úvahy  treba  žalobu  podanú  na  prvom  stupni  zamietnuť.

O trovách
Podľa  článku 184  ods. 2  Rokovacieho  poriadku  Súdneho  dvora  ak  je  odvolanie  dôvodné a Súdny  dvor  sám  rozhodne s konečnou  platnosťou  vo  veci  samej,  potom  rozhodne  aj o trovách  konania.
Podľa  článku 138  ods. 1  uvedeného  rokovacieho  poriadku  uplatniteľného  na  konanie o odvolaní  na  základe  jeho  článku 184  ods. 1  účastník  konania,  ktorý  vo  veci  nemal  úspech,  je  povinný  nahradiť  trovy  konania,  ak  to  bolo v tomto  zmysle  navrhnuté.
Keďže v prejednávanej  veci  ECB  navrhla  zaviazať  Crédit  lyonnais  na  náhradu  trov  konania  tak  pred  Súdnym  dvorom,  ako  aj  Všeobecným  súdom, a Crédit  lyonnais  nemala  úspech  vo  svojich  dôvodoch,  je  opodstatnené  uložiť  jej  povinnosť  znášať  svoje  vlastné  trovy  konania a nahradiť  trovy  konania,  ktoré  vynaložila  ECB,  tak v tomto  odvolacom  konaní,  ako  aj v prvostupňovom  konaní.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (prvá  komora)  rozhodol  takto:
1.
Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie zo 14. apríla 2021, Crédit lyonnais/ECB (T
‑
504/19, EU:T:2021:185), sa zrušuje v rozsahu, v akom vyhovel prvej časti tretieho žalobného dôvodu, ako aj čiastočne tretej časti prvého žalobného dôvodu v prvostupňovom konaní a zrušil rozhodnutie ECB
‑
SSM
‑
‑
FRCAG
‑
39 Európskej centrálnej banky (ECB) z 3. mája 2019 v rozsahu, v akom toto rozhodnutie nepovolilo vylúčiť z výpočtu ukazovateľa finančnej páky spoločnosti Crédit lyonnais 34 % jej expozícií voči Caisse des dépôts et consignations (Štátna depozitná pokladňa).
2.
Žaloba, ktorú podala Crédit lyonnais vo veci T
‑
504/19, na prvom stupni sa zamieta.
3.
Crédit lyonnais je povinná nahradiť trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: francúzština.