CELEX: 62017TJ0275
Funcție publică
Asistenți parlamentari acreditați
Articolul 24 din statut
Cerere de asistență
Articolul 12a din statut
Hărțuire morală
Comitetul consultativ privind hărțuirea la locul de muncă și prevenirea acesteia, în ceea ce privește plângerile depuse de asistenți parlamentari acreditați împotriva unor deputați în Parlamentul European
Decizie de respingere a cererii de asistență
Eroare de apreciere
Conținutul obligației de asistență
Durata procedurii administrative
Termen rezonabil
Refuz de comunicare a rapoartelor întocmite de comitetul consultativ

Istoricul cauzei
Reclamanta, doamna Michela Curto, a fost recrutată de către autoritatea abilitată să încheie contractele de muncă (denumită în continuare „AAIC”) din cadrul Parlamentului European în calitate de asistent parlamentar acreditat (denumit în continuare „APA”), plasat pe lângă doamna M., membru al acestei instituții, pentru perioada cuprinsă între 16 iulie 2013 și sfârșitul legislaturii Parlamentului, respectiv până în luna mai 2014.
La 7 noiembrie 2013, doamna M. a solicitat AAIC să procedeze la rezilierea contractului reclamantei, invocând faptul că aceasta din urmă ar fi decis, fără a cere permisiunea, să nu vină la muncă timp de o săptămână întreagă și, prin urmare, nu ar fi respectat termenii contractului său de muncă. Acest membru al Parlamentului indica în cererea sa că, atunci când s‑a adresat reclamantei în legătură cu aspectul respectiv, aceasta a insultat‑o și apoi a dispărut.
Între 7 și 24 noiembrie 2013, reclamanta a fost în concediu medical.
La 11 noiembrie 2013, reclamanta a primit o scrisoare din partea șefului unității „Recrutări și transferul intern al personalului” din cadrul Direcției de dezvoltare a resurselor umane din cadrul Direcției Generale (DG) „Personal” a Parlamentului, prin care a fost informată cu privire la faptul că doamna M. a solicitat AAIC să îi rezilieze contractul de muncă în calitate de APA, pentru motivul unei rupturi a legăturii de încredere. Rezilierea contractului reclamantei era însoțită de o exonerare de obligația de muncă în timpul preavizului.
La 25 noiembrie 2013, serviciul responsabil pentru concedii din cadrul Direcției „Gestionarea serviciilor sociale și de sprijin” a DG „Personal” a primit din partea reclamantei un certificat medical pentru prelungirea concediului medical al acesteia din urmă de la 25 noiembrie la 15 decembrie 2013, precum și o cerere a persoanei interesate prin care urmărea să își petreacă concediul medical în Italia pentru perioada cuprinsă între 28 noiembrie și 15 decembrie 2013. În această privință, unul dintre medicii consultanți ai instituției ar fi încercat, fără succes, să o contacteze pe reclamantă la telefon și prin e‑mail trimis la adresele de e‑mail privată și profesională ale acesteia din urmă, pentru ca aceasta să intre din nou în legătură cu serviciul responsabil pentru concedii.
La 27 noiembrie 2013, reclamanta a informat serviciul responsabil pentru concedii că se afla deja în Italia.
Prin decizia din 5 decembrie 2013, AAIC a decis să rezilieze contractul reclamantei cu efect de la 24 decembrie 2013, ținând seama de faptul că persoana interesată s‑a aflat în concediu medical de la 15 la 24 noiembrie 2013 (denumită în continuare „decizia de confirmare a concedierii”).
Prin decizia din 9 decembrie 2013, directorul Direcției „Gestionarea serviciilor sociale și de sprijin” din cadrul DG „Personal”, acționând în calitate de AAIC, a considerat că reclamanta a încălcat articolul 60 al doilea paragraf din Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”), aplicabil APA în temeiul articolului 131 alineatul (5) din Regimul aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii Europene, potrivit căruia, „[î]n cazul în care un funcționar dorește să își petreacă concediul medical în alt loc decât cel unde este încadrat în muncă, el trebuie să obțină permisiunea prealabilă a autorității împuternicite să facă numiri”. Astfel, reclamanta nu ar fi introdus o cerere de autorizare prealabilă cu privire la acest subiect și ar fi părăsit locul său de repartizare fără o astfel de autorizație prealabilă. Din aceste motive, directorul respectiv a decis că certificatul medical prezentat la 25 noiembrie 2013 de reclamantă trebuie respins ca inadmisibil și că, în consecință, în temeiul articolului 60 primul paragraf din statut, perioada de absență a reclamantei din 25 noiembrie până la data încetării contractului său trebuia considerată nelegală și dedusă astfel din concediul anual și, după caz, o făcea să piardă dreptul la remunerație pe perioada respectivă.
La 16 decembrie 2013, serviciul responsabil pentru concedii din cadrul Direcției „Gestionarea serviciilor sociale și de sprijin” a primit din partea reclamantei un nou certificat medical întocmit la 14 decembrie 2013, privind constatarea necesității de a fi în concediu medical pentru perioada cuprinsă între 14 și 24 decembrie 2013. Prin decizia din 13 ianuarie 2014, directorul acestei direcții, acționând în calitate de AAIC, a decis să respingă acest certificat medical ca inadmisibil pentru aceleași motive ca și cele prezentate în decizia sa anterioară din 9 decembrie 2013.
La 14 decembrie 2013, medicul reclamantei a întocmit un certificat medical, acordându‑i concediu medical până la 13 ianuarie 2014.
La 3 februarie 2014, reclamanta a introdus, în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut, o reclamație împotriva deciziilor din 9 decembrie 2013 și din 13 ianuarie 2014.
La 10 februarie 2014, medicul reclamantei a întocmit un certificat medical, acordându‑i concediu medical până la 12 martie 2014.
La 5 martie 2014, reclamanta a introdus, în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut, o reclamație, înregistrată la 6 martie 2014, împotriva deciziei de confirmare a concedierii.
La 14 aprilie 2014, prin intermediul avocaților săi, reclamanta a introdus la AAIC, în temeiul articolului 90 alineatul (1) și al articolului 24 din statut, o cerere de asistență (denumită în continuare „cererea de asistență”), pentru motivul că aceasta ar fi făcut obiectul, în perioada de încadrare în muncă în calitate de APA, al unei „hărțuiri morale” din partea doamnei M., în sensul articolului 12a din statut, aplicabil prin analogie APA, în temeiul articolului 127 din Regimul aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii Europene. Alți doi colegi ai reclamantei au introdus concomitent, prin intermediul acelorași avocați, cereri de asistență analoge, care au fost examinate în comun de AAIC.
În cererea de asistență, reclamanta solicita AAIC să deschidă o anchetă administrativă pentru stabilirea faptelor, să schimbe repartizarea sa pentru a evita ca aceasta să lucreze din nou pentru doamna M., în cazul în care decizia de confirmare a concedierii ar fi retrasă sau anulată, precum și să adopte orice altă măsură corespunzătoare, precum sancțiuni împotriva doamnei M., o scrisoare din partea AAIC, prin care să se admită că făcuse obiectul unei hărțuiri morale, un sprijin financiar pentru a‑și putea asigura apărarea, acoperirea cheltuielilor medicale efectuate de ea și acțiuni concrete pentru a preveni repetarea unor astfel de situații în viitor.
În susținerea cererii de asistență, reclamanta a furnizat mărturia scrisă a trei APA, care fuseseră anterior în serviciul doamnei M., printre care se numărau cei doi APA care introduseseră în același timp cereri de asistență. Aceștia au urmărit să confirme că reclamanta făcuse obiectul unui comportament inadecvat din partea doamnei M., constituit din acte de desconsiderare, de umilire, de amenințare, de dispreț, din insulte și din strigăte. Reclamanta a descris de asemenea o serie de evenimente care au avut loc în perioada de încadrare în muncă în calitate de APA. În plus, aceasta a explicat că, dat fiind tratamentul la care a fost supusă de către doamna M., ea a avut un atac de panică la 6 noiembrie 2013 și s‑a deplasat la serviciul medical al Parlamentului, unde un medic consultant i‑ar fi recomandat să ia o pauză. Aceasta a explicat că, în ziua următoare, medicul său personal i‑ar fi acordat concediu medical pentru motivul unei „decompensări anxioase cauzate de problemele de hărțuire de la locul de muncă” care justifica „o invaliditate până la 15 decembrie 2013”.
La 22 mai 2014, directorul general al DG „Personal” (denumit în continuare „directorul general al personalului”), în conformitate cu termenii AAIC, a „transmis dosarul” reclamantei Comitetului consultativ privind hărțuirea la locul de muncă și prevenirea acesteia, în ceea ce privește plângerile depuse de APA împotriva unor deputați în Parlament (denumit în continuare „Comitetul consultativ special „APA”), care fusese creat recent prin decizia biroului Parlamentului din 14 aprilie 2014 privind adoptarea unei reglementări interne în vederea constituirii unui comitet consultativ privind hărțuirea și prevenirea acesteia la locul de muncă, în ceea ce privește plângerile depuse de APA împotriva unor deputați în Parlament (denumite în continuare „normele interne «APA» în materie de hărțuire”). Acest comitet este compus din cinci membri, numiți de președintele Parlamentului. Președintele și doi membri ai acestui comitet sunt chestori, în timp ce un membru este numit de către Comitetul asistenților parlamentari acreditați, iar administrația este reprezentată de către președintele Comitetului consultativ privind hărțuirea la locul de muncă și prevenirea acesteia, astfel cum a fost instituit printr‑o decizie a Parlamentului din 21 februarie 2006.
Prin decizia din 17 iunie 2014, secretarul general al Parlamentului (denumit în continuare „secretarul general”), în calitatea sa de AAIC, a respins reclamația din 3 februarie 2014 ca nefondată.
La 24 iunie 2014, reclamanta, doamna M., precum și alți doi foști APA care s‑au plâns de faptul că au fost victimele hărțuirii morale din partea doamnei M. au fost audiați de Comitetul consultativ special „APA”.
La 15 iulie 2014, Colegiul chestorilor din cadrul Parlamentului a deliberat, cu ușile închise, cu privire la raportul confidențial adoptat la 24 iunie 2014 de Comitetul consultativ special „APA”, în temeiul articolului 10 din normele interne „APA” în materie de hărțuire (denumit în continuare „raportul din 24 iunie 2014”), care prevedea că „comitetul transmite[a] un raport confidențial chestorilor în care figur[au]”„o descriere a acuzațiilor”, „detaliile procedurii”, „concluziile acestui comitet” și „propuneri privind măsurile care trebuie luate, după caz solicitându‑le dispoziții privind efectuarea unei anchete exhaustive”. În acest context, Colegiul chestorilor a procedat la un schimb de opinii cu privire la proiectul de concluzii propus de acest comitet și a decis, în unanimitate, că nu era necesar să ia în considerare luarea altor măsuri cu privire la cazul respectiv.
Prin decizia din 16 iulie 2014, secretarul general, în calitate de AAIC, a respins reclamația din 6 martie 2014 ca fiind, în ceea ce privea decizia de confirmare a concedierii, tardivă și, prin urmare, inadmisibilă, din moment ce reclamanta recunoscuse, în cererea de asistență, că a primit această decizie la 11 noiembrie 2013. În schimb, în ceea ce privea data de la care producea efecte concedierea, secretarul general a admis în parte reclamația atunci când a decis că trebuia să intre în vigoare la 27 decembrie 2013, iar nu la 24 decembrie 2013.
La 4 noiembrie 2014, Comitetul consultativ special „APA” a informat reclamanta cu privire la sensul concluziilor Colegiului chestorilor.
Prin cererea introductivă primită la grefa Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene la 27 octombrie 2014 și înregistrată sub numărul F‑125/14, reclamanta a solicitat, printre altele, anularea deciziei de confirmare a concedierii.
Prin decizia din 12 noiembrie 2014, directorul general al personalului, în calitate de AAIC, a respins cererea de asistență ca nefondată (denumită în continuare „prima decizie de refuz al asistenței”).
Sesizat cu o reclamație formulată de reclamantă, la 12 februarie 2015, în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut, secretarul general a decis, la 2 iunie 2015, să retragă prima decizie de refuz al asistenței și să prezinte din nou cazul reclamantei Comitetului consultativ special „APA”, informând‑o totodată pe aceasta din urmă că o nouă decizie va fi adoptată în ceea ce privea cererea de asistență.
Prin Ordonanța din 25 noiembrie 2015, Curto/Parlamentul (
F‑125/14
,
EU:F:2015:142
), Tribunalul Funcției Publice a respins ca vădit inadmisibilă acțiunea formulată de reclamantă împotriva deciziei de confirmare a concedierii.
La 22 decembrie 2015, în temeiul articolului 10 din normele interne „APA” în materie de hărțuire, astfel cum au fost modificate prin decizia biroului Parlamentului din 6 iulie 2015, potrivit căruia Comitetul consultativ special „APA” trebuie să transmită raportul său confidențial președintelui Parlamentului, iar nu chestorilor, președintele Parlamentului, după ce a luat cunoștință de noile concluzii ale Comitetului consultativ special „APA”, a precizat reclamantei că comportamentele pe care le‑a descris în cererea de asistență nu demonstrau, în opinia sa, o conduită necorespunzătoare din partea unui membru al Parlamentului față de un APA și că transmitea acest dosar către AAIC pentru ca aceasta să ia o decizie cu privire la cererea de asistență (denumită în continuare „decizia motivată a președintelui”).
Astfel, în opinia președintelui Parlamentului, care a fost învestit, prin articolul 12 din normele interne „APA” în materie de hărțuire, astfel cum au fost modificate prin decizia biroului Parlamentului din 6 iulie 2015, cu competența de a lua, „[a]vând în vedere avizul emis de Comitetul [consultativ special «APA»]”, „o decizie motivată care să ateste dacă dovada hărțuirii a fost prezentată” și, după caz, cu competența de a „pronunț[a] o sancțiune împotriva deputatului în cauză, în conformitate cu articolele 11 și 166 din Regulamentul de procedură al Parlamentului [celei de a 8-a legislaturi (2009/2014)]”, utilizarea unui limbaj dur (harsh) și faptul că a ridicat tonul nu ar fi rare în situațiile de stres asociate cu activitatea membrilor Parlamentului. Ca urmare a relației lor de muncă apropiate și intense, nu ar fi neobișnuit nici ca acești membri să contacteze la telefon asistenții lor parlamentari la sfârșit de săptămână și în vacanțe. Astfel, în ceea ce privește apelurile telefonice la care unii prieteni ai reclamantei ar fi fost martori și în cursul cărora doamna M. ar fi adresat cuvinte vulgare, chiar insultătoare, reclamantei, președintele Parlamentului a considerat că, chiar dacă acestea constituiau cazuri singulare, ele se puteau justifica prin chestiuni de urgență profesională și prin faptul că doamna M. nu era mulțumită de performanțele profesionale ale reclamantei.
Pe de altă parte, președintele Parlamentului a considerat că faptele descrise în cererea de asistență trebuiau apreciate în contextul legăturii strânse și familiare existente între reclamantă și doamna M., pe care o cunoștea de mai mulți ani ca fiind mama uneia dintre prietenele sale. Astfel, limbajul colorat utilizat uneori de doamna M. în comunicarea cu reclamanta putea reflecta, în opinia sa, apropierea relației lor. În plus, acesta făcea dovada existenței, în octombrie 2013, a unor tensiuni între doamna M., reclamantă și alți doi APA, care doreau, aparent, ca contractele lor de muncă să fie reziliate. În acest context, unele conversații ar fi fost înregistrate fără știrea doamnei M., fapt care, în opinia președintelui Parlamentului, ar fi fost de natură să tensioneze orice mediu de lucru și la orice loc de muncă.
Astfel, președintele Parlamentului, în decizia sa motivată, a concluzionat că comportamentul doamnei M., în discuție în speță, nu putea fi considerat excesiv în contextul de lucru specific pentru raportul de muncă dintre un membru în Parlament și un APA și că, prin urmare, un observator extern, dotat cu o sensibilitate normală și care cunoaște acest context de lucru specific, nu ar fi concluzionat că un asemenea comportament putea aduce atingere personalității, demnității sau integrității fizice sau psihice a reclamantei, în sensul articolului 12a din statut.
În sfârșit, în decizia sa motivată, președintele Parlamentului a observat că reclamanta nu a evocat acuzații de hărțuire morală în reclamația introdusă la 5 martie 2014 împotriva deciziei de confirmare a concedierii, respectiv înainte de introducerea, la 14 aprilie 2014, a cererii de asistență.
După o primă comunicare la o adresă la care reclamanta nu mai locuia, directorul general al personalului, prin scrisoarea din 25 februarie 2016, adresată avocaților săi, a oferit reclamantei posibilitatea de a‑și prezenta observațiile până la 1 aprilie 2016 cu privire la decizia motivată a președintelui, înainte de adoptarea de către acesta, în calitatea sa de AAIC, a deciziei finale privind cererea de asistență.
În observațiile depuse la 30 martie 2016, reclamanta a contestat analiza preliminară prezentată în decizia motivată a președintelui.
Prin decizia din 30 iunie 2016, directorul general al personalului, în calitate de AAIC, a respins cererea de asistență, în esență, reținând analiza președintelui Parlamentului care figurează în decizia motivată a acestuia din urmă (denumită în continuare „a doua decizie de refuz al asistenței”).
La 27 septembrie 2016, reclamanta a introdus, în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut, o reclamație împotriva celei de a doua decizii de refuz al asistenței.
Prin decizia din 31 ianuarie 2017, secretarul general, acționând în calitate de AAIC, a respins reclamația din 27 septembrie 2016 (denumită în continuare „decizia de respingere a reclamației”), subliniind că evenimentele în litigiu au avut loc într‑un context de tensiuni puternice între doamna M. și reclamantă. Astfel, în opinia secretarului general, deși utilizarea unui limbaj dur era în sine regretabilă, ar fi, în același timp, dificil uneori să se abțină de la utilizarea unui asemenea limbaj într‑un mediu politic stresant. Pe de altă parte, apelurile telefonice primite de reclamantă în timpul unei cununii și la un sfârșit de săptămână, astfel cum au fost menționate în cererea de asistență, ar fi fost justificate de urgența profesională, secretarul general subliniind că APA erau uneori chemați să lucreze în afara programului de lucru și la sfârșit de săptămână. În plus, secretarul general a considerat că circumstanța că doamna M., atunci deputat în Parlament, nu era mulțumită de prestația profesională a reclamantei nu ar fi făcut decât să agraveze o situație deja dificilă, în special în perioade de muncă încărcate.
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă primită la grefa Tribunalului la 10 mai 2017, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
Prin scrisoarea din 25 mai 2017, reclamanta a indicat Tribunalului că nu dorea ca respectiva cauză să fie anonimizată în ceea ce o privea. În consecință, ea solicita Tribunalului să înlăture anonimatul pe care acesta a hotărât inițial să i‑l acorde din oficiu, cerere pe care Tribunalul a admis‑o.
Prin decizia din 12 iulie 2017, Tribunalul (Camera întâi) a însărcinat judecătorul raportor cu examinarea posibilităților de a se pronunța asupra litigiilor printr-o soluționare pe cale amiabilă, în conformitate cu articolul 50a din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și cu articolul 125a alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului. În urma refuzului reclamantei de a examina o asemenea posibilitate, Tribunalul a constatat eșecul acestei proceduri.
Prin scrisoarea grefei Tribunalului din 20 iulie 2017, Parlamentul a fost invitat în special, cu titlu de măsură de organizare a procedurii, să prezinte raportul din 24 iunie 2014, care a fost prezentat Colegiului chestorilor, și să răspundă la o serie de întrebări, în special cu privire la aspectul dacă AAIC este ținută de obligația de asistență, prevăzută la articolul 24 din statut, în cazul în care, la data depunerii unei cereri de asistență, agentul în cauză părăsise instituția de mai multe luni și, prin urmare, acest agent nu mai era legat de instituție printr‑un raport de muncă. În ceea ce privește reclamanta, aceasta a fost invitată să clarifice natura raporturilor personale pe care le‑ar fi avut de mai mulți ani cu doamna M., anterior angajării sale.
Părțile au dat curs acestor măsuri de organizare a procedurii în termenele stabilite. Cu toate acestea, în răspunsul din 10 august 2017, Parlamentul a solicitat ca raportul din 24 iunie 2014, pe care refuza să îl comunice, să fie considerat confidențial, în sensul articolului 103 din Regulamentul de procedură și ca, în consecință, reclamanta să nu poată avea acces la el.
Prin scrisoarea grefei din 25 august 2017, Parlamentul a fost invitat în special, cu titlu de măsură de organizare a procedurii, să explice Tribunalului dacă noile concluzii ale Comitetului consultativ special „APA”, transmise președintelui Parlamentului și pe care acesta s‑a întemeiat în decizia sa motivată, au fost adoptate sub forma unui raport, precum cel din 24 iunie 2014, care a fost prezentat Colegiului chestorilor, și, dacă este cazul, să prezinte un asemenea raport.
Prin scrisoarea din 8 septembrie 2017, Parlamentul a confirmat în special că Comitetul consultativ special „APA” adoptase efectiv un al doilea raport la 29 octombrie 2015 (denumit în continuare „raportul din 29 octombrie 2015”), dar a precizat în fața Tribunalului că, în acest stadiu al procedurii, nu mai putea comunica acest raport, întrucât trebuia să rămână confidențial în raport cu reclamanta.
Prin Ordonanța din 2 octombrie 2017, Tribunalul, în temeiul articolului 92 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, a dispus ca Parlamentul să prezinte, într‑un termen stabilit de grefa Tribunalului, rapoartele din 24 iunie 2014 și din 29 octombrie 2015, pe care refuzase să le prezinte ca răspuns la măsurile de organizare a procedurii adoptate de Tribunal, precizând totodată că aceste documente nu ar fi comunicate reclamantei în acest stadiu al procedurii.
La 12 octombrie 2017, Parlamentul a prezentat rapoartele din 24 iunie 2014 și din 29 octombrie 2015.
La 13 octombrie 2017, reclamanta a solicitat Tribunalului, prin act separat de memoriul în replică, să se asigure ca dreptul său la o cale de atac jurisdicțională efectivă să fie asigurat, aducându‑i la cunoștință rapoartele din 24 iunie 2014 și din 29 octombrie 2015. Pe de altă parte, reclamanta ruga Tribunalul să solicite, dacă este necesar, Parlamentului să prezinte eventualele rapoarte sau procese‑verbale de audiere a martorilor întocmite de Comitetul consultativ special „APA” în cadrul anchetei administrative, precum și concluziile chestorilor adoptate în privința sa la 15 iulie 2014.
În urma unui dublu schimb de memorii, procedura scrisă a fost închisă la 4 decembrie 2017.
La 18 decembrie 2017, considerând că rapoartele din 24 iunie 2014 și din 29 octombrie 2015 erau pertinente pentru a se pronunța asupra litigiului și nu erau confidențiale în raport cu reclamanta, în special deoarece cele două mărturii obținute de Comitetul consultativ special „APA” în cadrul anchetei administrative nu aveau un caracter confidențial în privința acesteia, întrucât cei doi martori în cauză au introdus ei înșiși o cerere de asistență similară cu a sa și au acceptat să îi furnizeze, pentru nevoile prezentei acțiuni, mărturiile lor scrise, Tribunalul a decis că, în temeiul articolului 103 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, era necesar să se aducă aceste rapoarte la cunoștința reclamantei și i‑a acordat un termen, care a expirat la 12 ianuarie 2018, pentru a‑și prezenta observațiile în această privință.
La 8 ianuarie 2018, reclamanta și Parlamentul au răspuns la întrebările care le‑au fost adresate de Tribunal în temeiul măsurilor de organizare a procedurii și au furnizat documentele pe care acesta le solicitase să le prezinte.
La 12 ianuarie 2018, reclamanta a depus observații cu privire la rapoartele din 24 iunie 2014 și din 29 octombrie 2015.
La 9 februarie 2018, Parlamentul a depus observații cu privire la răspunsurile reclamantei din 8 ianuarie 2018, precum și cu privire la observațiile acesteia din urmă din 12 ianuarie 2018, în timp ce, la 10 februarie 2018, reclamanta a prezentat observații cu privire la răspunsurile Parlamentului din 8 ianuarie 2018.
Prin scrisoarea din 23 martie 2018, Parlamentul a solicitat ca, în temeiul articolului 109 din Regulamentul de procedură, ședința de audiere a pledoariilor să se desfășoare în ședință secretă. Prin decizia din 17 aprilie 2018, Tribunalul a respins această cerere.
La 3 mai 2018, pledoariile părților au fost ascultate și acestea au răspuns la întrebările orale adresate de Tribunal.
Reclamanta solicită Tribunalului:
–
anularea celei de a doua decizii de refuz al asistenței și, în măsura în care este necesar, a deciziei de respingere a reclamației;
–
obligarea Parlamentului la plata către aceasta a sumei de 10000 de euro sau a oricărei alte sume pe care Tribunalul o consideră adecvată, pentru repararea prejudiciului moral suferit ca urmare a încălcării de către AAIC a obligației de asistență prevăzute la articolul 24 din statut, în special ca urmare a duratei excesive a procedurii, la care se adaugă dobânda legală până la data plății integrale a acestei sume;
–
obligarea Parlamentului la plata cheltuielilor de judecată.
Parlamentul solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii ca nefondată;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Cu privire la posibilitatea reclamantei de a introduce o cerere de asistență după expirarea contractului său de muncă
Cu titlu introductiv, este necesar să se adopte o poziție cu privire la argumentele invocate de Parlament potrivit cărora, în momentul introducerii cererii de asistență, reclamanta nu mai era angajată de AAIC, iar mandatul doamnei M. expirase, ceea ce implică, în opinia acestuia, că nu mai putea adopta măsuri de asistență, în sensul articolului 24 din statut, referitoare la condițiile de muncă ale reclamantei și nici impune sancțiuni doamnei M., în temeiul articolelor 166 și 167 din Regulamentul său de procedură aplicabil în prezent.
În această privință, este necesar să se arate mai întâi că, astfel cum a subliniat Curtea, finalitatea obligației de asistență prevăzute la articolul 24 din statut este de a se oferi funcționarilor și agenților în activitate o siguranță pentru prezent și pentru viitor pentru ca, în interesul general al serviciului, să își poată îndeplini mai bine atribuțiile. Curtea a dedus astfel că obligația de asistență nu era prevăzută exclusiv în favoarea funcționarilor și a agenților în funcție, ci putea fi de asemenea invocată și de foști funcționari sau de foști agenți, în speță de pensionarii din funcția publică a Uniunii Europene (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iunie 1986, Sommerlatte/Comisia,
229/84
,
EU:C:1986:241
, punctul
).
În plus, într‑o situație în care AAIC fusese legal sesizată cu o cerere de asistență într‑un moment în care atât APA, cât și membrul Parlamentului în cauză își exercitau funcțiile în cadrul instituției, s‑a statuat deja că AAIC rămânea obligată să desfășoare o anchetă administrativă pentru fapte pretinse de hărțuire morală, independent de aspectul dacă, între timp, pretinsa hărțuire încetase sau nu încetase ca urmare a plecării unuia dintre protagoniști (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2015, CH/Parlamentul,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, punctul
) și, în consecință, chiar dacă, după o asemenea plecare, AAIC nu mai putea adopta eventual măsurile evocate în speță de Parlament.
În susținerea acestei abordări, s‑a ținut seama de faptul că, în primul rând, obiectivul unei anchete administrative este stabilirea faptelor și desprinderea din acestea, în cunoștință de cauză, a consecințelor adecvate atât prin raportare la cazul care face obiectul anchetei, cât și, în general și pentru a respecta principiul bunei administrări, pentru a evita ca o asemenea situație să se repete în viitor; în al doilea rând, că eventuala recunoaștere de către AAIC, la încheierea anchetei administrative, eventual desfășurată cu ajutorul unui comitet consultativ precum Comitetul consultativ special „APA”, a existenței unei hărțuiri morale este, în sine, susceptibilă să aibă un efect benefic în procesul terapeutic de recuperare a APA hărțuit și, în plus, poate fi utilizată de victimă în scopul unei eventuale acțiuni în justiție naționale pentru care obligația de asistență a AAIC în temeiul articolului 24 din statut se aplică și nu se stinge la sfârșitul perioadei de angajare a APA și, în al treilea rând, că desfășurarea unei anchete administrative până la finalizarea sa poate, în caz contrar, să permită infirmarea pretențiilor formulate de pretinsa victimă, permițând astfel repararea erorilor pe care o asemenea acuzație, dacă s‑ar dovedi nefondată, le‑a putut cauza unei persoane vizate de o procedură de anchetă în calitate de hărțuitor prezumat (Hotărârea din 6 octombrie 2015, CH/Parlamentul,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, punctele
,
și
).
Astfel, împrejurarea că, în speță, la data introducerii cererii de asistență, AAIC nu mai putea să adopte măsuri de asistență, în sensul articolului 24 din statut, cu privire la condițiile de muncă ale reclamantei și/sau să impună sancțiuni doamnei M., în temeiul articolelor 166 și 167 din Regulamentul de procedură al Parlamentului, este lipsită de relevanță în ceea ce privește aspectul dacă AAIC era obligată să examineze cererea de asistență, în pofida plecării reclamantei și a doamnei M. de la această instituție, și să desfășoare, dacă este cazul, ancheta administrativă până la finalizarea acesteia.
În aceste condiții, la expirarea contractului său de muncă, un fost agent temporar nu poate introduce o cerere de asistență în temeiul articolului 24 din statut în orice moment. În această privință, întrucât nici articolul 24, nici articolul 90 alineatul (1) din statut nu prevede un termen în care o cerere de asistență ar trebui introdusă, trebuie astfel să se aplice cerința potrivit căreia o astfel de cerere trebuie introdusă într‑un termen rezonabil în raport cu perioada în care faptele invocate într‑o asemenea cerere au avut loc, care nu poate depăși, în principiu, cinci ani (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 februarie 2011, Skareby/Comisia,
F‑95/09
,
EU:F:2011:9
, punctele
și
).
În speță, cererea de asistență a fost formulată la câteva luni după faptele în litigiu și, în plus, imediat după perioada în care au fost examinate reclamațiile pe care reclamanta le‑a introdus împotriva deciziei de confirmare a concedierii și a deciziilor AAIC referitoare la admisibilitatea certificatelor medicale pe care le‑a prezentat. Astfel, în speță, cererea de asistență trebuie considerată ca nefiind introdusă tardiv, presupunând că AAIC era obligată efectiv să acționeze în consecință, ceea ce a făcut prin adoptarea celei de a doua decizii de refuz al asistenței.
Cu privire la primul capăt de cerere, în măsura în care se solicită anularea deciziei de respingere a reclamației
Potrivit unei jurisprudențe constante, concluziile în anulare îndreptate în mod formal împotriva deciziei de respingere a unei reclamații au drept efect sesizarea Tribunalului cu actul împotriva căruia a fost introdusă reclamația atunci când acestea sunt, ca atare, lipsite de conținut autonom (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 ianuarie 1989, Vainker/Parlamentul,
293/87
,
EU:C:1989:8
, punctul
, și Hotărârea din 6 aprilie 2006, Camós Grau/Comisia,
T‑309/03
,
EU:T:2006:110
, punctul
).
În speță, dat fiind că decizia de respingere a reclamației nu face decât să confirme refuzul AAIC de a considera, în cea de a doua decizie de refuz al asistenței, că comportamentele doamnei M. față de reclamantă intrau în domeniul de aplicare al noțiunii „hărțuire morală” în sensul articolului 12a din statut, justificând o respingere a cererii de asistență în temeiul articolului 24 din statut, este necesar să se constate că concluziile în anularea deciziei de respingere a reclamației sunt lipsite de conținut autonom și, prin urmare, nu este necesar să se statueze în mod specific cu privire la acestea, chiar dacă, în cadrul examinării legalității celei de a doua decizii de refuz al asistenței, trebuie să se ia în considerare motivarea care figurează în decizia de respingere a reclamației, considerându‑se că această motivare coincide cu cea de a doua decizie de refuz al asistenței (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 decembrie 2009, Comisia/Birkhoff,
T‑377/08 P
,
EU:T:2009:485
, punctele
și
și jurisprudența citată).
Cu privire la primul capăt de cerere, în măsura în care se solicită anularea celei de a doua decizii de refuz al asistenței
În susținerea concluziilor sale în anularea celei de a doua decizii de refuz al asistenței, reclamanta invocă două motive, întemeiate, primul, pe o eroare vădită de apreciere și, respectiv, al doilea, pe încălcarea articolului 24 din statut.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o „eroare vădită de apreciere”
În cadrul primului motiv, reclamanta susține că, prin refuzul de a lua în considerare comportamentele doamnei M., descrise în cererea de asistență, ca elemente constitutive ale unei hărțuiri morale în sensul articolului 12a din statut, AAIC a săvârșit o eroare vădită de apreciere. Astfel, având în vedere faptele descrise în cererea de asistență și confirmate nu numai de alți trei APA care au fost în serviciul doamnei M., dintre care doi au introdus de asemenea cereri de asistență în același timp cu a sa, ci și de persoane din afara instituției și, în faza contencioasă, de alți doi foști colegi din Parlament, AAIC nu putea, astfel cum a procedat în cea de a doua decizie de refuz al asistenței și chiar dacă recunoștea caracterul lor intenționat și repetitiv, să considere că comportamentele doamnei M. nu erau abuzive și că nu au avut ca efect să aducă atingere personalității, demnității sau integrității fizice sau psihice a reclamantei.
În ceea ce privește faptele în litigiu, reclamanta consideră că a făcut obiectul unor violențe verbale, inclusiv valuri de insulte și de cuvinte agresive, precum și al unor presiuni psihologice, inclusiv prin intermediul unor dispoziții paradoxale, și că comportamentul abuziv al doamnei M. nu s‑ar fi limitat la evenimentele menționate în cererea de asistență, ci ar fi fost constant.
Cu titlu ilustrativ, reclamanta se referă în special la tonul cu care, într‑un mesaj scurt (SMS), din 18 octombrie 2013, trimis în cadrul organizării unei deplasări a doamnei M. la Strasbourg (Franța), care a avut întârziere ca urmare a unei greve a controlorilor aerieni, doamna M. îi solicitase să îi prezinte scuze după cum urmează: „Aș aprecia să primesc cel puțin scuzele tale pentru masacrul de astăzi!!!” („Mi farebbe piacere ricevere pero almeno le tue scuse per il massacro di oggi!!!”). Aceasta invocă în continuare apelurile telefonice repetate ale doamnei M. din seara zilei de sâmbătă, 26 octombrie 2013, în timp ce aceasta cina cu doi dintre prietenii săi. Precizând totodată că era vorba despre o dată din „săptămâna verde”, în care deputații obișnuiesc să se întoarcă în circumscripțiile lor, reclamanta explică, aducând martori în susținerea sa, că doamna M. ar fi urlat în mod frenetic la telefon și ar fi încheiat această serie lungă de apeluri telefonice, în care ar fi calificat reclamanta drept „stupidă“ („stupida”), spunându‑i „du‑te dracului” („ma va a cagare”). Unul dintre martori afirmă că a auzit‑o pe doamna M. pronunțând cuvântul „proastă” („stronza”) la adresa reclamantei.
Reclamanta invocă și weekendul 5-6 octombrie 2013, în care a participat la celebrarea căsătoriei uneia dintre prietenele sale. Cu această ocazie, doamna M. ar fi telefonat reclamantei în mai multe rânduri. Aceste conversații telefonice fuseseră puse pe difuzor în prezența unor terți, în special atunci când ea conducea vehiculul propriu, care au acceptat să prezinte mărturii scrise. Potrivit acestor martori, conținutul cuvintelor doamnei M. la adresa reclamantei ar fi fost: „Ești doar o imbecilă! Ești plecată în fiecare weekend, pentru un motiv sau altul, nu ești bună de nimic, nu te gândești decât la futut” („Sei solo una stronza! Tutti i weekend sei via, per un motivo o per l’altro non te ne frega un cazzo, pensi solo a scopare”); „Ești o imbecilă! Nu ești niciodată aici în weekend, ești meschină și nepăsătoare, nu te gândești decât la futut” („Sei una stronza! Non ci sei mai il week end, meschina e menefreghista, pensi solo a scopare”); „Tot ce ar trebui să faci este să îți ceri scuze, ți se rupe de tot, nu te gândești decât la futut” („Dovresti solo chiedermi scusa menefreghista del cazzo, pensi solo a scopare”); „Din păcate, este o problemă de neuroni; dacă nu reușești, nu reușești […] idioato” („Purtroppo e’ una questione di neuroni; se non ce la fai non ce la fai […] idiota”); „ești cu adevărat o cretină; dar cum poți să nu înțelegi […], stupido”; („sei proprio una cretina; ma come si fa a non capire […] stupida”); „ești un cap de pulă […] sunteți cu toții imbecili, cum reușesc să găsesc doar imbecili” („testa di cazzo che non sei altro […] siete tutti degli imbecilli, come facio io a trovare solo imbecilli”).
Reclamanta invocă și weekendul 1-3 noiembrie 2013, în care, în timp ce se afla în Italia împreună cu partenerul său, doamna M. ar fi apelat‑o încontinuu, inclusiv seara târziu spre ora 1 dimineața. În timp ce reclamanta ar fi plâns la telefon, doamna M. i‑ar fi spus acesteia din urmă, conform cuvintelor confirmate de partenerul reclamantei, următoarele: „Da, plângi, cretino, […] ar trebui doar să te așezi în genunchi și să plângi, proasto” („Atroche piangere, cretina […] dovresti solo metterti in ginocchio e piangere stronza”).
Reclamanta se referă de asemenea la faptul că, la 7 noiembrie 2013, în timp ce se afla în concediu medical, doamna M. i‑ar fi cerut să vină la lucru printr‑un SMS cu următorul conținut: „Astăzi este o zi lucrătoare și tu TREBUIE să trimiți dosarele: erai așteptată la amiază, vino URGENT!!!! Prânzul cu o prietenă poate aștepta: SĂ‑ȚI FIE RUȘINE!!!! ” („Oggi è una giornata di lavoro e DEVI passare le consegne: eri attesa alle 12, vieni URGENTEMENTE!!!! Il pranzo con amica può attendere: VERGOGNATI!!!!”). Reclamanta explică faptul că, întrucât nu s‑a dus la lucru, doamna M. i‑a trimis, în cursul după‑amiezii, un SMS cu următorul conținut: „Din păcate, trebuie să denunț comportamentul tău [la AAIC]” („Devo, purtroppo denunciare il tuo comportamento!”).
Reclamanta menționează de asemenea că, la 13 noiembrie 2013, în timp ce se afla în concediu medical și primise deja scrisoarea din 11 noiembrie 2013 prin care era anunțată cu privire la concediere, a primit un SMS din partea doamnei M. cu următorul conținut: „Sper că îți este cu adevărat rușine în legătură cu comportamentul tău: nu ai finalizat niciuna dintre sarcinile atribuite și ai îngreunat (fiind în același timp foarte bine remunerată) desfășurarea activității serviciului” [„Spero che tu ti vergogni profondamente del tuo comportamento: non hai portato a compimento alcun compito assegnato e stai ostacolando (molto ben retribuita) l’attività dell’ufficio”]. În plus, la 29 noiembrie 2013, doamna M. i‑a trimis un mesaj fiicei sale, prietena reclamantei, pentru a o discredita pe aceasta din urmă, declarând următoarele: „Fii atentă ce JEG e Michela asta: ESTE AICI PENTRU A‑MI FOLOSI TOT BUGETUL PENTRU A RĂMÂNE ACASĂ ȘI PENTRU A NU FACE NIMIC” („Guarda che MERDA la Michela: STA USANDO TUTTO IL MIO BUDGET PER RIMANERE A CASA E NON FARE UN CAZZO”).
Parlamentul solicită respingerea motivului ca nefondat, subliniind că apelurile telefonice evocate de reclamantă au avut loc într‑un context de tensiuni și de lucru stresant, că APA care lucrau pentru doamna M. au avut, în această perioadă, comportamente provocatoare față de acest deputat și că, întrucât reclamanta era o prietenă a fiicei doamnei M., limbajul utilizat de aceasta din urmă „nu depăș[ea] un simplu conflict între deputat și reclamantă cu privire la activitatea care trebuia efectuată”. În plus, Parlamentul arată că reclamanta s‑a aflat în serviciul doamnei M. numai pentru o perioadă de trei luni, dintre care două luni de vară din 2013, în care doamna M. a fost absentă de la birou. În plus, reclamanta a fost promovată la gradul 5 la 25 septembrie 2013, ceea ce ar demonstra, împreună cu cele aproximativ douăzeci și patru de SMS‑uri schimbate pe un ton normal, chiar amical, că doamna M. nu ar fi avut un comportament negativ față de reclamantă.
Cu titlu introductiv, trebuie să se amintească faptul că, în ceea ce privește măsurile care trebuiau luate într‑o situație care intră în domeniul de aplicare al articolului 24 din statut, inclusiv în examinarea unei cereri de asistență, care conține afirmații referitoare la o hărțuire morală în sensul articolului 12a din statut din partea unui membru al unei instituții (a se vedea Hotărârea din 12 decembrie 2013, CH/Parlamentul,
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
, punctele
-
, și Hotărârea din 26 martie 2015,CN/Parlamentul,
F‑26/14
,
EU:F:2015:22
, punctul
), administrația dispune de o largă putere de apreciere (Hotărârea din 15 septembrie 1998, Haas și alții/Comisia,
T‑3/96
,
EU:T:1998:202
, punctul
), sub controlul instanței Uniunii, în alegerea măsurilor și a mijloacelor de punere în aplicare a articolului 24 din statut (Hotărârea din 24 aprilie 2017, HF/Parlamentul,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, punctul
). Controlul instanței Uniunii în această privință se limitează astfel la problema dacă instituția vizată a rămas în limite rezonabile și nu și‑a utilizat puterea de apreciere în mod vădit eronat (Hotărârea din 25 octombrie 2007, Lo Giudice/Comisia,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
, punctul
, și Hotărârea din 6 octombrie 2015, CH/Parlamentul,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, punctul
).
Cu toate acestea, în examinarea primului motiv, revine Tribunalului sarcina de a verifica dacă AAIC a considerat în mod întemeiat, în cea de a doua decizie de refuz al asistenței, că faptele pretinse de reclamantă nu constituiau o hărțuire morală în sensul articolului 12a din statut și, în consecință, nu justificau adoptarea unor măsuri în temeiul obligației de asistență prevăzute la articolul 24 din statut. În această privință, trebuie să se sublinieze și că definiția prevăzută la articolul 12a din statut se întemeiază pe o noțiune obiectivă și care, chiar dacă se întemeiază pe o calificare contextuală a unor acte și comportamente ale funcționarilor și ale agenților care nu este întotdeauna simplu de efectuat, nu presupune totuși să se efectueze aprecieri complexe, de tipul celor care pot decurge din noțiuni de natură economică (a se vedea, în ceea ce privește măsurile de protecție comercială, Hotărârea din 7 mai 1991, Nakajima/Consiliul,
C‑69/89
,
EU:C:1991:186
, punctul
, și Hotărârea din 27 septembrie 2007, Ikea Wholesale,
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
, punctul
), științifică [a se vedea, pentru deciziile Agenției Europene pentru Produse Chimice (ECHA), Hotărârea din 7 martie 2013, Rütgers Germany și alții/ECHA,
T‑94/10
,
EU:T:2013:107
, punctele
și
] sau chiar tehnică [a se vedea, pentru deciziile Oficiului Comunitar pentru Soiuri de Plante (OCSP), Hotărârea din 15 aprilie 2010, Schräder/OCVV,
C‑38/09 P
,
EU:C:2010:196
, punctul
], care ar justifica să se recunoască administrației o marjă de apreciere în aplicarea noțiunii în cauză. Prin urmare, în prezența unei afirmații privind nerespectarea articolului 12a din statut, trebuie să se analizeze dacă AAIC a săvârșit o eroare de apreciere a faptelor în ceea ce privește definiția hărțuirii morale prevăzută de această dispoziție, iar nu o eroare vădită de apreciere a acestor fapte.
În ceea ce privește noțiunea de hărțuire morală, aceasta este definită, în sensul articolului 12a alineatul (3) din statut, ca fiind o „conduită abuzivă” care, în primul rând, se manifestă prin comportament, limbaj, acte, gesturi și înscrisuri vădite „de lungă durată, repetată sau sistematică”, ceea ce implică faptul că hărțuirea morală trebuie înțeleasă ca un proces care se înscrie în mod obligatoriu în timp și presupune existența unor acțiuni repetate sau continue și care sunt „intenționate”, spre deosebire de cele „accidentale”. În al doilea rând, pentru a se încadra în această noțiune, comportamentele respective, limbajul, actele, gesturile sau înscrisurile trebuie să aibă drept efect să aducă atingere personalității, demnității sau integrității fizice sau psihice a unei persoane (Hotărârea din 13 decembrie 2017, HQ/OCVV,
T‑592/16
, nepublicată,
EU:T:2017:897
, punctul
; a se vedea de asemenea Hotărârea din 17 septembrie 2014, CQ/Parlamentul,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, punctele
și
și jurisprudența citată).
Astfel, nu este necesar să se stabilească faptul că comportamentele, limbajul, actele, gesturile sau înscrisurile în cauză au fost săvârșite cu intenția de a aduce atingere personalității, demnității sau integrității fizice sau psihice a unei persoane. Cu alte cuvinte, poate exista hărțuire morală fără să se demonstreze că autorul hărțuirii ar fi urmărit, prin acțiunile sale, să discrediteze victima sau să deterioreze în mod intenționat condițiile de muncă ale acesteia. Este suficient ca aceste acțiuni, din moment ce au fost săvârșite în mod voluntar, să fi determinat în mod obiectiv asemenea consecințe (a se vedea Hotărârea din 5 iunie 2012, Cantisani/Comisia,
F‑71/10
,
EU:F:2012:71
, punctul
, și Hotărârea din 17 septembrie 2014, CQ/Parlamentul,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, punctul
și jurisprudența citată).
În sfârșit, întrucât acțiunea în cauză trebuie, în temeiul articolului 12a alineatul (3) din statut, să aibă un caracter abuziv, rezultă că o calificare drept „hărțuire” este supusă condiției ca aceasta să prezinte o realitate obiectivă suficientă, în sensul în care un observator imparțial și rezonabil, dotat cu o sensibilitate normală și aflat în aceleași condiții, ar considera comportamentul sau actul în cauză ca fiind excesiv și criticabil (Hotărârea din 16 mai 2012, Skareby/Comisia,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
, punctul
, și Hotărârea din 17 septembrie 2014, CQ/Parlamentul,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, punctul
).
Întrucât prezenta cauză pune în discuție un membru al unei instituții, mai trebuie adăugat că, în această calitate, doamna M. nu era desigur supusă în mod direct obligațiilor prevăzute de statut, nici în special interdicției oricărei hărțuiri morale prevăzute la articolul 12a din acesta.
Cu toate acestea, pe de o parte, potrivit articolului 9 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Parlamentului aplicabil la data faptelor, și anume în timpul celei de a 7-a legislaturi (2009/2014), „[c]omportamentul deputaților este caracterizat de respect reciproc, se bazează pe valorile și pe principiile definite în textele fundamentale ale Uniunii Europene, păstrează demnitatea Parlamentului și nu trebuie să compromită buna desfășurare a lucrărilor parlamentare, nici liniștea în oricare dintre incintele Parlamentului”. Articolul 11 alineatul (3) din Regulamentul de procedură aplicabil celei de a 8-a legislaturi (2014/2019) face trimitere în mod expres în prezent, în ceea ce privește valorile și principiile, în special la cele prevăzute în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Pe de altă parte, revine AAIC, în orice împrejurări, să garanteze funcționarilor și agenților săi condiții de muncă care să respecte sănătatea și demnitatea lor.
Rezultă că, astfel cum au convenit reclamanta și Parlamentul în ședință, aceste dispoziții ale Regulamentului de procedură al Parlamentului le impun membrilor acestei instituții să respecte de asemenea interzicerea hărțuirii morale prevăzute la articolul 12a din statut, întrucât interzicerea unui asemenea comportament, prevăzută în statut, este inspirată în realitate de valorile și de principiile definite în textele fundamentale și intră în domeniul de aplicare al articolului 31 din Carta drepturilor fundamentale, potrivit căruia „[o]rice lucrător are dreptul la condiții de muncă care să respecte sănătatea, securitatea și demnitatea sa”.
Odată cu efectuarea acestor precizări, trebuie să se constate că, în speță, faptele în litigiu, astfel cum au fost invocate de reclamantă în cererea de asistență și în cererea introductivă, au fost confirmate de martori și, în definitiv, nu au fost contestate în ceea ce privește veridicitatea lor nici în faza precontencioasă de către AAIC, nici în faza contencioasă de către Parlament. Potrivit deciziei motivate a președintelui, doamna M. nu ar fi contestat nici faptele cu privire la apelurile sale telefonice în timpul weekendurilor, seara târziu și în timpul concediilor reclamantei.
În plus, deși cuvinte sau gesturi accidentale, chiar dacă pot părea inadecvate, sunt desigur excluse din domeniul de aplicare al articolului 12a alineatul (3) din statut (Hotărârea din 17 septembrie 2014, CQ/Parlamentul,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, punctul
), este cert că, în speță, Parlamentul nu contestă caracterul repetitiv și intenționat, cu alte cuvinte voluntar, al comportamentelor imputate doamnei M. și că, în special, acesta recunoaște, în mod întemeiat, că împrejurarea că reclamanta și‑a exercitat atribuțiile doar pe o perioadă scurtă nu este de natură să excludă ca aceste comportamente să intre sub incidența articolului 12a din statut.
Cu toate acestea, atât AAIC, care își însușește poziția președintelui Parlamentului adoptată în lumina raportului din 29 octombrie 2015, cât și Parlamentul, în calitate de pârât, consideră că conduita doamnei M. față de reclamantă nu putea fi calificată drept conduită necorespunzătoare în privința unui deputat în Parlament față de un APA. În special, pe de o parte, utilizarea unui limbaj dur („harsh”) și faptul de a ridica vocea nu ar fi neobișnuite în situațiile de stres asociate cu activitatea deputaților. Pe de altă parte, în ceea ce privește cuvintele vulgare, chiar insultătoare ale doamnei M. la adresa reclamantei, chiar dacă acestea constituiau cazuri singulare, puteau fi justificate, în opinia Parlamentului, din motive de urgență profesională și de faptul că doamna M. nu era mulțumită de performanțele profesionale ale reclamantei și, în definitiv, aceasta s‑ar fi exprimat într‑un mod abrupt.
În această privință, se impune constatarea că conținutul, în special nivelul particular al vulgarității lui, al limbajului utilizat de doamna M. la adresa reclamantei, în special la telefon, constituie o defăimare atât a persoanei înseși a reclamantei, cât și a activității sale. Considerăm de asemenea că doamna M. a denigrat activitatea reclamantei la locul său de muncă, chiar a insultat‑o, inclusiv în prezența unor persoane din afara instituției. Comportamentul doamnei M., astfel cum este consemnat în dosar, apare astfel ca abuziv și nu poate fi în niciun caz considerat o atitudine demnă de un membru al unei instituții a Uniunii, instituție care este obligată, în temeiul articolului 31 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, să garanteze funcționarilor și agenților săi condiții de muncă care să respecte sănătatea, securitatea și demnitatea lor.
Contrar susținerilor Parlamentului, caracterul abuziv al comportamentelor în litigiu nu poate fi atenuat de proximitatea relației dintre doamna M. și reclamantă, ca urmare a faptului că aceasta din urmă este o prietenă a fiicei doamnei M., sau chiar de climatul de tensiuni care ar fi predominat în cadrul echipei APA aflate în serviciul doamnei M.
Astfel, chiar presupunând că, astfel cum a susținut în esență doamna M. în fața Comitetului consultativ special „APA”, reclamanta nu a furnizat prestații profesionale satisfăcătoare pentru doamna M., că aceasta a fost angajată în special ca urmare a legăturii sale personale cu doamna M. sau, cel puțin, cu fiica acesteia din urmă ori chiar că reclamanta ar fi pretins că are intenția de a demisiona, chiar că a semnat ea însăși ordine de misiune în favoarea sa sau că a încălcat dispoziții statutare, inclusiv prin înregistrarea conversațiilor la locul de muncă fără știrea doamnei M., nu este mai puțin adevărat că reclamanta avea dreptul să dispună de condiții de muncă care să respecte sănătatea și demnitatea sa. Astfel, asemenea elemente, care pot justifica eventual aplicarea unor măsuri disciplinare sau de concediere pentru un motiv întemeiat pe ruptura legăturii de încredere, nu sunt nicidecum de natură să permită unui membru al unei instituții a Uniunii să aibă o conduită abuzivă, repetitivă și intenționată față de un funcționar sau față de un agent al Uniunii. În orice caz, AAIC rămâne obligată, în temeiul articolului 24 din statut coroborat cu articolul 31 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale și cu articolul 12a din statut, să garanteze funcționarilor și agenților săi condiții de muncă care să le respecte sănătatea și demnitatea și în special un mediu de muncă care să nu îi expună niciunei forme de hărțuire, nici morală, nici sexuală.
În ceea ce privește afirmația Parlamentului privind nivelul ridicat de stres inerent activităților membrilor acestei instituții, în special ca urmare a nivelului susținut al activităților lor care implică pentru aceștia, după caz, obligația de a lucra la sfârșit de săptămână și, uneori, chiar și în timpul vacanțelor, care justifică în consecință disponibilitatea APA în afara zilelor și a programului de lucru prevăzute în mod normal, se impune constatarea că ceea ce se pune în discuție, în speță, nu este în mod necesar împrejurarea că doamna M. a contactat‑o pe reclamantă în afara programului și a zilelor respective, ci în esență caracterul abuziv al comportamentului doamnei M. nu numai la locul de muncă în timpul programului de lucru, ci și în perioadele de repaus ale reclamantei, în special tonul și vulgaritatea limbajului utilizat la telefon în mod recurent și invaziv în viața personală a acestui APA.
Din considerațiile care precedă rezultă că, atunci când a apreciat în cea de a doua decizie de refuz al asistenței că comportamentul doamnei M., în discuție în speță, nu a fost abuziv în sensul articolului 12a din statut, AAIC a săvârșit o eroare de apreciere, în plus, o eroare vădită, în raport cu definiția prevăzută de această dispoziție.
În ceea ce privește aspectul dacă acest comportament a avut ca efect să aducă atingere personalității, demnității sau integrității fizice sau psihice a reclamantei, în sensul articolului 12a din statut, reiese de asemenea că, apreciind, în cea de a doua decizie de refuz al asistenței, că nu aceasta era situația în speță, AAIC a săvârșit o eroare de apreciere, în plus și vădită, în raport cu definiția prevăzută de această dispoziție.
Astfel, având în vedere nivelul particular de vulgaritate a limbajului utilizat în mod repetitiv față de reclamantă, caracterul său insultător, precum și denigrarea evidentă a persoanei reclamantei și a calității muncii sale, vehiculată în mod vizibil în aceste cuvinte, AAIC nu putea concluziona că personalitatea, demnitatea sau integritatea psihică a reclamantei nu a fost atinsă de o asemenea conduită abuzivă a doamnei M.
Pe de altă parte, deși avizele experților medicali nu sunt de natură să stabilească, prin ele însele, existența, în drept, a unei hărțuiri sau a unei greșeli a instituției în privința obligației sale de asistență (Hotărârea din 6 februarie 2015, BQ/Curtea de Conturi,
T‑7/14 P
,
EU:T:2015:79
, punctul
, Hotărârea din 16 mai 2017, CW/Parlamentul,
T‑742/16 RENV
, nepublicată,
EU:T:2017:338
, punctul
, și Hotărârea din 6 octombrie 2015, CH/Parlamentul,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, punctul
), certificatele medicale prezentate în speță au putut confirma realitatea unei atingeri aduse integrității psihice a reclamantei.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, Tribunalul apreciază că un observator extern, dotat cu o sensibilitate normală și care cunoaște acest context de lucru specific deputaților în Parlament și APA care lucrează pentru ei, ar fi concluzionat că comportamentul doamnei M., în discuție în speță, era excesiv și criticabil și putea să fi adus atingere personalității, demnității sau integrității fizice sau psihice a reclamantei.
Prin urmare, primul motiv trebuie admis.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 24 din statut
În susținerea celui de al doilea motiv de anulare, reclamanta susține că AAIC ar fi încălcat obligația de asistență care îi revenea în temeiul articolului 24 din statut, în primul rând, prin faptul că nu a acționat cu diligență și celeritate pentru a deschide o anchetă administrativă și pentru a sesiza, în acest context, Comitetul consultativ special „APA”, ceea ce ar fi condus la prelungirea procedurii mai multe luni; în al doilea rând, prin faptul că nu a acționat în mod serios, astfel cum ar demonstra împrejurarea că AAIC a așteptat ca prima reclamație să fie admisă înainte de a decide, în final, deschiderea anchetei administrative, și, în al treilea rând, prin faptul că a comunicat decizia motivată a președintelui la o adresă la care reclamanta nu mai locuia, ceea ce a dus la o nouă întârziere de două luni. Reclamanta critică astfel întârzierile cu care au fost luate diferitele decizii ale AAIC, ceea ce ar fi avut drept consecință întârzierea introducerii de către aceasta a unei acțiuni în justiție la nivel național împotriva doamnei M., întrucât aceasta considera necesar, pentru nevoile acțiunii naționale respective, să se poată întemeia pe o recunoaștere oficială de către AAIC a existenței pretinsei hărțuiri morale.
Parlamentul solicită respingerea motivului ca nefondat, arătând în special, în ceea ce privește durata de examinare a cererii de asistență, că aceasta ar trebui să fie luată în considerare doar începând cu decizia din 2 iunie 2015 de admitere a reclamației formulate de reclamantă împotriva primei decizii de refuz al asistenței.
În această privință, atunci când AAIC sau, după caz, autoritatea împuternicită să facă numiri a unei instituții este sesizată, în temeiul articolului 90 alineatul (1) din statut, cu o cerere de asistență în sensul articolului 24 din statutul respectiv, aceasta trebuie, în temeiul obligației de asistență și dacă această autoritate este în prezența unui incident incompatibil cu ordinea și cu liniștea serviciului, să intervină cu toată energia necesară și să răspundă cu rapiditatea și cu solicitudinea impuse de împrejurările din speță pentru stabilirea faptelor și pentru adoptarea în cunoștință de cauză a măsurilor adecvate. În acest scop, este suficient ca funcționarul sau agentul care solicită protecția instituției să aducă un început de dovadă cu privire la realitatea atacurilor la care afirmă că este supus. În prezența unor astfel de elemente, este de competența instituției în cauză să ia măsurile adecvate, în special efectuând o anchetă administrativă, pentru a stabili faptele aflate la originea plângerii, în colaborare cu autorul acesteia (Hotărârea din 26 ianuarie 1989, Koutchoumoff/Comisia,
224/87
,
EU:C:1989:38
, punctele
și
, Hotărârea din 24 aprilie 2017, HF/Parlamentul,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, punctul
, și Hotărârea din 6 octombrie 2015, CH/Parlamentul,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, punctul
).
În prezența unor acuzații de hărțuire, obligația de asistență include în special datoria administrației de a examina cu seriozitate, cu rapiditate și cu deplină confidențialitate cererea de asistență în care este invocată hărțuirea și de a‑l informa pe reclamant despre urmarea cererii sale (Hotărârea din 24 aprilie 2017, HF/Parlamentul,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, punctul
, Hotărârea din 27 noiembrie 2008, Klug/EMEA,
F‑35/07
,
EU:F:2008:150
, punctul
, și Hotărârea din 6 octombrie 2015, CH/Parlamentul,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, punctul
).
În ceea ce privește măsurile care trebuie adoptate într‑o situație care, precum cea din speță, intră în domeniul de aplicare al articolului 24 din statut, administrația dispune de o largă putere de apreciere, sub controlul instanței Uniunii, în alegerea măsurilor și a mijloacelor de punere în aplicare a articolului 24 din statut (Hotărârea din 15 septembrie 1998, Haas și alții/Comisia,
T‑3/96
,
EU:T:1998:202
, punctul
, Hotărârea din 25 octombrie 2007, Lo Giudice/Comisia,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
, punctul
, și Hotărârea din 6 octombrie 2015, CH/Parlamentul,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, punctul
).
În această privință, trebuie înlăturată de la bun început critica reclamantei referitoare la faptul că a trebuit să introducă prima reclamație înainte ca, după cum pretinde, să obțină deschiderea unei anchete administrative. Astfel, pe de o parte, sesizând prima dată, la 22 mai 2014, Comitetul consultativ special „APA” cu cazul reclamantei, AAIC a deschis o primă anchetă administrativă, încredințând‑o acestei entități, anchetă în cursul căreia comitetul respectiv a audiat‑o pe reclamantă, pe doamna M. și pe alți doi APA. Pe de altă parte, reclamanta nu poate reproșa AAIC, în persoana secretarului general, că a admis reclamația sa, decizând să înainteze din nou cazul său acestui comitet. În plus, având în vedere larga putere de apreciere a AAIC în alegerea măsurilor și a mijloacelor de punere în aplicare a articolului 24 din statut, împrejurarea că secretarul general a admis această reclamație nu poate echivala cu recunoașterea de către acesta a existenței unei erori vădite de apreciere care afectează prima decizie de refuz al asistenței.
În ceea ce privește termenul general în care cererea de asistență a fost analizată în speță, trebuie amintit că, întrucât statutul nu prevede o dispoziție specifică în ceea ce privește termenul în care administrația trebuie să desfășoare o anchetă administrativă, în special în materie de hărțuire morală, AAIC este obligată în materie la respectarea principiului termenului rezonabil (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 aprilie 2017, HF/Parlamentul,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, punctele
și
). În această privință, instituția sau organul Uniunii în cauză trebuie, în desfășurarea anchetei administrative, să se asigure ca fiecare act să fie adoptat într‑un termen rezonabil în raport cu termenul anterior (a se vedea Hotărârea din 10 iunie 2016, HI/Comisia,
F‑133/15
,
EU:F:2016:127
, punctul
și jurisprudența citată) și, contrar celor susținute de Parlament, circumstanța că reclamanta și doamna M. părăsiseră instituția nu era de natură să exonereze AAIC de obligația sa de a acționa cu celeritate în examinarea cererii de asistență, în special în raport cu obiectivele care îi sunt atribuite în temeiul articolului 24 din statut, care au fost amintite la punctele 97 și 98 de mai sus.
În această privință, considerăm că, în speță, în exercitarea obligației sale de asistență, AAIC nu a respectat cerințele de celeritate care îi revin în temeiul articolului 24 din statut. Astfel, în urma adoptării, la 15 iulie 2014, de către Colegiul chestorilor a concluziilor sale, AAIC a așteptat până la 12 noiembrie 2014, respectiv aproximativ patru luni, pentru a decide cu privire la respingerea cererii de asistență, decizie care a fost prezentată, în cele din urmă, la 2 iunie 2015, de către secretarul general, care s‑a pronunțat asupra reclamației din 12 februarie 2015. În timp ce reclamația reclamantei a fost astfel admisă la 2 iunie 2015, abia la 22 decembrie 2015, respectiv după peste șase luni, AAIC i‑a transmis decizia motivată a președintelui, care se întemeia pe al doilea raport, din 29 octombrie 2015, al Comitetului consultativ special „APA”, care, de altfel, nu a considerat necesar să asculte din nou diferitele părți interesate, ale căror audieri ar fi putut explica un asemenea termen de șase luni.
În plus, independent de argumentul Parlamentului potrivit căruia reclamanta nu indicase AAIC, la acel moment, noua sa adresă, considerăm că, deși reclamanta a ales să fie reprezentată de avocații săi în faza precontencioasă, inclusiv pentru introducerea reclamațiilor menționate la punctele 11 și 13 de mai sus, AAIC a trimis decizia motivată a președintelui la o adresă la care reclamanta nu mai locuia și a luat inițiativa de a‑i transmite decizia respectivă prin intermediul avocaților săi abia la 25 februarie 2016, ceea ce a presupus o întârziere suplimentară de două luni în examinarea cererii de asistență.
În aceste condiții, faptul că AAIC nu a răspuns cu celeritatea necesară la cererea de asistență în temeiul articolului 24 din statut, încălcând obligația de solicitudine, deși poate angaja răspunderea instituției vizate pentru prejudiciul eventual produs reclamantei, nu poate, singur, să afecteze legalitatea celei de a doua decizii de refuz al asistenței în temeiul articolului 24 din statut. Astfel, încălcarea principiului respectării termenului rezonabil poate justifica anularea deciziei adoptate în urma unei proceduri administrative, precum cea de a doua decizie de refuz al asistenței, numai atunci când trecerea excesivă a timpului poate avea o incidență asupra conținutului însuși al deciziei adoptate în urma procedurii administrative (a se vedea în acest sens Ordonanța din 13 decembrie 2000, SGA/Comisia,
C‑39/00 P
,
EU:C:2000:685
, punctul
, Hotărârea din 6 decembrie 2012, Füller‑Tomlinson/Parlamentul,
T‑390/10 P
,
EU:T:2012:652
, punctul
, și Hotărârea din 18 mai 2009, Meister/OAPI,
F‑138/06 și F‑37/08
,
EU:F:2009:48
, punctul
și jurisprudența citată), ceea ce nu se regăsește în speță.
Astfel, în speță, lipsa de celeritate din partea AAIC în soluționarea cererii de asistență constituie desigur o încălcare a articolului 24 din statut și, în acest scop, trebuie să fie luată în considerare în cadrul concluziilor în despăgubire, însă nu poate justifica, ca atare, anularea celei de a doua decizii de refuz al asistenței.
În aceste condiții, trebuie să se respingă al doilea motiv ca fiind în parte nefondat și în parte inoperant.
Având în vedere toate considerațiile care precedă și fără să fie necesară pronunțarea asupra cererii reclamantei de a solicita Parlamentului să prezinte proiectul de raport care a fost transmis inițial chestorilor, trebuie să se admită concluziile în anularea celei de a doua decizii de refuz al asistenței, astfel cum a fost completată prin decizia de respingere a reclamației, ca urmare a erorii de apreciere de către AAIC a existenței, în speță, a unui comportament al doamnei M. care constituie o hărțuire morală în sensul articolului 12a din statut.
Cu privire la concluziile în despăgubire
În cadrul concluziilor sale în despăgubire, reclamanta solicită Tribunalului obligarea Parlamentului la repararea prejudiciului moral pe care l‑ar fi suferit ca urmare a încălcării de către AAIC a obligației de asistență prevăzute la articolul 24 din statut, în special ca urmare a duratei excesive a procedurii, care a menținut‑o într‑o stare de incertitudine și de anxietate, a împiedicat‑o să inițieze procesul de recuperare psihică și a privat‑o de asistența de care avea nevoie pentru introducerea unei acțiuni în justiție, în fața unei instanțe naționale, împotriva doamnei M. Acest prejudiciu moral ar fi distinct de nelegalitatea care afectează cea de a doua decizie de refuz al asistenței și care a făcut obiectul primului motiv. În consecință, un asemenea prejudiciu moral nu ar putea fi reparat prin simpla anulare a celei de a doua decizii de refuz al asistenței.
Parlamentul solicită respingerea concluziilor în despăgubire.
Cu titlu introductiv, în ceea ce privește repararea prejudiciului moral pretins suferit de reclamantă ca urmare a comportamentului în cauză al doamnei M., care este evocată de reclamantă în înscrisurile sale, trebuie amintit că, potrivit articolului 24 primul paragraf din statut, Uniunea oferă asistență funcționarului sau agentului „în special în procedurile împotriva autorilor de amenințări, ultraj, insulte, acte sau declarații defăimătoare sau alte infracțiuni împotriva persoanei și a proprietății, la care funcționarul sau membrii familiei sale sunt supuși, ca urmare a calității pe care o are și atribuțiilor sale”. De asemenea, potrivit articolului 24 al doilea paragraf din statut, Uniunea „repară în mod solidar prejudiciile pe care funcționarul le suferă în astfel de cazuri, în măsura în care funcționarul nu a fost la originea prejudiciilor în cauză, cu intenție sau printr‑o neglijență gravă, și nu a putut să obțină repararea prejudiciilor din partea autorului acestora”.
În această privință, obligația de asistență prevăzută la articolul 24 din statut urmărește apărarea funcționarilor și agenților, de către instituția lor, împotriva acțiunilor terților, iar nu împotriva actelor care provin de la instituția însăși, al cărei control ține de alte dispoziții ale statutului (Hotărârea din 17 decembrie 1981, Bellardi‑Ricci și alții/Comisia,
178/80
,
EU:C:1981:310
, punctul
, și Hotărârea din 9 septembrie 2016, De Esteban Alonso/Comisia,
T‑557/15 P
, nepublicată,
EU:T:2016:456
, punctul
). În aceste condiții, în sensul dispoziției menționate, alți funcționari, agenți sau membri ai unei instituții a Uniunii, precum doamna M., pot fi considerați terți (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 iunie 1979, V./Comisia,
18/78
,
EU:C:1979:154
, punctul
).
Astfel, în conformitate cu articolul 24 al doilea paragraf din statut, în ceea ce privește prejudiciul moral pe care reclamanta pretinde că l‑ar fi suferit ca urmare a acțiunilor doamnei M., reclamanta trebuie în mod efectiv, astfel cum a indicat, să urmărească în primul rând repararea unui asemenea prejudiciu prin intermediul unei acțiuni în despăgubire în fața unei instanțe naționale, fiind de la sine înțeles că, în aplicarea acestei dispoziții din statut, numai în cazul în care un astfel de prejudiciu nu ar putea fi reparat, AAIC ar putea fi obligată să repare în solidar prejudiciile cauzate reclamantei prin astfel de acțiuni ale unui „terț” în sensul acestei dispoziții.
Și totuși, trebuie să se precizeze că, în temeiul obligației de asistență, AAIC putea fi deja obligată să ofere asistență reclamantei, în special din punct de vedere financiar, într‑o asemenea situație de căutare a reparării (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2013, CH/Parlamentul,
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
, punctul
), în speță în vederea obținerii, printr‑o acțiune în justiție „asistată”, ca acțiunile care o vizează, ca urmare a calității sau a funcțiilor sale și care au motivat cererea de asistență, să fie recunoscute ca nelegale și să conducă la o reparare de către o instanță națională (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 septembrie 2016, De Esteban Alonso/Comisia,
T‑557/15 P
, nepublicată,
EU:T:2016:456
, punctul
și jurisprudența citată).
Aceste precizări fiind aduse, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, anularea unui act afectat de nelegalitate, precum cea de a doua decizie de refuz al asistenței, constituie prin ea însăși repararea adecvată și, în principiu, suficientă a oricărui prejudiciu moral pe care acest act l‑a putut produce. Totuși, această situație nu se poate regăsi atunci când reclamanta demonstrează că a suferit un prejudiciu moral care poate fi separat de nelegalitatea care constituie temeiul anulării și care nu poate fi reparat integral prin această anulare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 iunie 2006, Girardot/Comisia,
T‑10/02
,
EU:T:2006:148
, punctul
, Hotărârea din 16 mai 2017, CW/Parlamentul,
T‑742/16 RENV
, nepublicată,
EU:T:2017:338
, punctul
, și Hotărârea din 19 mai 2015, Brune/Comisia,
F‑59/14
,
EU:F:2015:50
, punctul
).
În speță, prejudiciul moral de care se prevalează reclamanta privește nu eroarea de apreciere săvârșită de AAIC și care a făcut obiectul primului motiv de anulare a celei de a doua decizii de refuz al asistenței, ci nerespectarea de către AAIC a obligației sale de asistență, prevăzută la articolul 24 din statut, care a făcut obiectul celui de al doilea motiv de anulare.
În această privință, trebuie să se arate că, în cadrul examinării celui de al doilea motiv, Tribunalul a constatat că AAIC nu și‑a respectat obligația de asistență, în special prin faptul că nu a examinat cu suficientă celeritate cererea de asistență, dar că o asemenea nelegalitate nu putea determina anularea celei de a doua decizii de refuz al asistenței pentru acest motiv.
În aceste condiții, este necesar să se considere că prejudiciul moral de care se prevalează reclamanta poate fi considerat separabil de nelegalitate, respectiv de eroarea de apreciere, care constituie temeiul anulării celei de a doua decizii de refuz al asistenței și că, în orice caz, acest prejudiciu nu poate fi reparat integral prin anularea respectivă.
În circumstanțele speței, având în vedere în special problemele AAIC care au condus la o a doua sesizare a Comitetului consultativ special „APA” și termenul nerezonabil, mai mare de doi ani, de care a avut nevoie AAIC pentru a examina cererea de asistență, expunând reclamanta unei stări de incertitudine și împiedicând‑o să inițieze o acțiune în justiție împotriva doamnei M. sau, cel puțin, întârziind astfel de demersuri, Tribunalul consideră că se efectuează o apreciere justă a prejudiciului moral suferit de reclamantă prin stabilirea acestuia,
ex aequo et bono
și astfel cum solicită reclamanta, la o sumă de 10000 de euro.
În ceea ce privește cererea reclamantei privind majorarea indemnizației obținute, după caz, cu dobânzi moratorii la rata de bază a Băncii Centrale Europene (BCE), Tribunalul consideră că trebuie admisă și, în lipsa precizării datei începând de la care ar trebui să curgă astfel de dobânzi moratorii, să rețină în această privință data pronunțării prezentei hotărâri (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 mai 2017, CW/Parlamentul,
T‑742/16 RENV
, nepublicată,
EU:T:2017:338
, punctul
, Hotărârea din 6 octombrie 2015, CH/Parlamentul,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, punctul
).
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, se impune anularea celei de a doua decizii de refuz al asistenței ca urmare a unei erori de apreciere care afectează această decizie și obligarea Parlamentului la plata către reclamantă, cu titlu de prejudiciu moral suferit, a sumei de 10000 de euro, majorată cu dobânzi de întârziere, de la data pronunțării prezentei hotărâri, la rata dobânzii stabilită de BCE pentru operațiunile principale de refinanțare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Parlamentul a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor reclamantei.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera întâi)
declară și hotărăște:

1)
Anulează decizia Parlamentului European din 30 iunie 2016, prin care autoritatea abilitată să încheie contractele de muncă din cadrul acestei instituții a respins cererea de asistență pe care doamna Michela Curto a introdus‑o la 14 aprilie 2014.

2)
Obligă Parlamentul la plata către doamna Curto, cu titlu de prejudiciu moral suferit, a unei sume de 10000 de euro, majorată cu dobânzi de întârziere, începând de la data pronunțării prezentei hotărâri, la rata stabilită de Banca Centrală Europeană (BCE) pentru operațiunile principale de refinanțare.

3)
Obligă Parlamentul la plata cheltuielilor de judecată.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 13 iulie 2018.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.