CELEX: 62019CJ0741
Begäran om förhandsavgörande
Energistadgefördraget
Artikel 26
Ej tillämplig mellan medlemsstater
Skiljedom
Domstolsprövning
Behörighet för en domstol i en medlemsstat
Tvist mellan en ekonomisk aktör från ett tredjeland och ett annat tredjeland
Domstolens behörighet
Artikel 1 led 6 i energistadgefördraget
Begreppet investering

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 1 led 6 och 26.1 i energistadgefördraget, vilket undertecknades i Lissabon den 17 december 1994 (
EGT L 380, 1994, s. 24
; svensk specialutgåva, område 12, volym 3, s. 75) och godkändes på Europeiska gemenskapernas vägnar genom rådets och kommissionens beslut 98/181/EG, EKSG, Euratom av den 23 september 1997 (
EGT L 69, 1998, s. 1
).
Begäran har framställts i ett mål mellan Republiken Moldavien och Komstroy LLC, angående behörigheten för en skiljedomstol som meddelat en dom i Paris (Frankrike) den 25 oktober 2013.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Energistadgefördraget består av en preambel och åtta delar. Del I har rubriken ”Definitioner och syfte” och innehåller artiklarna 1 och 2 i detta fördrag. Del II har rubriken ”Handel” och innehåller artiklarna 3–9 i samma fördrag. Del III har rubriken ”Främjande och skydd av investeringar” och innehåller artiklarna 10–17 i fördraget. Del V har rubriken ”Tvistlösning” och innehåller artiklarna 26–28 i samma fördrag.
Enligt preambeln till energistadgefördraget har de fördragsslutande parterna ingått detta fördrag bland annat på grund av att de ”vill förverkliga grundtanken bakom initiativet till den europeiska energistadgan, nämligen att påskynda ekonomisk tillväxt genom åtgärder för liberalisering av investeringar och handel med energi”.
I artikel 1 i energistadgefördraget, som har rubriken ”Definitioner”, föreskrivs följande:
”I detta fördrag avses med
…
5.
ekonomisk verksamhet inom energisektorn
: en ekonomisk verksamhet som gäller prospektering, utvinning, raffinering, produktion, lagring, landtransport, överföring, distribution, handel, marknadsföring och försäljning av energimaterial och energiprodukter, med undantag för de som förtecknats i bilaga NI, eller som gäller distribution av fjärrvärme.
6.
investering
: varje slag av tillgång, som ägs eller kontrolleras, direkt eller indirekt, av en investerare och omfattar:
a)
materiella och immateriella tillgångar, fast och lös egendom och övriga tillgångar, såsom arrenden, hypotek och andra pant- och säkerhetsrätter och hypotek,
b)
ett bolag eller affärsdrivande företag eller aktier, aktiekapitalandelar eller andra former av andelar i eget kapital i ett bolag eller ett affärsdrivande företag, samt ett bolags eller affärsdrivande företags obligationer och andra skuldförbindelser,
c)
rättsanspråk på pengar eller prestationer till följd av avtal, som har ett ekonomiskt värde och är förenade med en investering,
d)
immateriell äganderätt,
e)
avkastning,
f)
varje rättighet grundad på lag eller avtal eller med stöd av koncessioner eller tillstånd, som lämnats enligt lag att bedriva ekonomisk verksamhet inom energisektorn.
En förändring av den form i vilken tillgångar är investerade ändrar inte deras egenskap av investeringar. Begreppet investering omfattar alla investeringar oavsett om de förelåg eller görs efter den senare av de tidpunkter då detta fördrag träder i kraft för investerarens fördragsslutande part och för den fördrags[s]lutande part inom vars område investeringen görs (i det följande kallad ikraftträdandedag), under förutsättning att fördraget skall tillämpas på frågor som rör sådana investeringar först efter ikraftträdandedagen.
Investeringar avser alla investeringar, som är förenade med en ekonomisk verksamhet inom energisektorn och investeringar eller kategorier av investeringar, som en fördragsslutande part inom sitt område betecknat som effektiviseringsprojekt enligt stadgan och anmält till sekretariatet som sådana.
7)
investerare:
a)
i förhållande till en fördragsslutande part:
i)
en fysisk person, som har medborgarskap eller är fast bosatt i landet i enlighet med gällande lag,
ii)
ett företag eller annan organisation som bildats i enlighet med den fördragsslutande partens gällande lag,
b)
i förhållande till en tredje stat, en fysisk person, ett företag eller annan organisation, som på motsvarande sätt uppfyller kraven enligt a gällande för en fördragsslutande part.”
I artikel 26 i energistadgefördraget, som har rubriken ”Lösning av tvister mellan en investerare och en fördragsslutande part”, anges följande:
”1.   Tvister mellan en fördragsslutande part och en investerare från annan fördragsslutande part om en investering som den senare gjort i den förstnämndes område och som gäller påstått brott mot ett av den fördragsslutande partens åtaganden enligt del III skall, om möjligt, lösas i godo.
2.   Om sådana tvister inte kan lösas enligt punkt 1 inom tre månader från den dag då en av de tvistande parterna begärde lösning i godo, får investeraren välja att hänskjuta den för lösning
a)
till allmänna domstolar eller förvaltningsdomstolar hos den fördragsslutande part som är part i tvisten,
b)
i överensstämmelse med något tidigare överenskommet, tillämpligt förfarande för tvistlösning,
eller
c)
i enlighet med följande punkter i denna artikel.
3.
a)
Sous réserve des seuls points b) et c), chaque partie contractante donne son consentement inconditionnel à la soumission de tout différend à une procédure d’arbitrage ou de conciliation internationale, conformément aux dispositions du présent article.
…
…
4.   Om en investerare väljer att hänskjuta tvisten för lösning enligt punkt 2 c, skall investeraren dessutom lämna sitt skriftliga godkännande av att tvisten överlämnas till
a)
i)
det internationella centralorganet för biläggande av investeringstvister, som upprättats enligt konventionen om biläggande av investeringstvister mellan stater och medborgare i andra stater, öppnad för undertecknande i Washington den 18 mars 1965 (i det följande kallad ICSID-konventionen) om den fördragsslutande part som investeraren tillhör och den fördragsslutande parten i tvisten båda är parter i ICSID-konventionen,
eller
ii)
det internationella centralorganet för biläggande av investeringstvister, som upprättats enligt den konvention som nämns i moment a i, enligt reglerna för den kompletterande faciliteten för centralorganets handläggning av rättsliga förfaranden … om den fördragsslutande parten som investeraren tillhör eller den fördragsslutande parten i tvisten, dock inte båda, är part i ICSID-konventionen.
b)
en enda skiljedomare eller en ad hoc‑skiljedomstol tillsatt enligt reglerna för skiljedom utfärdade av Förenta nationernas kommission för internationell handelsrätt ([Uncitral]),
eller
c)
ett skiljedomsförfarande enligt skiljedomsinstitutet vid Stockholms handelskammare [(Sverige)].
…
6.   Skiljedomstol tillsatt enligt punkt 4 skall besluta i de frågor som tvisten gäller i överensstämmelse med detta avtal och tillämpliga regler och principer i internationell rätt.
…
8.   Skiljedomar, som även kan innehålla beslut om tillerkännande av ränta, skall vara slutgiltiga och bindande för parterna i tvisten. …”
Fransk rätt
I artikel 1520 i code de procédure civile (civilprocesslagen) regleras villkoren för att väcka talan om ogiltigförklaring av en skiljedom som meddelats i Frankrike. Den artikeln har följande lydelse:
”En talan om ogiltigförklaring kan endast väckas om
1° skiljedomstolen felaktigt förklarat sig vara behörig eller obehörig,
2° skiljedomstolen har tillsatts på ett rättsstridigt sätt,
3° skiljedomstolen har avgjort målet utan att fullgöra det uppdrag som den ålagts,
4° den kontradiktoriska principen inte har iakttagits, eller
5° det skulle strida mot grunderna för den internationella rättsordningen att erkänna eller verkställa skiljedomen.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
För att fullgöra en serie avtal som ingåtts under år 1999 sålde Ukrenergo, en ukrainsk producent, elektricitet till Energoalians, en ukrainsk distributör, som sålde vidare denna el till Derimen, ett bolag som var registrerat på Brittiska Jungfruöarna, som i sin tur sålde elen vidare till Moldtranselectro, ett moldaviskt offentligt företag, för export till Moldavien. De elkvantiteter som skulle levereras fastställdes varje månad direkt av Moldtranselectro och Ukrenergo. Elen levererades i enlighet härmed av Ukrenergo till Moldtranselectro under åren 1999 och 2000, med undantag för månaderna maj–juli 1999, i enlighet med villkoren ”DAF Incoterms 1990”, det vill säga fram till gränsen mellan Ukraina och Republiken Moldavien, på den ukrainska sidan.
Derimen erlade full betalning till Energoalians för den sålunda köpta elen, medan Moldtranselectro endast delvis betalade Derimen för denna el.
Den 30 maj 2000 överlät Derimen sin fordran på Moldtranselectro till Energoalians.
Moldtranselectro betalade endast delvis sin skuld till Energoalians, genom att överlåta vissa fordringar till detta bolag. Energoalians försökte utan framgång erhålla betalning av det resterande skuldbeloppet, 16287185,94 amerikanska dollar (USD) (cirka 13735000 euro), genom att väcka talan vid moldaviska domstolar och därefter vid ukrainska domstolar.
Energoalians ansåg att vissa ageranden av Republiken Moldavien i detta sammanhang utgjorde klara åsidosättanden av dess skyldigheter enligt energistadgefördraget, och inledde därför det ad hoc‑skiljedomsförfarande som föreskrivs i artikel 26.4 b i det fördraget.
Genom en dom meddelad i Paris den 25 oktober 2013 förklarade den ad hoc‑skiljedomstol som tillsatts för att lösa denna tvist sig behörig och förpliktade med stöd av energistadgefördraget Republiken Moldavien att betala ett visst belopp till Energoalians då nämnda stat ansågs ha åsidosatt sina internationella åtaganden.
Republiken Moldavien väckte den 25 november 2013 talan vid Cour d’appel de Paris (Apellationsdomstolen i Paris, Frankrike) om ogiltigförklaring av denna skiljedom och åberopade att en bestämmelse som tillhörde grunderna för rättsordningen hade åsidosatts, nämligen bestämmelsen om den nämnda skiljedomstolens behörighet, i enlighet med artikel 1520 i code de procédure civile (civilprocesslagen).
Genom dom av den 12 april 2016 ogiltigförklarade Cour d’appel de Paris (Appellationsdomstolen i Paris) skiljedomen med motiveringen att den skiljedomstol som hade meddelat skiljedomen saknade behörighet att avgöra tvisten. Tvisten mellan Energoalians och Republiken Moldavien avsåg nämligen en fordran som Derimen hade överlåtit till Energoalians och som endast avsåg försäljning av el. Då Energoalians inte tillskjutit något kapital i Moldavien, kunde en sådan fordran emellertid inte anses utgöra en investering i den mening som avses i energistadgefördraget och grunda behörighet för denna skiljedomstol.
Efter det att Komstroy, som trätt i Energoalians ställe sedan den 6 oktober 2014, inkommit med överklagande upphävde Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike), genom dom av den 28 mars 2018, domen från Cour d’appel de Paris (Appellationsdomstolen i Paris) av den 12 april 2016, med motiveringen att nämnda domstol vid sin tolkning av begreppet investering hade lagt till ett villkor som inte föreskrevs i energistadgefördraget, och återförvisade målet till denna domstol, i annan sammansättning.
Vid Cour d’appel de Paris (Appellationsdomstolen i Paris) gör Republiken Moldavien gällande att skiljedomstolen borde ha förklarat sig obehörig. Republiken Moldavien gjorde först och främst gällande att den fordran som Energoalians har förvärvat från Derimen och som grundar sig på ett avtal om försäljning av el inte utgör en investering i den mening som avses i artikel 26.1 i energistadgefördraget, jämförd med artikel 1 led 6 i samma fördrag, och således inte kunde bli föremål för ett skiljedomsförfarande, eftersom detta förfarande endast föreskrivs med avseende på del III i energistadgefördraget, vilken just rör investeringar. Även om det antas att denna fordran har kunnat utgöra en investering i den mening som avses i dessa bestämmelser, har denna investering inte gjorts av ett företag i en part i energistadgefördraget, eftersom Derimen är ett företag som är registrerat på Brittiska Jungfruöarna. Slutligen hänför sig nämnda fordran till en försäljning av el som inte genomfördes inom Moldaviens ”område”, eftersom elen såldes och transporterades uteslutande till gränsen mellan Ukraina och Moldavien, på den ukrainska sidan.
Komstroy anser däremot att skiljedomstolen var behörig enligt artikel 26 i energistadgefördraget, eftersom samtliga de villkor för denna domstols behörighet som uppställs i denna artikel var uppfyllda.
Den hänskjutande domstolen anser att den, för att kunna avgöra den anhängiga tvisten i fråga om skiljedomstolens behörighet, måste ta ställning till huruvida tvisten mellan Republiken Moldavien och Energoalians avser en investering i den mening som avses i energistadgefördraget och, om så är fallet, huruvida investeringen har gjorts av Energoalians och i Moldaviens ”område”.
Mot denna bakgrund beslutade Cour d’appel de Paris (Appellationsdomstolen i Paris) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”[1)]
Ska [artikel 1 led 6 i energistadgefördraget] tolkas så, att en fordran som grundar sig på ett avtal om försäljning av el, som inte har inneburit att investeraren har tillskjutit något kapital i den mottagande staten, kan utgöra en investering i den mening som avses i denna artikel?
[2)]
Ska [artikel 26.1 i energistadgefördraget] tolkas så, att det utgör en investering att en investerare från en fördragsslutande part förvärvar en fordran som fastställts av en ekonomisk aktör från en [icke fördragsslutande part]?
[3)]
Ska [artikel 26.1 i energistadgefördraget] tolkas så, att en fordran tillhörande en investerare, vilken grundar sig på ett avtal om försäljning av el som ska levereras till gränsen till värdstaten, kan utgöra en investering som görs inom en annan fördragsslutande parts område, utan att investeraren bedrivit någon som helst ekonomisk verksamhet på sistnämnda parts territorium?”
Domstolens behörighet
Europeiska unionens råd, den ungerska, den finländska och den svenska regeringen samt Komstroy anser att domstolen inte är behörig att besvara de frågor som ställts, eftersom unionsrätten inte är tillämplig på tvisten i det nationella målet på grund av att parterna i tvisten inte hör till Europeiska unionen.
Enligt artikel 267 FEUF är domstolen behörig att tolka rättsakter som beslutats av unionens institutioner, organ eller byråer.
Det framgår av fast rättspraxis att ett avtal som har ingåtts av rådet enligt artiklarna 217 och 218 FEUF utgör, vad unionen beträffar, en rättsakt som beslutats av en av dess institutioner, att bestämmelserna i ett sådant avtal utgör en oskiljaktig del av unionens rättsordning från och med dagen för avtalets ikraftträdande och att domstolen inom ramen för denna rättsordning är behörig att meddela förhandsavgörande om tolkningen av detta avtal (dom av den 30 april 1974,Haegeman,
181/73
,
EU:C:1974:41
, punkterna
–
, dom av den 8 mars 2011, Lesoochranárske zoskupenie,
C‑240/09
,
EU:C:2011:125
, punkt
, och dom av den 22 november 2017, Aebtri,
C‑224/16
,
EU:C:2017:880
, punkt
).
Den omständigheten att det berörda avtalet är ett blandat avtal som ingåtts av unionen och ett stort antal medlemsstater, innebär inte i sig att domstolen saknar behörighet att döma i förevarande mål.
De frågor som ställts avser nämligen begreppet investering i den mening som avses i energistadgefördraget.
Sedan Lissabonfördraget trädde i kraft har unionen en exklusiv befogenhet enligt artikel 207 FEUF att reglera utländska direktinvesteringar och en delad befogenhet vad gäller andra investeringar än direktinvesteringar (yttrande 2/15 (Frihandelsavtalet med Singapore), av den 16 maj 2017,
EU:C:2017:376
, punkterna
,
och
).
Under dessa omständigheter är domstolen behörig att tolka energistadgefördraget, i synnerhet, såsom påpekats i punkt 24 ovan, inom ramen för en begäran om förhandsavgörande.
Det är visserligen riktigt att domstolen i princip inte är behörig att tolka ett internationellt avtal såvitt gäller dess tillämpning inom ramen för en tvist som inte omfattas av unionsrätten. Detta gäller bland annat när parterna i en sådan tvist är en investerare från ett tredjeland och ett annat tredjeland.
Domstolen har emellertid slagit fast att när en bestämmelse i ett internationellt avtal kan tillämpas såväl på situationer som omfattas av unionsrätten som på situationer som inte omfattas därav, föreligger det ett bestämt unionsrättsligt intresse av att bestämmelsen tolkas på ett enhetligt sätt, oberoende av under vilka omständigheter den ska tillämpas, för att i framtiden undvika att det förekommer tolkningar som skiljer sig åt (se för ett liknande resonemang, dom av den 17 juli 1997, Giloy,
C‑130/95
,
EU:C:1997:372
, punkterna
och
, dom av den 16 juni 1998, Hermès,
C‑53/96
,
EU:C:1998:292
, punkt
, och dom av den 14 december 2000, Dior m.fl.
C‑300/98 och C‑392/98
,
EU:C:2000:688
, punkt
).
Mot bakgrund av vad som anförts i punkterna 26 och 27 ovan är detta fallet med såväl artikel 1 led 6 som artikel 26.1 i energistadgefördraget, vilka den hänskjutande domstolen har begärt ska tolkas.
Det ska särskilt påpekas att den hänskjutande domstolen i ett mål som direkt omfattas av unionsrätten, såsom ett mål avseende en tvist mellan en ekonomisk aktör från ett tredjeland och en medlemsstat, skulle kunna ha att uttala sig om tolkningen av samma bestämmelser i energistadgefördraget. Detta skulle kunna hända inte bara i ett fall som det förevarande, där talan väckts om ogiltigförklaring av en skiljedom som meddelats av en skiljedomstol med säte i en medlemsstat, utan även i det fall då talan väcks vid domstolarna i svarandemedlemsstaten i enlighet med artikel 26.2 a i energistadgefördraget.
Vidare gäller under alla omständigheter att parterna i tvisten vid den nationella domstolen i enlighet med artikel 26.4 b i energistadgefördraget har valt att hänskjuta tvisten till en ad hoc‑skiljedomstol som tillsatts enligt reglerna för skiljedom utfärdade av Uncitral och att de i enlighet med nämnda skiljedomsregler har accepterat att skiljedomsförfarandet ska äga rum i Paris.
Ett sådant val, som parterna frivilligt har gjort, medför att fransk rätt i egenskap av
lex fori
blir tillämplig i det nationella målet, på de villkor och inom de gränser som föreskrivs i fransk rätt. Enligt artikel 1520 i code de procédure civile (civilprocesslagen) är de franska domstolarna behöriga att pröva en talan om att en skiljedom som meddelats i Frankrike ska förklaras ogiltig på grund av att skiljedomstolen saknat behörighet. Unionsrätten är emellertid en del av gällande rätt i alla medlemsstater (dom av den 6 mars 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
).
Fastställandet av att skiljedomsförfarandet ska äga rum i en viss medlemsstat, i förevarande fall Frankrike, medför följaktligen att unionsrätten ska tillämpas med avseende på det förfarande som inletts i denna medlemsstat, varvid den domstol vid vilken talan väckts är skyldig att säkerställa iakttagandet av unionsrätten, i enlighet med artikel 19 FEU.
Inom ramen för det förfarande för samarbete mellan EU-domstolen och nationella domstolar som införts genom artikel 267 FEUF ankommer det uteslutande på den nationella domstolen, vid vilken målet anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. Följaktligen är EU‑domstolen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen av unionsrätten (dom av den 24 november 2020, Openbaar Ministerie (Urkundsförfalskning),
C‑510/19
,
EU:C:2020:953
, punkt
, och dom av den 5 april 2021, Belgiska staten (Omständigheter som hänför sig till tiden efter överföringsbeslutet),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, punkt
).
Det är riktigt att domstolen i dom av den 15 juni 1999, Andersson och Wåkerås-Andersson (
C‑321/97
,
EU:C:1999:307
, punkterna
–
), och dom av den 15 maj 2003, Salzmann (
C‑300/01
,
EU:C:2003:283
, punkterna
–
), fann att den omständigheten att den ställda tolkningsfrågan kommer från en domstol i en medlemsstat inte är tillräcklig för att domstolen ska vara behörig att tolka avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den 2 maj 1992 (
EGT L 1, 1994, s. 3
; svensk specialutgåva, område 2, volym 11, s. 37) (nedan kallat EES-avtalet).
I de mål som gav upphov till dessa domar var de hänskjutande domstolarna emellertid skyldiga att tillämpa EES-avtalet på situationer som inte omfattades av unionens rättsordning, eftersom dessa situationer, i motsats till den situation som nu är aktuell, hänförde sig till en period som föregick anslutningen av de stater som dessa domstolar tillhörde till unionen. Domstolen har emellertid preciserat att dess behörighet att tolka unionsrätten, som EES-avtalet utgör en oskiljaktig del av, omfattar tillämpningen av unionsrätten i de nya medlemsstaterna först från och med dagen för deras anslutning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 juni 1999, Andersson och Wåkerås-Andersson,
C‑321/97
,
EU:C:1999:307
, punkt
, och dom av den 15 maj 2003, Salzmann,
C‑300/01
,
EU:C:2003:283
, punkt
).
Mot bakgrund av vad som anförts ovan ska domstolen anses behörig att besvara de ställda tolkningsfrågorna.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga – vars innebörd ska bedömas med beaktande av saken i det nationella målet och vilken rör behörigheten för den ad hoc‑skiljedomstol som meddelade den dom som avses i punkt 13 ovan – för att få klarhet i huruvida artiklarna 1 led 6 och 26.1 i energistadgefördraget ska tolkas så, att det kan utgöra en investering i den mening som avses i dessa bestämmelser att ett företag från en part i detta fördrag förvärvar en fordran, som grundar sig på ett avtal om leverans av el som inte är förenat med en investering, vilken ett företag från en stat som inte är part i nämnda fördrag innehar gentemot ett offentligt företag från en annan part i detta fördrag, trots att denna fordran inte har något samband med något kapitaltillskott från förvärvaren i den fördragsslutande värdstatens område.
För att besvara denna fråga ska det först, såsom flera av de medlemsstater som har deltagit i förfarandet har påpekat, preciseras vilka tvister mellan en fördragsslutande part och en investerare från en annan fördragsslutande part, angående en investering som gjorts av denna investerare i den förstnämndas område, som kan hänskjutas till en skiljedomstol med tillämpning av artikel 26 i energistadgefördraget.
Även om den omständigheten att tvisten i det nationella målet, vilken grundar sig på artikel 26.2 c i energistadgefördraget, står mellan en ekonomisk aktör från ett tredjeland och ett annat tredjeland inte utesluter att domstolen är behörig att besvara dessa frågor, av de skäl som anges i punkterna 22–38 ovan, är det inte möjligt att härav dra slutsatsen att denna bestämmelse i energistadgefördraget även är tillämplig på en tvist mellan en ekonomisk aktör i en medlemsstat och en annan medlemsstat.
Enligt domstolens fasta praxis får ett internationellt avtal nämligen inte inkräkta på den befogenhetsordning som slagits fast i fördragen och därmed på autonomin hos unionens rättsordning, vilken domstolen har att säkerställa. Denna princip stadgas bland annat i artikel 344 FEUF enligt vilken medlemsstaterna förbinder sig att inte lösa tvister om tolkningen eller tillämpningen av fördragen på annat sätt än som bestämts genom fördragen (dom av den 6 mars 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Enligt likaledes fast rättspraxis är unionsrättens autonomi i förhållande till såväl medlemsstaternas nationella rätt som folkrätten motiverad av unionens och unionsrättens väsentliga särdrag, vilka särskilt avser unionens konstitutionella struktur och unionsrättens beskaffenhet. Unionsrätten kännetecknas nämligen av att den härrör från en autonom källa, det vill säga fördragen, av att den har företräde framför medlemsstaternas rättsordningar och av att en rad bestämmelser som är tillämpliga på medlemsstaterna och deras medborgare har direkt effekt. Dessa väsentliga särdrag har gett upphov till ett strukturerat nätverk av principer, regler och rättsförhållanden som är beroende av varandra och som är ömsesidigt förpliktande för unionen själv och dess medlemsstater liksom för medlemsstaterna sinsemellan (dom av den 6 mars 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
och där angiven rättspraxis, och yttrande 1/17 (Övergripande avtal om ekonomi och handel mellan EU och Kanada), av den 30 april 2019,
EU:C:2019:341
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Denna autonomi grundas således på att unionen har ett eget konstitutionellt ramverk. I detta ramverk ingår särskilt bestämmelserna i EU-fördraget och EUF-fördraget, vilka bland annat innehåller bestämmelser om tilldelning och fördelning av befogenheter, bestämmelser om unionsinstitutionernas och unionens domstolssystems funktionssätt samt de grundläggande bestämmelserna på särskilda områden, vilka strukturerats på ett sådant sätt att de bidrar till genomförandet av den integrationsprocess som det erinras om i artikel 1 andra stycket FEU (se, för ett liknande resonemang, yttrande 1/17 (Övergripande avtal om ekonomi och handel mellan EU och Kanada), av den 30 april 2019,
EU:C:2019:341
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För att säkerställa att dessa särdrag och autonomin hos den sålunda skapade rättsordningen bevaras har det genom fördragen inrättats ett domstolssystem som är avsett att garantera att unionsrätten tolkas på ett konsekvent och enhetligt sätt. I enlighet med artikel 19 FEU ankommer det på det de nationella domstolarna och EU-domstolen att säkerställa att unionsrätten tillämpas fullt ut i samtliga medlemsstater och att säkerställa det effektiva domstolsskydd som enskilda ska ges enligt unionsrätten, varvid EU-domstolen har exklusiv behörighet att slutgiltigt tolka unionsrätten. För att tillgodose detta syfte inbegriper detta system särskilt förfarandet för förhandsavgörande, vilket föreskrivs i artikel 267 FEUF (dom av den 6 mars 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis, och yttrande 1/17 (Övergripande avtal om ekonomi och handel mellan EU och Kanada), av den 30 april 2019,
EU:C:2019:341
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Kärnan i det på så sätt utformade domstolssystemet utgörs av detta förfarande, som syftar till att säkerställa en enhetlig tolkning av unionsrätten, genom att inrätta en dialog mellan EU-domstolen och domstolarna i medlemsstaterna, och därigenom göra det möjligt att säkerställa konsekvensen i unionsrätten, dess fulla verkan och autonomi samt slutligen den specifika karaktären hos den rättsordning som inrättats genom fördragen (dom av den 6 mars 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det är mot bakgrund av ovanstående överväganden som domstolen ska pröva huruvida en tvist mellan en medlemsstat och en investerare från en annan medlemsstat angående en investering som denna investerare gjort i den förstnämnda medlemsstaten kan bli föremål för ett skiljedomsförfarande med tillämpning av artikel 26.2 c i energistadgefördraget.
Det ska härvid för det första erinras om att den skiljedomstol som föreskrivs i artikel 26.4 i energistadgefördraget enligt punkt 6 i samma artikel ska besluta i de frågor som tvisten gäller i överensstämmelse med energistadgeavtalet och tillämpliga regler och principer i internationell rätt.
Såsom angetts i punkt 23 ovan är själva energistadgefördraget en unionsrättsakt.
Av detta följer att en sådan skiljedomstol som den som avses i artikel 26.6 i energistadgefördraget har att tolka och till och med tillämpa unionsrätten.
Det ska därför för det andra kontrolleras huruvida en sådan skiljedomstol ingår i unionens domstolssystem och i synnerhet om den kan anses vara en domstol i en medlemsstat i den mening som avses i artikel 267 FEUF. Det förhållandet att en domstol som medlemsstaterna har upprättat ingår i unionens domstolssystem får nämligen till följd att dess avgöranden omfattas av mekanismer som är ägnade att säkerställa att unionens bestämmelser får full verkan (dom av den 6 mars 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Precis som den skiljedomstol som var aktuell i det mål som avgjordes genom domen av den 6 mars 2018, Achmea (
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
) utgör en sådan ad hoc‑skiljedomstol som den som avses i artikel 26.6 i energistadgefördraget inte en del av domstolssystemet i en medlemsstat, i förevarande fall Republiken Frankrike. Just det förhållandet att denna skiljedomstols domsrätt är ett undantag i förhållande till den domsrätt som tillkommer domstolarna i parterna i energistadgefördraget utgör för övrigt ett av de viktigaste skälen till att artikel 26.2 c och 26.4 har införts i detta fördrag. Detta gäller i än högre grad eftersom den berörda skiljedomstolen, för det fall den ingick bland domstolarna i en part i nämnda fördrag, skulle ingå bland de domstolar som nämns i artikel 26.2 a i energistadgefördraget, vilket skulle innebära att artikel 26.2 c i energistadgefördraget förlorade sin ändamålsenliga verkan.
Denna egenskap hos en sådan skiljedomstol innebär att den under inga omständigheter kan anses vara en domstol ”i en medlemsstat” i den mening som avses i artikel 267 FEUF, varför den inte är behörig att begära ett förhandsavgörande från EU-domstolen (se, analogt, dom av den 6 mars 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkterna
och
).
Under dessa omständigheter ska EU-domstolen för det tredje kontrollera huruvida en skiljedom från en sådan skiljedomstol, i enlighet med särskilt artikel 19 FEU, är underkastad kontroll av en domstol i en medlemsstat och huruvida denna kontroll är ägnad att säkerställa att unionsrätten iakttas fullt ut och det därmed är säkerställt att de unionsrättsliga frågor som skiljedomstolen kan komma att pröva, eventuellt kan hänskjutas till EU-domstolen för förhandsavgörande.
Det ska härvid erinras om att skiljedomarna är slutgiltiga och bindande för parterna i den aktuella tvisten enligt artikel 26.8 i energistadgefördraget. Med tillämpning av artikel 26.4 i energistadgefördraget kan dessutom en sådan tvist som den som är aktuell i det nationella målet väckas vid en ad hoc‑skiljedomstol med stöd av reglerna för skiljedom utfärdade av Uncitral, varvid skiljedomstolen ska fastställa sina egna förfaranderegler i enlighet med dessa skiljedomsregler.
Såsom det har erinrats om i punkt 32 ovan valde parterna i tvisten vid den nationella domstolen i förevarande fall, i enlighet med artikel 26.4 b i energistadgefördraget, att hänskjuta tvisten till en ad hoc‑skiljedomstol, som tillsatts enligt Uncitrals regler för skiljedom, och de godtog därmed att skiljedomsförfarandet i enlighet med nämnda skiljedomsregler skulle äga rum i Paris, vilket medför att fransk rätt är tillämplig på förfarandet vid den hänskjutande domstolen, vilket avser domstolsprövning av den skiljedom som meddelats av denna skiljedomstol.
Den hänskjutande domstolen får emellertid endast göra en sådan domstolsprövning i den utsträckning det är tillåtet enligt den nationella lagstiftningen i den medlemsstat där den är belägen. I artikel 1520 i code de procédure civile (civilprocesslagen) föreskrivs emellertid endast en begränsad prövning, avseende bland annat skiljedomstolens behörighet.
I fråga om kommersiella skiljedomsförfaranden har EU-domstolen visserligen slagit fast att de krav som hänför sig till skiljedomsförfarandets effektivitet motiverar att den prövning av skiljedomar som medlemsstaternas domstolar gör är begränsad, under förutsättning att de grundläggande unionsbestämmelserna kan beaktas vid den prövningen och i förekommande fall bli föremål för en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen (dom av den 6 mars 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Ett sådant skiljedomsförfarande som det som avses i artikel 26 i energistadgefördraget skiljer sig emellertid från ett kommersiellt skiljedomsförfarande. Det sistnämnda skiljedomsförfarandet har nämligen sitt ursprung i den gemensamma partsviljan, medan det förstnämnda följer av ett fördrag genom vilket medlemsstaterna, i enlighet med artikel 26.3 a i energistadgefördraget, har samtyckt till att undandra tvister som kan avse tillämpningen eller tolkningen av unionsrätten från sina egna domstolars behörighet och därmed från det rättsmedelssystem som de enligt artikel 19.1 andra stycket FEU är skyldiga att inrätta på områden som omfattas av unionsrätten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 februari 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses,
C‑64/16
,
EU:C:2018:117
, punkt
). Under dessa omständigheter gör sig de överväganden som angetts i föregående punkt avseende kommersiella skiljedomsförfaranden inte gällande med avseende på ett sådant skiljedomsförfarande som det som avses i artikel 26.2 c i energistadgefördraget (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 mars 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
).
Mot bakgrund av samtliga de egenskaper hos skiljedomstolen som det erinrats om i punkterna 48–59 ovan finner domstolen att om bestämmelserna i artikel 26 i energistadgefördraget, enligt vilka en sådan skiljedomstol kan ges i uppdrag att lösa en tvist, kunde tillämpas på en tvist mellan en investerare från en medlemsstat och en annan medlemsstat, skulle detta innebära att unionen och de medlemsstater som är parter i energistadgefördraget genom att ingå detta avtal har inrättat en mekanism för att lösa en sådan tvist som kan innebära att denna tvist avgörs på ett sätt som inte säkerställer unionsrättens fulla verkan, trots att den rör tolkningen eller tillämpningen av unionsrätten (se, analogt, dom av den 6 mars 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
).
Enligt EU-domstolens fasta rättspraxis är ett internationellt avtal om upprättande av en domstol som ansvarar för tolkningen av avtalets bestämmelser och vars avgöranden är bindande för unionsinstitutionerna, inbegripet Europeiska unionens domstol, visserligen i princip inte oförenligt med unionsrätten. Unionens befogenhet på området för internationella förbindelser och dess befogenhet att ingå internationella avtal innefattar nämligen med nödvändighet möjligheten att såvitt gäller tolkningen och tillämpningen av dessa avtals bestämmelser följa avgöranden från en domstol som upprättats eller utsetts enligt avtalen, under förutsättning att unionens och dess rättsordnings autonomi iakttas (dom av den 6 mars 2018, Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Unionens utövande av sin befogenhet på det internationella området innefattar emellertid inte en möjlighet att i ett internationellt avtal föreskriva en bestämmelse enligt vilken en tvist rörande unionsrätten mellan en investerare från en medlemsstat och en annan medlemsstat kan undandras från unionens domstolssystem på ett sätt som inte säkerställer unionsrättens fulla verkan.
En sådan möjlighet skulle nämligen, precis som domstolen slog fast i domen av den 6 mars 2018, Achmea (
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
) och såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 83 i sitt förslag till avgörande, kunna ifrågasätta bevarandet av autonomin och den specifika karaktären hos den rättsordning som inrättats genom fördragen, vilken särskilt säkerställs genom det förfarande för begäran om förhandsavgörande som föreskrivs i artikel 267 FEUF.
Trots att det internationella avtal som den ingår i är multilateralt, syftar en sådan bestämmelse som artikel 26 i energistadgefördraget i själva verket till att reglera bilaterala förbindelser mellan två av de fördragsslutande parterna på ett sätt som liknar den bestämmelse i det bilaterala investeringsavtal som var aktuellt i det mål som avgjordes genom domen av den 6 mars 2018, Achmea (
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
).
Av detta följer att även om medlemsstaterna genom energistadgefördraget kan åläggas att iaktta de där föreskrivna skiljedomsmekanismerna i deras förhållande till investerare från icke-medlemsstater som också är parter i detta fördrag, angående investeringar som dessa investerare gjort i medlemsstaterna, utgör bevarandet av unionsrättens autonomi och specifika karaktär hinder för att medlemsstaterna genom energistadgefördraget åläggs samma skyldigheter mellan sig.
Mot bakgrund av det ovan anförda finner domstolen att artikel 26.2 c i energistadgefördraget ska tolkas så, att den inte är tillämplig på tvister mellan en medlemsstat och en investerare från en annan medlemsstat angående en investering som sistnämnda investerare gjort i den förstnämnda medlemsstaten.
Det ska vidare påpekas att enligt artikel 1 led 6 första stycket i energistadgefördraget avses med begreppet investering ”varje slag av tillgång, som ägs eller kontrolleras, direkt eller indirekt, av en investerare” och som omfattar någon av de tillgångar som nämns i leden a–f i denna bestämmelse. I artikel 1 led 6 tredje stycket i energistadgefördraget preciseras dessutom bland annat att begreppet investering ”avser alla investeringar, som är förenade med en ekonomisk verksamhet inom energisektorn”. Av detta följer att själva begreppet investering definieras i första stycket i denna bestämmelse, medan det i tredje stycket i denna bestämmelse preciseras att inte alla investeringar som motsvarar definitionen i första stycket omfattas av tillämpningsområdet för energistadgefördraget, eftersom detta endast omfattar investeringar som är förenade med en ekonomisk verksamhet inom energisektorn.
Det ska således först prövas huruvida en fordran som grundar sig på ett avtal om leverans av el omfattas av begreppet investering i artikel 1 led 6 första stycket i energistadgefördraget. Därefter ska prövas huruvida en sådan investering är förenad med en ekonomisk verksamhet inom energisektorn i den mening som avses i tredje stycket i denna bestämmelse.
Vad gäller begreppet investering i artikel 1 led 6 första stycket i energistadgefördraget, konstaterar domstolen att detta begrepp kännetecknas av två kumulativa villkor. För det första måste det röra sig om en tillgång som ägs eller kontrolleras, direkt eller indirekt, av en investerare och för det andra ska denna tillgång bestå i åtminstone en av de tillgångar som avses i leden a–f i denna bestämmelse.
Domstolen konstaterar att det första villkoret är uppfyllt i förevarande fall. En fordran som grundar sig på ett avtal om leverans av el utgör nämligen en tillgång som direkt innehas av en investerare, varvid begreppet investerare – som definieras i artikel 1 led 7 i energistadgefördraget och används i bland annat artikel 26.1 i samma fördrag – när det gäller en fördragsslutande part såsom Ukraina bland annat avser varje företag som bildats i enlighet med denna fördragsslutande parts gällande lag. Komstroy ska följaktligen anses vara en investerare som direkt innehar en tillgång i form av en fordran som grundar sig på ett avtal om leverans av el. Den omständigheten att Komstroy har förvärvat fordran från ett företag från en stat som inte är part i energistadgefördraget, kan inte påverka bolagets ställning som investerare i den mening som avses i energistadgefördraget, eftersom, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 138 i sitt förslag till avgörande, en investering enligt artikel 1 led 7 i energistadgefördraget kan göras av en ekonomisk aktör från en stat som inte är part i detta fördrag.
Vad gäller det andra villkoret kan det konstateras att en fordran som grundar sig på ett avtal om leverans av el i princip skulle kunna omfattas såväl av artikel 1 led 6 första stycket c i energistadgefördraget som av artikel 1 led 6 första stycket f i samma fördrag.
Vad för det första gäller artikel 1 led 6 första stycket f i energistadgefördraget, omfattar begreppet investering i den mening som avses i denna bestämmelse ”varje rättighet grundad på … avtal … [för bedrivande av] ekonomisk verksamhet inom energisektorn.”. En fordran kan betraktas som en ”rättighet grundad på … avtal”. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 122 i sitt förslag till avgörande kan en fordran som grundar sig på ett avtal om försäljning av el emellertid inte i sig anses som en rättighet som har erhållits för bedrivande av ekonomisk verksamhet inom energisektorn.
Vad för det andra gäller artikel 1 led 6 första stycket c i energistadgefördraget preciseras i denna bestämmelse att begreppet investering omfattar ”rättsanspråk på pengar eller prestationer till följd av avtal, som har ett ekonomiskt värde och är förenade med en investering”. Det ska således prövas huruvida en fordran som grundar sig på ett avtal om leverans av el kan likställas med sådana fordringar.
Det kan härvid för det första konstateras att den fordran som är aktuell i det nationella målet avser pengar, eftersom det framgår av begäran om förhandsavgörande att den är en penningfordran och att dess kontantvärde uppgår till 16287185,94 USD, såsom det har erinrats om i punkt 11 ovan.
För det andra har denna fordran sitt ursprung i ett avtal, nämligen det avtal om leverans av el som ingåtts mellan Moldtranselectro och Derimen, vilket har ett ekonomiskt värde, eftersom denna leverans har medgetts mot betalning av ett penningbelopp.
Det återstår således för det tredje att avgöra huruvida nämnda fordran har sitt ursprung i ett avtal som är förenat med en investering.
Det finns inget i handlingarna i målet som tyder på att det avtal om leverans av el som ingåtts mellan Moldtranseletro och Derimen är förenat med någon annan transaktion, oavsett om denna utgör en investering eller inte.
Avtalsförhållandet mellan Moldtranseletro och Derimen avsåg nämligen endast leverans av el, som producerades av andra ukrainska ekonomiska aktörer som begränsade sig till att sälja elen till Derimen.
Det ska i detta sammanhang anses att ett leveransavtal är en handelstransaktion som inte i sig kan utgöra en investering i den mening som avses i artikel 1 led 6 i energistadgefördraget, och detta till och med oberoende av huruvida ett kapitaltillskott är nödvändigt för att en viss transaktion ska anses utgöra en investering.
Varje annan tolkning av denna bestämmelse skulle innebära att den klara åtskillnad som görs i energistadgefördraget mellan handel, som regleras i del II i detta fördrag, och investeringar, som regleras i del III i fördraget, förlorar sin ändamålsenliga verkan.
Denna åtskillnad återspeglar målet med energistadgefördraget, såsom det anges i fördragets preambel, vilket består i att ”påskynda ekonomisk tillväxt genom åtgärder för liberalisering av investeringar och handel med energi”. Dessa två åtgärdskategorier återspeglas i strukturen i detta fördrag, som reglerar dels investeringar, dels handel.
Artikel 26 i energistadgefördraget är tillämplig på tvister om påstådda åsidosättanden av skyldigheter som följer av del III i detta fördrag, avseende främjande och skydd av investeringar, och inte av skyldigheter enligt del II i detta, som rör handel. Denna åtskillnad återspeglar ett av de främsta skälen till att det föreskrivs särskilda skyddsregler för utländska investerare, nämligen att investeringstransaktioner innebär att tillgångar blir bundna i utlandet och i allmänhet inte utan svårighet kan återföras till hemlandet i händelse av tvist.
Domstolen förfogar i förevarande fall inte över några uppgifter som gör det möjligt att dra slutsatsen att Derimen inte skulle ha kunnat omdirigera elleveranserna till Moldtranselectro och erbjuda dem till andra ekonomiska aktörer. Detta gäller i än högre grad eftersom själva produktionen av denna el under alla omständigheter var avhängig av beställningar som Moldtranselectro gjorde direkt hos Ukrenergo, medan sistnämnda bolag sålde denna el till Energoalians som sålde den vidare till Derimen. Derimen skulle mot denna bakgrund ha kunnat avbryta eller minska elleveranserna till Moldtranselectro utan att detta innebar att dess tillgångar blev bundna i Moldavien.
Eftersom den fordran som är aktuell i det nationella målet inte utgör en investering i den mening som avses i artikel 1 led 6 första stycket i energistadgefördraget, saknas skäl att pröva huruvida det villkor som anges i tredje stycket i denna bestämmelse och som nämnts i punkterna 67 och 68 ovan är uppfyllt.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första frågan besvaras enligt följande: Artiklarna 1 led 6 och 26.1 i energistadgefördraget ska tolkas så, att det inte utgör en investering i den mening som avses i dessa bestämmelser att ett företag från en part i detta fördrag förvärvar en fordran, som grundar sig på ett avtal om leverans av el som inte är förenat med en investering, vilken ett företag från en stat som inte är part i nämnda fördrag innehar gentemot ett offentligt företag från en annan part i detta fördrag.
Den andra och den tredje frågan
Med hänsyn till det svar som har getts på den första frågan saknas anledning att besvara den andra och den tredje frågan.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (stora avdelningen) följande:

Artiklarna 1 led 6 och 26.1 i energistadgefördraget, vilket undertecknades i Lissabon den 17 december 1994 och godkändes på Europeiska gemenskapernas vägnar genom rådets och kommissionens beslut 98/181/EG, EKSG, Euratom av den 23 september 1997, ska tolkas så, att det inte utgör en investering i den mening som avses i dessa bestämmelser att ett företag från en part i detta fördrag förvärvar en fordran, som grundar sig på ett avtal om leverans av el som inte är förenat med en investering, vilken ett företag från en stat som inte är part i nämnda fördrag innehar gentemot ett offentligt företag från en annan part i detta fördrag.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.