CELEX: 62015TJ0136
Dostop do dokumentov
Uredba (ES) št. 1049/2001
Zahteve za ponudbo za vse sklope, ki jih zajema javni razpis
Zavrnitev dostopa
Neobstoj posamičnega in konkretnega preizkusa zaprošenih dokumentov
Izjema v zvezi z zaščito javne varnosti
Izjema v zvezi z varstvom poslovnih interesov
Izjema v zvezi z varstvom zasebnosti
Izjema v zvezi z varstvom postopka odločanja
Splošna domneva
Nerazumna delovna obremenitev

Dejansko stanje in sporna odločba
Tožeča stranka, Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE, je sodelovala v javnem razpisu Evropskega parlamenta z identifikacijsko oznako ITS 08 – Zunanje storitve informacijske tehnologije 2008/S 149‑199622, ki se je nanašal na šestnajst različnih sklopov v skupni vrednosti 300 milijonov EUR (v nadaljevanju: javni razpis ITS 08). Po koncu tega javnega razpisa je 26. oktobra 2009 s Parlamentom podpisala okvirno pogodbo, ki se je nanašala na sklop št. 7, naslovljen „Ekspertiza o razvoju dokumentacijskih aplikacij in sistemov upravljanja vsebin“ (v nadaljevanju: sklop št. 7).
Tožeča stranka je z dopisom z dne 14. novembra 2014 Parlament zaprosila za dostop do „vseh razpoložljivih informacij v zvezi z vsemi zahtevami za ponudbo, ki jih je [Parlament] poslal za vse sklope [javnega razpisa] ITS 08“ (v nadaljevanju: zahteve za ponudbo ali zahtevani dokumenti). Tožeča stranka je zaprosila za pridobitev kopije zahtev za ponudbo, vključno s tehničnimi prilogami, v roku petnajst delovnih dni od prejetja dopisa. Tožeča stranka je v utemeljitev svoje prošnje navedla, da sumi, da je Parlament nezakonito oddal nekatere naloge znotraj sklopa št. 7 pogodbenikom, ki so bili izbrani za druge sklope, med drugim za sklop št. 6, in da bi rada preverila obseg škode, nastale zaradi teh domnevno nezakonitih dodelitev.
Parlament je 17. novembra 2014 z elektronsko pošto in z dopisom potrdil prejem prvotne zahteve za dostop do zahtev za ponudbo in tožeči stranki sporočil, da bo ta zahteva preizkušena ob upoštevanju določb Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 331).
Parlament je z dopisom z dne 3. decembra 2014 tožečo stranko obvestil, da glede na veliko število dokumentov, ki jih je treba posamično preizkusiti, ki je „veliko večje od 1.000“, ne more spoštovati roka petnajst delovnih dni, določenega z Uredbo št. 1049/2001. V teh okoliščinah je tožeči stranki predlagal, da poiščeta primerno rešitev v smislu člena 6(3) navedene uredbe, ki zajema analizo in posredovanje zahtevanih dokumentov za vsak sklop v rokih, ki se določijo. Parlament je predlagal tudi, da se 31. januarja 2015 najprej preizkusijo dokumenti iz sklopa št. 7, kasneje pa še tisti iz sklopa št. 6.
Tožeča stranka je 5. decembra 2014 Parlamentu odgovorila, da njegovega predloga ne mora sprejeti. Meni namreč, da so bili vsi zaprošeni dokumenti vodeni in shranjeni v elektronski obliki, tako da njihovo razkritje ne pomeni delovne preobremenitve Parlamenta. Tožeča stranka poudarja tudi, da bi morala, če analiza vsakega sklopa traja dva meseca, kar izhaja iz roka, ki ga je Parlament predlagal za preizkus dokumentov iz sklopa št. 7, na pridobitev vseh zahtevanih dokumentov čakati skoraj tri leta. Tožeča stranka je tako navedla, da meni, da predlog Parlamenta pomeni zavrnitev dostopa. Zato je vložila potrdilno prošnjo za dostop do vseh zaprošenih dokumentov do 31. januarja 2015.
Parlament je z dopisom z dne 9. decembra 2014 poudaril, da njegov predlog z dne 3. decembra 2014 nikakor ne pomeni zavrnitve dostopa do zaprošenih dokumentov. Predlagal je tudi podaljšanje roka za petnajst delovnih dni za odgovor na prvotno vlogo za dostop v skladu s členom 7(3) Uredbe št. 1049/2001.
Tožeča stranka je 17. decembra 2014 v elektronski pošti ponovila svojo prošnjo za razkritje „vseh zahtevanih informacij“ do konca meseca januarja 2015. Parlamentu je sporočila tudi, da meni, da ta s predlogom z dne 3. decembra 2014 ni resno skušal predlagati primerne rešitve, saj je že imela dokumente sklopa št. 7, za katere je Parlament predlagal, da se preizkusijo najprej. Tožeča stranka meni, da je treba začeti z analizo dokumentov iz sklopa št. 6.
Parlament je z odločbo z dne 18. decembra 2014 zavrnil prvotno zahtevo tožeče stranke za dostop do zahtev za ponudbo z obrazložitvijo, da je bilo po posamičnem preizkusu nekaterih od številnih zahtevanih dokumentov ugotovljeno, da so v njih vsebovane informacije zajete z izjemami od pravice do dostopa iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001. Parlament je menil tudi, da je mogoče domnevati, da se te izjeme uporabijo za druge zahtevane dokumente, ker so ti dokumenti enake narave kot tisti, ki so bili preizkušeni. Parlament je podredno trdil, da bi posamičen preizkus vseh zahtevanih dokumentov pomenil nesorazmerno delovno obremenitev.
Tožeča stranka je z dopisom z dne 12. januarja 2015 vložila potrdilno prošnjo za dostop do vseh zahtev za ponudbo. Parlament je prejem te potrdilne prošnje za dostop potrdil 19. januarja z elektronsko pošto.
Parlament je 2. februarja 2015 rok za odgovor na potrdilno prošnjo tožeče stranke podaljšal za petnajstih delovnih dni v skladu s členom 8(2) Uredbe št. 1049/2001.
Parlament je z odločbo z dne 13. februarja 2015 zavrnil dostop do vseh dokumentov, ki jih je zahtevala tožeča stranka (v nadaljevanju: izpodbijana odločba).
Parlament je v izpodbijani odločbi navedel, najprej, da nobena obveznost razkritja zahtev za ponudbo ne izhaja iz Uredbe (EU, Euratom) št. 966/2012 Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o finančnih pravilih, ki se uporabljajo za splošni proračun Unije in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 (
UL 2012, L 298, str. 1
, v nadaljevanju: finančna uredba) ali Delegirane uredbe Komisije (EU) št. 1268/2012 z dne 29. oktobra 2012 o pravilih uporabe finančne uredbe (
UL 2012, L 362, str. 1
, v nadaljevanju: delegirana uredba).
Parlament je glede omejitev pravice do dostopa do dokumentov v bistvu navedel, da je preizkus zahtevanih dokumentov potrdil, da so nekatere zahteve za ponudbo vsebovale informacije, ki so zajete z izjemami od pravice do dostopa, določenimi v členu 4 Uredbe št. 1049/2001.
Prvič, nekateri dokumenti naj bi vsebovali podrobnosti o informacijski arhitekturi Parlamenta, ki bi skupaj z javno dostopnimi informacijami v zvezi s tem lahko ogrozile varnost tega sistema. Parlament se med drugim sklicuje na varnostne programe, na aplikacije, ki se uporabljajo za upravljanje parametrov varnostnih sredstev v zgradbah, kot so mesta nadzornih kamer, ter na ime aplikacij, ki se uporabljajo v logistične namene. Parlament torej meni, da zaščita javne varnosti upravičuje zavrnitev dostopa do zahtevanih dokumentov.
Drugič, nekatere zahteve za ponudbo, ki so bile preizkušene, naj bi vsebovale osebne podatke, kot so imena, poklicni profili in delovna doba svetovalcev Parlamenta. Parlament meni, da je treba dostop do zahtevanih dokumentov zavrniti zaradi varstva zasebnosti zadevnih oseb, ker nujnost njihovega posredovanja nikakor ni bila izkazana.
Tretjič, zahtevani dokumenti naj bi vsebovali gospodarske in tehnične informacije, katerih posredovanje bi lahko razkrilo profil, ki ga ima Parlament kot kupec na trgu. Poleg tega naj bi zahteve za ponudbo lahko vsebovale informacije, ki se nanašajo na posebne pristojnosti dobaviteljev, izbranih za vsak sklop, ter podrobnosti v zvezi z njihovo poslovno strategijo in vezmi ali povezavami s tretjimi. Parlament meni, da varstvo poslovnih interesov, in sicer sodelujočih gospodarskih subjektov in Parlamenta, tako upravičuje tudi zavrnitev vsakršnega dostopa do zahtevanih dokumentov.
Četrtič, posredovanje zahtevanih dokumentov naj bi ogrozilo postopek odločanja Parlamenta, ker naj bi ti dokumenti razkrili informacije v zvezi z nekaterimi tekočimi informacijskimi projekti, glede katerih odločitev še ni bila sprejeta. Parlament meni, da bi to lahko ogrozilo operativno strategijo, ki jo je dolgoročno razvil na tem področju.
Parlament je v izpodbijani odločbi navedel tudi neobstoj vsakršnega prevladujočega javnega interesa, ki bi lahko ovrgel uporabo izjem v zvezi z varstvom poslovnih interesov in postopka odločanja. V zvezi s tem je navedel, da posebnega interesa tožeče stranke, ki naj bi utrpela škodo zaradi njegovih nepravilnosti pri izvedbi zadevnega javnega naročila, ni mogoče upoštevati.
Parlament je v izpodbijani odločbi poudaril tudi, da je treba, čeprav ne more posamično preizkusiti vseh dokumentov, ki jih zahteva tožeča stranka, šteti, da se štiri uveljavljene izjeme od pravice do dostopa uporabijo za vse dokumente na podlagi splošne domneve v skladu s sodno prakso Sodišča iz sodbe z dne 29. junija 2010, Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau (
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
).
Nazadnje, Parlament je v izpodbijani odločbi poudaril, da bi posamični preizkus približno 1500 zahtevanih dokumentov, ki pomenijo približno 18.000 strani, ki jih je treba izločiti iz 10.000 dokumentov, pomenil čezmerno delovno obremenitev njegovih služb. Tako breme bi bilo nesorazmerno glede na interese, ki jih tožeča stranka navaja v utemeljitev svoje prošnje za dostop.
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 20. marca 2015 vložila to tožbo.
Parlament je 22. junija 2015 vložil odgovor na tožbo.
Tožeča stranka je 21. avgusta 2015 vložila repliko. Parlament je 27. oktobra 2015 vložil dupliko.
Kraljevina Švedska je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 28. avgusta 2015 vložila predlog za intervencijo v tem postopku v podporo predlogom tožeče stranke. Predsednik prvega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 11. novembra 2015 to intervencijo dovolil.
Kraljevina Švedska je 8. februarja 2016 predložila intervencijsko vlogo. Tožeča stranka in Parlament sta stališča glede intervencijske vloge podala 14. in 19. aprila 2016.
Zaradi razširitve Splošnega sodišča je bila zadeva dodeljena novemu sodniku poročevalcu. Ker je bila sestava senatov Splošnega sodišča nato spremenjena, je bil sodnik poročevalec razporejen v četrti senat, ki mu je bila zato dodeljena ta zadeva.
Splošno sodišče (četrti senat) je na podlagi predloga sodnice poročevalke odločilo, da odpre ustni postopek. Splošno sodišče je 15. decembra 2016 Parlamentu v okviru ukrepov procesnega vodstva postavilo več vprašanj v pisni odgovor pred obravnavo. Parlament je na njih odgovoril v določenem roku.
Stranke so stališča in odgovore na ustna vprašanja Splošnega sodišča podale na obravnavi 31. januarja 2017.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga naj:
–
izpodbijano odločbo razglasi za nično;
–
Parlamentu naloži plačilo stroškov, tudi če se tožba zavrne.
Parlament Splošnemu sodišču predlaga naj:
–
tožbo zavrne kot neutemeljeno;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Kraljevina Švedska Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj izpodbijano odločbo razglasi za nično.
Pravo
Predmet spora
Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja dva tožbena razloga, od katerih se prvi nanaša na neobstoj posamičnega preizkusa zahtevanih dokumentov in kršitev pravice do delnega dostopa do dokumentov, kot je ta določena v členu 4(6) Uredbe št. 1049/2001, drugi pa na to, da je Parlament napačno uporabil izjeme od pravice do dostopa, določene v členu 4(1)(a), prva alinea, in (b), (2), prva alinea, ter (3) te uredbe, ki se nanašajo na zaščito javne varnosti, zasebnosti, poslovnih interesov ter postopka odločanja.
Parlament v odgovoru na tožbo podredno in zgolj za primer, da bi Splošno sodišče štelo, da sta tožbena razloga, ki jih uveljavlja tožeča stranka, utemeljena, navaja, da izpodbijana odločba zaradi tega ni nič manj zakonita. Splošno sodišče naj namreč ne bi moglo izpodbijane odločbe razglasiti za nično, ker je Parlament zavrnitev dostopa do zahtevanih dokumentov oprl tudi na „(nepisno) obrazložitev nesorazmernega upravnega bremena, ki naj ne bi bila izpodbijana“. Parlament Splošno sodišče tudi poziva, naj na lastno pobudo preuči, v kakšnem obsegu bi ta okoliščina lahko pomenila morebitno nedopustnost celotne tožbe.
V zvezi s tem je iz tožbe razvidno, da je tožeča stranka tožbena razloga dejansko uveljavljala, ne da bi neobstoj nesorazmerne delovne obremenitve navedla kot ločeni tožbeni razlog. Vendar je tožeča stranka v utemeljitev prvega tožbenega razloga izrecno navedla, da trditev Parlamenta, ki se nanaša na čezmerno in nesorazmerno delovno obremenitev, ni utemeljena, ker Parlament ni navedel niti števila preizkušenih dokumentov niti trajanja presoje njihove vsebine. Tožeča stranka dodaja, da bi navedena presoja trajala največ nekaj dni, ker je večina zahtevanih dokumentov kratkih in ima isto strukturo.
Zato je treba ugotoviti, da je tožeča stranka vsekakor izpodbijala obrazložitev, ki jo je Parlament izrecno navedel v izpodbijani odločbi in ki se nanaša na čezmerno ter nesorazmerno delovno obremenitev. Zakonitost te obrazložitve bo torej v tej sodbi obravnavana v okviru preizkusa prvega tožbenega razloga.
Uvodne ugotovitve
Spomniti je treba, da je pravica do dostopa do dokumentov institucij, organov, uradov in agencij Unije zavarovana z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah ter da pomeni posebno temeljno pravico. Na podlagi člena 42 navedene listine o temeljnih pravicah ima namreč vsak državljan Unije in vsaka fizična ali pravna oseba s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav članic pravico dostopa do teh dokumentov, ne glede na nosilec dokumenta (sodba z dne 29. novembra 2012, Thesing in Bloomberg Finance/BCE,
T‑590/10
, neobjavljena,
EU:T:2012:635
, točka
). Dalje, z Uredbo št. 1049/2001 se v skladu z njeno uvodno izjavo 1 uresničuje namen, izražen v členu 1, drugi odstavek, PEU, ki je bil vključen z Amsterdamsko pogodbo, novega koraka v procesu oblikovanja vse tesnejše zveze med narodi Evrope, v kateri se odločitve sprejemajo čim bolj javno in v kar najtesnejši povezavi z državljani. Kot je opozorjeno v uvodni izjavi 2 navedene uredbe, je pravica do dostopa javnosti do dokumentov institucij povezana z demokratičnostjo teh institucij (sodbe z dne 1. julija 2008, Švedska in Turco/Svet,
C‑39/05 P in C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, točka
; z dne 21. septembra 2010, Švedska in drugi/API in Komisija,
C‑514/07 P, C‑528/07 P in C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, točka
, ter z dne 21. julija 2011, Švedska/MyTravel in Komisija,
C‑506/08 P
,
EU:C:2011:496
, točka
).
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti preizkus, ki se zahteva za obravnavo prošnje za dostop do dokumentov, konkreten (glej sodbo z dne 13. aprila 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisija,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, točka
in navedena sodna praksa). Poleg tega mora biti ta konkreten preizkus opravljen za vsak dokument iz prošnje. Iz Uredbe št. 1049/2001 namreč izhaja, da so vse izjeme iz njenega člena 4, od (1) do (3), naštete kot izjeme, ki se morajo uporabiti „za dokument“ (sodbe z dne 13. aprila 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisija,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, točka
, ter z dne 6. julija 2006, Franchet in Byk/Komisija,
T‑391/03 in T‑70/04
,
EU:T:2006:190
, točka
).
Vendar ta načelna rešitev ne pomeni, da se zahteva tak preizkus v vseh okoliščinah. Ker je cilj konkretnega in posamičnega preizkusa – ki ga mora institucija načeloma opraviti v odgovor na prošnjo za dostop, podano na podlagi Uredbe št. 1049/2001 – zadevni instituciji omogočiti, da presodi, v kakšnem obsegu se uporabi izjema od pravice do dostopa in kakšna je možnost delnega dostopa, je namreč mogoče, da navedeni preizkus ni potreben, če je zaradi posebnih okoliščin primera očitno, da je treba dostop zavrniti ali ga nasprotno odobriti (sodba z dne 13. aprila 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisija,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, točka
).
Tožbene razloge tožeče stranka je treba preučiti ob upoštevanju teh splošnih ugotovitev.
Prvi tožbeni razlog: neobstoj konkretnega in posamičnega preizkusa zahtevanih dokumentov ter kršitev pravice do delnega dostopa
Tožeča stranka trdi, da odločitev Parlamenta, da preizkus omeji na omejeno število zahtev za ponudbo, očitno ni združljiva z ustaljeno sodno prakso Splošnega sodišča, v skladu s katero je nujen konkreten in posamični preizkus vsakega dokumenta, tudi kadar je jasno, da se prošnja za dostop nanaša na dokumente, ki so zajeti z izjemo. Tožeča stranka v zvezi s tem med drugim trdi, da obrazložitev, ki se nanaša na čezmerno in nesorazmerno delovno obremenitev, navedeno v izpodbijani odločbi, nikakor ni utemeljena. Meni, da bi glede na naravo in vsebino zahtevanih dokumentov, ki so imeli enako strukturo, presoja trajala največ nekaj dni.
Tožeča stranka trdi tudi, da je Parlament kršil člen 4(6) Uredbe št. 1049/2001 s tem, da ni preizkusil, ali bi bilo mogoče odobriti delni dostop do zahtevanih dokumentov.
V obravnavanem primeru ni sporno, da Parlament ni opravil konkretnega in posamičnega preizkusa vseh zahtev za ponudbo, ampak se je omejil na analizo vzorca teh dokumentov. Parlament je v izpodbijani odločbi v bistvu navedel, da se lahko izvedbe takega konkretnega in posamičnega preizkusa vzdrži iz dveh razlogov.
Prvič, zahteve za ponudbo naj bi pomenile posebno kategorijo dokumentov, ki je zajeta s splošno domnevo, v skladu s katero njihovo razkritje preprečujejo štiri različne izjeme od pravice do dostopa. Zahtevani dokumenti naj zlasti ne bi bili javni zaradi svoje narave, saj naj finančna uredba nikakor ne bi določala njihovega razkritja. Drugič, konkreten in posamičen preizkus zahtevanih dokumentov naj bi za službe Parlamenta pomenil „nesorazmerno“ delovno obremenitev glede na cilje prošnje za dostop. Parlament se v zvezi s tem opira na sodbo z dne 2. oktobra 2014, Strack/Komisija (
C‑127/13 P
,
EU:C:2014:2250
), ki naj bi določala ohranitev koristnega učinka načela dobrega upravljanja, kot ga določa člen 41 Listine o temeljnih pravicah.
V teh okoliščinah je treba najprej preveriti, ali se je lahko Parlament skliceval na uporabo splošne domneve, v skladu s katero razkritje zadevnih dokumentov ogroža enega ali več interesov, ki so varovani z izjemami, določenimi v členu 4 Uredbe št. 1049/2001, oziroma ali so te izjeme očitno in v celoti zajemale vsebino zahtevanih dokumentov, tako da ni bilo treba izvesti konkretnega in posamičnega preizkusa vseh zahtevanih dokumentov. Če Splošno sodišče ugotovi, da taka splošna domneva v obravnavanem primeru ne obstaja ali da te izjeme ne zajemajo očitno in v celoti vsebine zahtevanih dokumentov ter torej obveznosti Parlamenta, da izvede konkreten in posamičen preizkus vseh zahtevanih dokumentov, je treba nato preveriti, v kakšnem obsegu je lahko Parlament vendarle oproščen obveznosti takega konkretnega in posamičnega preizkusa, če ta pomeni „nesorazmerno“ delovno obremenitev.
Uporaba izjem iz člena 4(1)(a), prva alinea, in (b), (2), prva alinea, ter (3) Uredbe št. 1049/2001 za vse zahtevane dokumente
Parlament je v obravnavanem primeru v točki F izpodbijane odločbe, ki je naslovljena „Domneva uporabe upoštevnih izjem, navedenih v členu 4 uredbe št. 1049/2001, za vse dokumente“ in ki spada pod naslov „Ponovna ocena vaše prošnje v skladu s členom 8 Uredbe […] št. 1049/2001“, navedel, da vsi zahtevani dokumenti spadajo v isto kategorijo, in sicer kategorijo „zahtev za ponudbo“ in da imajo vsi isto značilnost, ker je njihov cilj prejetje ponudbe izbranih ponudnikov za vsak posamični sklop z namenom sklenitve posamične pogodbe v okviru krovne pogodbe.
Parlament je na podlagi te ugotovitve v izpodbijani odločbi navedel, da so vsi zahtevani dokumenti zajeti s štirimi različnimi izjemami od pravice do dostopa, ki so določene v členu 4(1)(a), prva alinea, in (b), (2), prva alinea, ter (3) Uredbe št. 1049/2001 in se nanašajo na zaščito javne varnosti, zasebnosti, poslovnih interesov ter postopka odločanja.
Sodišče je v zvezi s tem že priznalo, da se lahko institucije za pojasnitev, kako bi lahko dostop do zahtevanih dokumentov ogrozil interes, varovan z izjemo iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001, oprejo na splošne domneve, ki se uporabijo za nekatere kategorije dokumentov, ker se splošne podobne ugotovitve lahko uporabijo za prošnje za razkritje, ki se nanašajo na istovrstne dokumente (sodbe z dne 1. julija 2008, Švedska in Turco/Svet,
C‑39/05 P in C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, točka
; z dne 29. junija 2010, Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau,
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
, točka
; z dne 21. septembra 2010, Švedska in drugi/API in Komisija,
C‑514/07 P, C‑528/07 P in C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
, točka
, ter z dne 27. februarja 2014, Komisija/EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
, točka
).
Poleg tega se lahko ena in ista obrazložitev uporabi za dokumente, ki spadajo v isto kategorijo, če ti vsebujejo isto vrsto informacij. Vendar lahko institucija odstopi od konkretnega in posamičnega preizkusa dokumentov zgolj, če izjema od pravice do dostopa očitno in v celoti zajema te dokumente (glej v tem smislu sodbo z dne 9. septembra 2011, LPN/Komisija,
T‑29/08
,
EU:T:2011:448
, točka
).
Preizkusiti je torej treba, ali so bili vsi zahtevani dokumenti, kot to trdi Parlament, zajeti z več izjemami od pravice do dostopa, ki jih navaja Parlament, bodisi zaradi njihove posebne narave bodisi zaradi njihove vsebine.
–
Izjeme, določene v členu 4(1)(a), prva alinea, in (b) ter (3) Uredbe št. 1049/2001, ki se nanašajo na zaščito javne varnosti, zasebnosti in postopka odločanja
Najprej, glede narave zahtevanih dokumentov Parlament nikakor ni dokazal, da bi bili ti dokumenti zaradi svoje posebne narave lahko zajeti z zatrjevano splošno domnevo ogrožanja javne varnosti, zasebnosti ali postopka odločanja.
Zahteva za ponudbo namreč načeloma vključuje opis nalog, ki jih naročnik želi izvesti na podlagi okvirne pogodbe, ki jo je podpisal s pogodbeniki. Glede na široko raznolikost blaga ali storitev, ki so predmet javnih naročil zlasti na področju informatike, ni dokazano, da lahko razkritje zahteve za ponudbo na splošno in brez natančnejših pojasnil pomeni tveganje ogrožanja javne varnosti, zasebnosti ali postopka odločanja. V zvezi s tem zgolj sklicevanje na sodbo z dne 29. junija 2010, Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau (
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
) ne pomeni posamične obrazložitve, ki bi dokazovala, da so bili zahtevani dokumenti zaradi svoje posebne narave zajeti s splošno domnevo posega v te interese.
Trditev Parlamenta je treba zavrniti tudi glede vsebine zahtevanih dokumentov. Prvič, glede izjeme iz člena 4(1)(a), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001, ki se nanaša na zaščito javne varnosti, je iz izpodbijane odločbe namreč razvidno, da zgolj „nekateri od analiziranih dokumentov“ ali „druge analizirane [zahteve za ponudbo]“ vsebujejo informacije, ki lahko ogrožajo javno varnost.
Vendar, čeprav ni mogoče izključiti, da razkritje nekaterih informacij, naštetih v izpodbijani odločbi, dejansko lahko ogrozi varnost informacijskih sistemov Parlamenta, je treba ugotoviti, da je Parlament sam navedel, da so zadevne informacije vsebovane zgolj v omejenem številu dokumentov, in ne v vseh dokumentih. Poleg tega je Parlament na obravnavi priznal, da so splošne informacije o njegovem informacijskem sistemu javno dostopne na spletu in da so bile nekatere izmed njih ponovljene v zahtevah za ponudbo.
Drugič, glede izjeme iz člena 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001, ki se nanaša na varstvo zasebnosti, je iz tretje alineje točke B izpodbijane odločbe, ki spada pod naslov „Ponovna ocena vaše prošnje v skladu s členom 8 Uredbe […] št. 1049/2001“, razvidno, da „se nekatere analizirane zahteve za ponudbo nanašajo na osebne podatke, […] kot so polna imena članov osebja Parlamenta ter polna imena, poklicni profil in delovna doba svetovalcev, ki institucijam zagotavljajo storitve“. Poleg tega Parlament v točki 156 odgovora na tožbo pojasnjuje, da „več zahtev [za ponudbo] vključuje osebne podatke […]“.
Čeprav je res, da ni izključeno, da lahko Parlament na podlagi člena 4 Uredbe št. 1049/2001 zavrne razkritje osebnih podatkov, pa to ne pomeni, da ta izjema očitno in v celoti zajema vsebino vseh zahtevanih dokumentov, kar je Parlament tudi priznal na obravnavi. Poleg tega je iz različnih zahtev za ponudbo, priloženih tožbi, in odgovora Parlamenta na tožbo razvidno, da imena svetovalcev, če so navedena v teh zahtevah, pomenijo zgolj majhen del informacij in navodil, ki jih te zahteve vključujejo. Glede na okoliščine primera bi tako zadostovalo, da se ta imena pred razkritjem zahtevanih dokumentov zakrijejo.
Tretjič, Parlament glede izjeme, ki se nanaša na varstvo njegovega notranjega postopka odločanja, v točki D izpodbijane odločbe, ki spada pod naslov „Ponovna ocena vaše prošnje v skladu s členom 8 Uredbe […] št. 1049/2001“, navaja, da so dokumenti, ki jih je analiziral, vsebovali informacije, ki se med drugim nanašajo na vprašanja, v zvezi s katerimi ni bila sprejeta še nobena odločba. Obstajalo naj bi tudi tveganje, da bi dobavitelji vplivali na zaposlene v institucijah, ki bodo v prihodnje sprejemali odločitve, s čimer naj bi bila ogrožena zakonitost postopka odločanja.
V zvezi s tem Parlament ni zatrjeval in še manj dokazal, da izjema, ki se nanaša na varstvo notranjega postopka odločanja, očitno in v celoti zajema vsebino zahtev za ponudbo, saj zajema zgolj nekatere informacije.
Poleg tega niti izpodbijana odločba niti odgovor na tožbo ne vsebujeta oprijemljivih elementov, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, da je tveganje resnega oviranja postopka odločanja razumno predvidljivo, in ne samo hipotetično. Parlament zlasti nikakor ne navaja niti, da je bil v času sprejetja odločbe oviran postopek odločanja ali da se je ta postopek poskušal resno ovirati, niti objektivnih razlogov, na podlagi katerih bi bilo mogoče razumno predvidevati, da se bo tako oviranje zgodilo, če bodo zahtevani dokumenti razkriti (glej v tem smislu sodbe z dne 7. junija 2011, Toland/Parlament,
T‑471/08
,
EU:T:2011:252
, točki
in
; ter z dne 20. septembra 2016, PAN Europe/Komisija,
T‑51/15
, neobjavljena,
EU:T:2016:519
, točki
in
). V zvezi s tem v nasprotju s tem, kar trdi Parlament, zgolj to, da tožeča stranka želi pridobiti dostop do zahtev za ponudbo, samo po sebi ne more biti dokaz resnega in predvidljivega oviranja zakonitega postopka odločanja.
Iz navedenih preudarkov izhaja, da vsebina zahtevanih dokumentov ni bila očitno in v celoti zajeta z izjemami od pravice do dostopa, ki se nanašajo na zaščito javne varnosti, zasebnosti in postopka odločanja.
Parlament se zato ne more sklicevati na uporabo izjem iz člena 4(1)(a), prva alinea, in (b) ter (3) Uredbe št. 1049/2001, ki se nanašajo na zaščito javne varnosti, zasebnosti in postopka odločanja, da bi zavrnil dostop do zahtevanih dokumentov, ne da bi te konkretno in posamično preizkusil.
–
Izjema iz člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001, ki se nanaša na varstvo poslovnih interesov
Parlament v izpodbijani odločbi trdi, da so zahtevani dokumenti vsebovali, na eni strani, gospodarske in tehnične informacije, ki bi lahko razkrile njegov profil, ki ga ima kot kupec na trgu, in na drugi strani informacije, ki se lahko nanašajo na posebne kompetence in kapacitete izbranih dobaviteljev ter na njihove poslovne strategije s tretjimi. Parlament meni, da so informacije, vsebovane v zahtevah za ponudbo, ki jih naročnik pripravi za izvedbo okvirne pogodbe, zajete s splošno domnevo ogrožanja poslovnih interesov po zgledu dokumentov, izmenjanih v okviru postopkov nadzora koncentracij ali državnih pomoči. Natančneje, ta domneva naj bi izhajala iz finančne uredbe in delegirane uredbe, ker naj ti nikakor ne bi določali dostopa do teh dokumentov.
V zvezi z obravnavano zadevo je res, da je Sodišče že priznalo obstoj splošnih domnev, ki se uporabijo za kategorije dokumentov zaradi njihove narave, v več primerih, vključno s ponudbami ponudnikov v okviru izvedbe javnih naročil (glej v tem smislu sodbe z dne 29. januarja 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 in T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, točka
, ter z dne 21. septembra 2016, Secolux/Komisija,
T‑363/14
,
EU:T:2016:521
, točka
).
Vendar v zvezi z zahtevami za ponudbe splošna domneva ogrožanja poslovnih interesov ne more temeljiti niti na sodni praksi, navedeni v točki 62 zgoraj, ki se nanaša na dostop do ponudb ponudnikov, niti splošneje na razlogovanju, analognemu tistemu iz sodbe z dne 29. junija 2010, Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau (
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
), ki se nanaša na postopek nadzora državnih pomoči, in sodbe z dne 28. junija 2012, Komisija/Éditions Odile Jacob (
C‑404/10 P
,
EU:C:2012:393
), ki se nanaša na koncentracijo, na kateri se je Parlament skliceval v odgovoru na tožbo.
Zadevama, v katerih sta bili izdani sodbi z dne 29. junija 2010, Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau (
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
), in z dne 28. junija 2012, Komisija/Éditions Odile Jacob (
C‑404/10 P
,
EU:C:2012:393
), je bil namreč skupen obstoj pravil iz posebne uredbe, ki ni Uredba št. 1049/2001, ki natančno razmejujejo vpogled v spis ali dostop do zahtevanih dokumentov glede na osebe in same informacije.
Vendar je treba ugotoviti, da zahteva za ponudbo, ki jo naročnik pripravi za izvedbo okvirne pogodbe, drugače kot obvestilo o javnem naročilu in obvestilo o dodelitvi naročila ni predmet nobene posebne določbe finančne uredbe ali izvedbene uredbe v različici, ki se uporabi za spor, ki bi natančno opredeljevala ali omejevala informacije, vsebovane v zahtevi, ki jih naročnik mora ali jih lahko posreduje ponudnikom ali drugim kandidatom. Med drugim se člen 123(4), šesta alinea, delegirane uredbe, ki jo navaja Parlament, nanaša zgolj na objavo informacij v zvezi z vrednostjo in sopogodbeniki posebnih pogodb po njihovi sklenitvi. Ta določba se torej nikakor ne nanaša na zahteve za ponudbo, ki jih naročnik pripravi za izvedbo okvirne pogodbe, kot take.
Ni torej mogoče šteti, da finančna uredba in izvedbena uredba vsebujeta natančna pravila o posredovanju informacij, vsebovanih v zahtevah za ponudbo, ki jih naročnik pripravi za izvedbo okvirne pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 11. junija 2015, McCullough/Cedefop,
T‑496/13
, neobjavljena,
EU:T:2015:374
, točka
).
Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da imata Uredba št. 1049/2001 in finančna uredba različne cilje in ne vsebujeta nobenih izrecnih določb v zvezi s prevlado ene nad drugo, tako da je treba zagotoviti tako uporabo vsake od teh uredb, ki bo v skladu z uporabo druge, in tako omogočiti skladno uporabo (glej v tem smislu sodbe z dne 29. januarja 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 in T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, točka
, ter z dne 21. septembra 2016, Secolux/Komisija,
T‑363/14
,
EU:T:2016:521
, točka
). Načelo preglednosti iz člena 102 finančne uredbe mora biti tako usklajeno z varstvom javnega interesa, zakonitih poslovnih interesov podjetij in lojalne konkurence (glej v tem smislu sodbo z dne 29. januarja 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 in T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, točka
).
V teh okoliščinah je bilo razsojeno, da je za uresničitev cilja pravil na področju javnih naročil Unije, ki temelji na neizkrivljanju konkurence, pomembno, da naročniki ne razkrivajo podatkov o postopkih oddaje naročil, ki bi jih bilo mogoče v nekončanih ali poznejših postopkih oddaje uporabiti za izkrivljanje konkurence (sodba z dne 29. januarja 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 in T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, točka
).
V zvezi s tem je bilo v sodni praksi priznano, da gospodarski in tehnični elementi, ki jih vsebujejo ponudbe ponudnikov upravičujejo, da zadevna institucija zavrne dostop do ponudbe izbranega ponudnika. Tako je zlasti, kadar se take ponudbe nanašajo na posebno znanje ponudnikov (sodba z dne 29. januarja 2013, Cosepuri/EFSA,
T‑339/10 in T‑532/10
,
EU:T:2013:38
, točka
).
Vendar glede na naravo in predmet zahteve za ponudbo, ki jo naročnik pripravi za izvedbo okvirne pogodbe, ni mogoče domnevati, da tak dokument vsebuje gospodarske in tehnične elemente o sopogodbeniku ali podrobnosti o njegovem posebnem znanju. Nasprotno, zahteva za ponudbo, ki jo pripravi naročnik, in ne njegovi sopogodbeniki, na splošno vključuje opis nalog, ki jih naročnik želi izvesti na podlagi okvirne pogodbe, ki jo je podpisal s sopogodbenikom. Sopogodbenik načeloma šele v odgovoru na to zahtevo za ponudbo posreduje podrobnosti o storitvah, ki jih namerava zagotoviti naročniku, profilu strokovnjakov, ki jih lahko ponudi, in ceni svojih storitev.
Dalje, Parlament ne more trditi, da bi razkritje zahtev za ponudbo ogrozilo njegove interese, ker bi lahko razkrilo njegov „profil kupca“ na trgu. Tudi če bi ponudniki na podlagi razkritja razmerja med nalogami, ki jih je treba izvesti, in številom delovnih dni, potrebnih za izvedbo teh nalog, lahko v okviru prihodnjih javnih razpisov razumeli tehniko zaračunavanja, ki jo uporablja Parlament, namreč to, da se ti ponudniki lahko seznanijo s ceno, ki je bila v preteklosti uporabljena za enakovredno naročilo, lahko prej pomeni položaj dejanske konkurence kot pa položaj izkrivljanja konkurence (glej v tem smislu sodbo z dne 6. decembra 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisija,
T‑167/10
, neobjavljena,
EU:T:2012:651
, točka
).
Ob upoštevanju narave zahteve za ponudbo, ki jo naročnik pripravi za izvedbo okvirne pogodbe, in cilja, ki ga uresničujeta finančna uredba in delegirana uredba, se Parlament torej ne more sklicevati na splošno domnevo ogrožanja interesov, varovanih s členom 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, da bi se izognil konkretnemu in posamičnemu preizkusu zahtevanih dokumentov.
Poleg tega niti iz izpodbijane odločbe niti iz spisa te zadeve ni razvidno, da bi bila vsebina zahtevanih dokumentov očitno in v celoti zajeta z izjemo, navedeno v točki 72 zgoraj.
Zahteva za ponudbo namreč načeloma vključuje opis nalog, ki jih naročnik želi izvesti na podlagi okvirne pogodbe, ki jo je podpisal s pogodbeniki, in tudi splošnejše informacije, ki se med drugim nanašajo na praktično upravljanje in spremljanje projektov, odgovorne osebe ali pa na obliko poročil, ki jih je treba redno oddajati. Ni torej dokazano, da bi razkritje vseh informacij, vsebovanih v zahtevanih dokumentih, ogrozilo poslovne interese Parlamenta ali tretjih oseb.
Parlament se zato ne more sklicevati na izjemo od pravice do dostopa iz člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001, ki se nanaša na varstvo poslovnih interesov, da bi zavrnil izvedbo konkretnega in posamičnega preizkusa zahtevanih dokumentov in njihovo razkritje.
Iz navedenih preudarkov izhaja, da Parlament ni dokazal, da so bile zahteve za ponudbo zaradi svoje narave zajete s splošno domnevo, v skladu s katero bi njihovo razkritje ogrozilo predmet ene ali več izjem od pravic do dostopa iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001, ali da so ti dokumenti zaradi svoje vsebine očitno in v celoti zajeti z izjemo od dostopa.
Parlament je zato načeloma moral opraviti konkreten in posamičen preizkus vseh zahtevanih dokumentov, da bi preučil možnost, da se glede na okoliščine primera odobri vsaj delni dostop do teh dokumentov. Vendar je treba preveriti še, ali je odstop od te obveznosti mogoč zaradi nerazumne delovne obremenitve, ki bi jo ta preizkus pomenil za službe Parlamenta.
Obstoj nerazumne delovne obremenitve
V skladu s sodno prakso iz načela sorazmernosti izhaja, da lahko institucije v posebnih primerih – kadar število dokumentov, za dostop do katerih je zaprošeno, ali število odlomkov, ki jih je treba zakriti, pomeni neprimerno upravno nalogo – zaradi varovanja interesa dobrega upravljanja tehtajo med interesom prosilca za dostop in delovno obremenitvijo, ki bi izhajala iz obravnavanja prošnje za dostop (sodbi z dne 6. decembra 2001, Conseil/Hautala,
C‑353/99 P
,
EU:C:2001:661
, točka
, in z dne 2. oktobra 2014, Strack/Komisija,
C‑127/13 P
,
EU:C:2014:2250
, točka
).
Vendar se lahko samo izjemoma in samo če je obseg upravnega bremena posebno velik zaradi konkretnega in posamičnega preizkusa dokumentov, ki tako preseže meje tistega, kar se lahko razumno zahteva, dovoli odstop od te obveznosti preizkusa (sodba z dne 13. aprila 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisija,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, točka
).
Dalje, ker pravica do dostopa do dokumentov institucij pomeni načelno rešitev, je dokazno breme obsega na instituciji, ki uveljavlja izjemo v zvezi z nerazumnostjo naloge, ki bi jo bilo treba opraviti na podlagi prošnje (sodbi z dne 13. aprila 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisija,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, točka
, in z dne 10. septembra 2008, Williams/Komisija,
T‑42/05
, neobjavljena,
EU:T:2008:325
, točka
).
Nazadnje, institucija se mora, kadar je dokazala nerazumnost upravnega bremena, potrebnega za konkreten in posamičen preizkus dokumentov, navedenih v prošnji, poskusiti posvetovati s prosilcem, da bi se seznanila z njegovim interesom ali da bi ga prosila, naj ji pojasni svoj interes za pridobitev zadevnih dokumentov, in da bi konkretno predvidela možnosti, ki jih ima za sprejetje manj obremenilnega ukrepa, kot je konkreten in posamičen preizkus dokumentov. Ker je pravica do dostopa do dokumentov načelo, institucija vendarle ostane zavezana, da v teh okoliščinah, ne da bi opravila nalogo, ki bi presegala meje tega, kar je mogoče razumno zahtevati, izbere možnost, ki je najbolj naklonjena pravici do dostopa prosilca (sodba z dne 13. aprila 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisija,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, točka
).
Iz tega izhaja, da lahko institucija kakršen koli konkreten in posamičen preizkus opusti šele po tem, ko je dejansko proučila vse druge morebitne možnosti in v svoji odločbi podrobno pojasnila razloge, iz katerih tudi te različne možnosti vključujejo nerazumno delovno obremenitev (sodba z dne 13. aprila 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisija,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, točka
).
Ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točkah od 78 do 82 zgoraj, je treba preveriti, ali so v obravnavanem primeru izpolnjeni trije kumulativni pogoji, in sicer, prvič, ali je delovna obremenitev, ki jo zahteva konkreten in posamičen preizkus zahtevanih dokumentov, nerazumna, drugič, ali se je Parlament skušal posvetovati s tožečo stranko, in tretjič, ali je konkretno predvidel rešitve, alternativne konkretnemu in posamičnemu preizkusu zahtevanih dokumentov.
V zvezi s prvim pogojem je iz izpodbijane odločbe, predvsem pa iz odgovora na tožbo in dupliko ter iz pojasnil, ki jih je Parlament podal na obravnavi, razvidno, da bi bilo treba za preizkus vseh zahtev za ponudbo ročno izločiti iz 10.000 dokumentov, ki so vsebovani v več kot tisoč datotekah, približno 1500 dokumentov. Vsak izmed teh 1500 dokumentov ima približno 12 strani, kar naj bi skupaj znašalo vsaj 18.000 strani in naj bi se nanašalo zgolj na zahteve za ponudbo generalnega direktorata (GD) za inovacije in tehnološko podporo Parlamenta. Parlament je na obravnavi pojasnil tudi, da ta številka pomeni zgolj približno 75 % zahtevanih dokumentov, pri čemer je 25 % teh dokumentov v spisih drugih generalnih direktoratov Parlamenta. Poudarjeno je bilo tudi, da so se okvirne pogodbe, sklenjene ob koncu javnega razpisa ITS 08, nanašale na šestnajst različnih sklopov v skupni vrednosti 300 milijonov EUR, pri čemer jih je izvedlo devet generalnih direktoratov.
Tožeča stranka številk, navedenih v točki 84 zgoraj, ni resno izpodbijala. Razumno je torej mogoče ugotoviti, da je število zahtevanih dokumentov zelo veliko.
Res je, kot poudarja Kraljevina Švedska, da zgolj sklicevanje na število strani samo po sebi ne zadošča za oceno delovne obremenitve, ki jo zahteva konkreten in posamičen preizkus. Delovna obremenitev zaradi obravnave prošnje za dostop je namreč odvisna tudi od narave teh dokumentov in torej od zahtevane natančnosti preizkusa (glej v tem smislu sodbo z dne 13. aprila 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisija,
T‑2/03
,
EU:T:2005:125
, točka
).
Vendar je iz spisa in zlasti iz primerov zahtev za ponudbo, ki jih je predložil Parlament, razvidno, da te zahteve vsebujejo vsaj eno prilogo z razpisnimi pogoji, ki se nanašajo na zadevni projekt. Ta priloga vsebuje več poglavij, katerih predmet je vsakokrat različen. Čeprav je res, da se zdi, da je struktura razpisnih pogojev nekoliko podobna in da se nekatere splošne specifikacije ponavljajo, pa je predmet vsakega od šestnajst sklopov, ki se nanašajo na javni razpis ITS 08, drugačen. Opis predmeta in faz zadevnega projekta ter tehnični pogoji, ki se uporabijo, so torej pri vsaki zahtevi za ponudbo, ki jo naročnik pripravi za izvedbo okvirne pogodbe, različni in zahtevajo posebno analizo.
Dalje, Parlament je pojasnil, da bi v skladu z oceno GD za inovacije in tehnološko podporo ena oseba, zaposlena za polni delovni čas, za izločitev zahtev za ponudbo, ki se nanašajo zgolj na ta generalni direktorat, potrebovala 22 delovnih dni, medtem ko bi za sortiranje in analizo dokumentov oseba, ki bi se osredotočila zgolj na to nalogo, potrebovala dodatnih 264 dni. Navedeno bi bilo treba izvesti tudi v osmih drugih zadevnih generalnih direktoratih ob koordinaciji z GD za inovacije in tehnološko podporo, kar bi zahtevalo sodelovanje in dodatno posvetovanje med različnimi generalnimi direktorati.
V zvezi s tem navedba tožeče stranke na obravnavi, da naj bi bilo treba le oblikovati preprost program za prepoznavanje in zakrivanje nekaterih podatkov v zahtevah za ponudbe, ne zadošča za izpodbijanje pojasnil Parlamenta, navedenih v točki 88 zgoraj. Ta trditev, poleg tega da nikakor ni podprta, namreč ne upošteva raznolikosti informacij, vsebovanih v zahtevah za ponudbo, in tega, da je vsebina vsakega od zahtevanih dokumentov različna, pri čemer je treba njeno razkritje preizkusiti ob upoštevanju različnih izjem od pravice do dostopa.
Glede na navedeno je treba ob neobstoju dokazov tožeče stranke, s katerimi bi bilo mogoče dokazati netočnost številk in navedb Parlamenta, ugotoviti, da bi posamičen preizkus vseh zahtevanih dokumentov za Parlament pomenil zelo veliko delovno obremenitev.
V okoliščinah obravnavane zadeve je mogoče šteti, da je ta upravna naloga nerazumna, ker bi bilo za preizkus vseh zahtevanih dokumentov v strogih rokih, določenih v členu 7(1) in (3) ter členu 8(1) in (2) Uredbe št. 1049/2001, in zlasti do datuma 31. januarja 2015, ki ga je določila tožeča stranka, torej v 32 delovnih dneh, potrebnih več oseb s polnim delovnim časom za preizkus zahtevanih dokumentov znotraj več generalnih direktoratov, kar bi bilo zgolj v njenem interesu. Te osebe, ki so v Parlamentu zaposlene za izvajanje nalog v javnem interesu in plačane iz javnih sredstev, torej ne bi več mogle opravljati prioritetnih nalog, ki so jim bile naložene za uresničevanje tega javnega interesa, kar bi lahko resno ogrozilo dobro delovanje zadevnih služb.
Parlament je tako lahko tehtal na eni strani interes dostopa javnosti do dokumentov in na drugi strani delovno obremenitev, ki izhaja iz tega dostopa, da bi zaščitil interes dobrega upravljanja (glej po analogiji sodbo z dne 6. decembra 2001, Svet/Hautala,
C‑353/99 P
,
EU:C:2001:661
, točka
).
V zvezi z drugim pogojem, torej obveznostjo Parlamenta, da se skuša posvetovati s tožečo stranko, je iz elektronske pošte Parlamenta z dne 3. decembra 2014 razvidno, da je Parlament tožečo stranko opozoril, da je število zahtevanih dokumentov veliko, in jo pozval, naj natančno pojasni svoj interes za njihovo razkritje. Parlament je tožeči stranki predlagal tudi primerno rešitev v smislu člena 6(3) Uredbe št. 1049/2001, pri čemer je predlagal določitev rokov za preizkus zahtevanih dokumentov na podlagi pomembnosti, ki bi jo navedla tožeča stranka.
Tožeči stranki je bilo tako omogočeno, da s Parlamentom poišče rešitev, na podlagi katere bi se ji omogočil dostop do zahtevanih dokumentov, ne da bi to pomenilo nerazumno delovno obremenitev in morebiti paraliziralo delovanje zadevnih služb Parlamenta. Vendar kot je bilo to navedeno v točki 95 zgoraj, tožeča stranka te možnosti nikakor ni izkoristila.
Glede tretjega pogoja, ki se nanaša na obveznost, da se predvidijo manj obremenjujoče alternativne rešitve, je treba ugotoviti, da je tožeča stranka v dopisu z dne 5. decembra 2014 jasno zavrnila predlog Parlamenta, naveden v točki 93 zgoraj, in da ni predložila nobenega pojasnila glede sklopov, ki bi jo morebiti prednostno zanimali. Nasprotno, navedla je, da so, kolikor ji je znano, vsi zahtevani dokumenti v elektronski obliki shranjeni v arhivu Parlamenta in da njihova objava ne bi smela povzročiti večjih nevšečnosti, tako da naj končni rok 31. januarja 2015 niti ne bi bil potreben. Navedla je tudi, da če Parlament potrebuje rok dveh mesecev za vsak sklop, to pomeni, da bi preizkus vseh dokumentov trajal približno tri leta, torej dva meseca za vsakega od šestnajst sklopov, s čimer bi ji bile kršene njene pravice in s čimer bi bil Uredbi št. 1049/2001 odvzet tudi vsak koristni učinek. Tožeča stranka je torej ponovila svojo prošnjo za dostop do vseh zahtev za ponudbo v celoti, pri čemer je vztrajala pri datumu 31. januar 2015.
Tožeča stranka je svojo prošnjo za razkritje zahtevanih dokumentov najkasneje do konca meseca januarja prihodnjega leta ponovila tudi 17. decembra 2014 v elektronski pošti. Menila je, da je to glede na visoko stopnjo informatizacije Parlamenta povsem mogoče. Tožeča stranka je glede tega, da naj bi zavrnila iskanje primerne rešitve, navedla tudi, da je Parlament predlagal, da se začne z analizo dokumentov iz sklopa št. 7, čeprav je te dokumente že imela. Sam predlog Parlamenta naj torej ne bi bili primeren, njegov namen pa naj bi bil predvsem upočasnitev delovanja tožeče stranke. Nazadnje, tožeča stranka je navedla, da bi Parlament lahko začel z razkritjem vseh dokumentov, ki se nanašajo na sklop št. 6.
Tožeča stranka tudi ni umaknila prošnje za dostop do dokumentov iz sklopa št. 7, čeprav jih je že imela. Vendar kot je Parlament navedel na obravnavi, je preizkus dokumentov iz sklopa št. 7 nujen tudi, ker bi njihovo razkritje pomenilo, da postanejo dostopni široki javnosti.
Dalje, tožeča stranka je v tožbi pojasnila, da sumi na nezakonito dodelitev pogodb konkurentom, ki so bili izbrani za druge sklope javnega razpisa ITS 08, zlasti pogodb za sklopa št. 6 in 8. Od Parlamenta bi torej lahko zahtevala, naj najprej analizira dokumente v zvezi s tema sklopoma. V zvezi s tem tožeča stranka v fazi tožbe ne more trditi, da so bile razlog za prošnjo za dostop ugotovitve, povezane z javnim interesom ter spoštovanjem načela transparentnosti, saj te ugotovitve nikakor ne izhajajo niti iz njene prvotne prošnje za dostop niti iz njene potrdilne prošnje.
Poleg tega, kot je Parlament navedel v odgovoru na tožbo, je iz opisa vsakega od šestnajstih sklopov javnega razpisa ITS 08 razvidno, da se več izmed teh sklopov nanaša na storitve, katerih narava je zelo različna od narave storitev iz sklopa št. 7. Sklop št. 7 se namreč nanaša na razvoj informacijskih storitev, njihovo izvajanje in vzdrževanje na področjih, kot je upravljanje dokumentov ali upravljanje vsebine spletišč. Vendar se več sklopov nikakor ne nanaša na razvoj takih storitev, ampak na zelo različne storitve, kot so na primer telekomunikacije (sklop št. 2), pomoč uporabnikom (sklop št. 3) ali študij, svetovanje in ekspertiza na področju telekomunikacij in varnosti (sklop št. 12). Iz opisa teh sklopov je torej jasno razvidno, da tožeča stranka ne more zatrjevati enakega interesa za vse sklope, ki bi upravičeval nujnost prejetja vseh zahtevanih dokumentov 31. januarja 2015.
V teh zelo posebnih okoliščinah obravnavanega primera – v katerih je iz ravnanja tožeče stranke razvidno, da nikakor ni hotela sodelovati in je dvakrat jasno preprosto zavrnila predlog Parlamenta, čeprav bi vsekakor lahko navedla, kateri dokumenti so zanjo pomembnejši – Parlament ni mogel v strogem roku, ki ga določa Uredba št. 1049/2001, predlagati drugih konkretnih rešitev, ki bi omogočale vsaj delni dostop do zahtevanih dokumentov, da bi interes dobrega upravljanja uskladil z interesom dostopa javnosti do zahtevanih dokumentov.
Te ugotovitve nikakor ne omaja trditev tožeče stranke, da iz elektronske pošte Parlamenta z dne 3. decembra 2014 izhaja, da je za preizkus vseh zahtevanih dokumentov potrebno več kot tri leta. Taka razlaga na eni strani namreč ni podprta z besedilom te pošte, po drugi strani pa bi bilo mogoče faze in roke za preizkus zahtevanih dokumentov natančno določiti skupaj s Parlamentom, če bi tožeča stranka navedla svoje prioritete in določila roke, kot ji je predlagal Parlament.
Iz navedenega izhaja, da je v zelo posebnih okoliščinah obravnavanega primera ob upoštevanju zahtevane delovne obremenitve, predloga Parlamenta in ravnanja tožeče stranke Parlament za zavrnitev konkretnega in posamičnega preizkusa vseh zahtevanih dokumentov lahko navedel nerazumno delovno obremenitev, ne da bi ob neobstoju drugih morebitnih možnosti v svoji odločbi podrobno navedel razloge, iz katerih bi tudi te druge možnosti pomenile nerazumno delovno obremenitev. Parlament je zato lahko na splošno zavrnil dostop do teh dokumentov, ne da bi moral predložiti kopijo dokumentov, ki jih je dejansko preizkusil.
Prvi tožbeni razlog in zato celotno tožbo je treba torej zavrniti, ne da bi bilo treba preizkusiti utemeljenost drugega tožbenega razloga, ki ne bi vplival na zakonitost izpodbijane odločbe.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Poleg tega v skladu s členom 138(1) Poslovnika države članice, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške.
Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi Parlamenta naloži plačilo stroškov. Kraljevina Švedska, intervenientka, nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Družba Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE nosi svoje stroške in stroške Evropskega parlamenta.

3.
Kraljevina Švedska nosi svoje stroške.

Kanninen
Calvo-Sotelo Ibáñez-Martín
Reine
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 14. decembra 2017.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.