CELEX: 62015TJ0747
Állami támogatások
A francia hatóságok által az EDF‑nek nyújtott támogatások
A főellátási hálózat felújítására adómentesen elkülönített céltartalék tőkejuttatássá átminősítése
A támogatást a belső piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító határozat
Ítélt dolog
A magánbefektető kritériuma

I.

A jogvita előzményei
A.

Bevezetés
2002. október 16‑i határozatával (
HL 2002. C 280., 8. o.
; a továbbiakban: eljárást megindító határozat) az Európai Közösségek Bizottsága megindította az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdésében előírt hivatalos vizsgálati eljárást az abból következő előny kapcsán, hogy mérlegének 1997. évi átstrukturálásakor nem fizették meg a felperes Électricité de France (EDF) által a főellátási hálózat (a továbbiakban: FEH) felújítására adómentesen elkülönített és tőkejuttatásnak átminősített céltartalék egy része után fizetendő társasági adót.
A 2003. december 16‑i határozattal (
HL 2005. L 49., 9. o.
; a továbbiakban: eredeti határozat) a Bizottság megállapította, hogy az EDF részére nyújtott támogatási intézkedés összeegyeztethetetlen a belső piaccal, és elrendelte a támogatás kamatokkal növelt összegének visszatéríttetését. A támogatást 2004. februárban visszafizették a Francia Köztársaság részére.
A 2009. december 15‑i EDF kontra Bizottság ítéletben (T‑156/04, a továbbiakban: a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet,
EU:T:2009:505
) a Törvényszék megsemmisítette az eredeti határozat 3. és 4. cikkét. Ezen ítéletet követően a Francia Köztársaság visszatérítette az EDF részére a visszafizetett összeget.
2012. június 5‑i Bizottság kontra EDF ítéletében (C‑124/10 P, a továbbiakban: a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet,
EU:C:2012:318
) a Bíróság elutasította a Bizottság által a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet ellen benyújtott fellebbezést.
Az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdése értelmében az észrevételek benyújtására felhívó 2013. május 2‑i határozatával (
HL 2013. C 187., 73. o.
; a továbbiakban: az eljárás kiterjesztéséről szóló határozat) a Bizottság kiterjesztette a hivatalos vizsgálati eljárást.
A főellátási hálózat felújítására adómentesen elkülönített céltartalék tőkévé átminősítése révén Franciaország által az EDF javára végrehajtott SA.13869 (C 68/2002) (korábbi NN 80/2002) számú állami támogatásról szóló, 2015. július 22‑i (EU) 2016/154 határozatával (
HL 2016. L 34., 152. o.
; a továbbiakban: megtámadott határozat) a Bizottság ismét a belső piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánította az EDF részére nyújtott támogatási intézkedést, és elrendelte e támogatás kamatokkal növelt összegének visszatéríttetését. A támogatást 2015. október 13‑án visszafizették a Francia Köztársaság részére.
A Törvényszék Hivatalához 2015. december 22‑én benyújtott keresetlevelével az EDF előterjesztette a jelen keresetet.
B.

A támogatás kedvezményezettje
Az EDF‑et a loi n
o
46–628 du 8 avril 1946 sur la nationalisation de l’électricité et du gaz (a villamos energia és a gáz államosításáról szóló, 1946. április 8‑i 46–628. számú törvény) (JORF, 1946. április 9., 2651. o.) hozta létre, amely az 1. cikke értelmében államosította a villamos energia franciaországi termelését, szállítását, elosztását, importját és exportját. Ez a törvény az államosított villamosenergia‑ipari vállalkozások irányítását az „Électricité de France (EDF), Service national” elnevezésű ipari és kereskedelmi jellegű közintézményre bízta.
A 46–628. számú törvény 16. cikke arról rendelkezett, hogy az EDF‑re ruházott javak, jogok és kötelezettségek nettó egyenlege képezi az EDF tőkéjét, az a nemzet tulajdona, elidegeníthetetlen, és működési veszteség esetén azt a későbbi üzleti években elért eredményből vissza kell pótolni. A décret n
o
56–493 du 14 mai 1956 relatif aux dotations en capital à EDF (az EDF‑nek biztosított tőkeinjekciókról szóló, 1956. május 14‑i 56–493. számú rendelet) (JORF, 1956, május 19., 4613. o.) 1. cikke értelmében a tőkeinjekciókra az említett törvény 16. cikkében meghatározott szabályok vonatkoznak. Ugyanezen rendelet 2. cikke értelmében e tőkeinjekciók után az államnak kamat és osztalék járhat.
A 46–628. számú törvény értelmében az EDF a létrehozása óta a részvénytársaságokra alkalmazandó rendelkezések hatályán kívül eső ipari és kereskedelmi jellegű közintézmény, és 1997‑ben is még az volt. A loi n
o
2004–803 du 9 août 2004 relative au service public de l'électricité et du gaz et aux entreprises électriques et gazières (a villamos energia és a gáz közszolgáltatásáról, valamint a villamosenergia‑ és gázipari vállalkozásokról szóló, 2004. augusztus 9‑i 2004–803. számú törvény) (JORF, 2004. augusztus 11., 14256. o.), módosította e jogállást, 24. cikkében azt írva elő, hogy az EDF, amely vállalkozás tőkéjének több mint 70%‑ával az államnak kell rendelkeznie, eltérő jogszabályi rendelkezés hiányában a részvénytársaságokra alkalmazandó törvények hatálya alá fog tartozni. E törvény 47. cikke az EDF közintézmény későbbi részvénytársasággá alakításáról is rendelkezett, az új jogállásáról szóló rendelet közzétételére figyelemmel. Ugyanezen törvény 46. cikke pontosítja, hogy az EDF társaság 2004. december 31‑i mérlege az EDF közintézmény 2003. december 31‑i mérlege és 2004. évi eredménykimutatása alapján kerül megállapításra.
Az EDF részvénytársasággá átalakítása a décret n
o
2004–1224 du 17 novembre 2004 portant statuts de la société anonyme Électricité de France (az Électricité de France részvénytársaság alapszabályáról szóló, 2004. november 17‑i 2004–1224. számú rendelet) (JORF, 2004. november 19., 19505. o.) alkalmazásában vált hatályossá. Az említett rendelethez mellékletként csatolt alapszabály szerint az EDF a továbbiakban a gazdasági társaságokra alkalmazandó törvények és rendeletek, többek között a Code de commerce (kereskedelmi törvénykönyv) hatálya alá tartozó részvénytársaság, amennyiben különös rendelkezések – többek között maga az alapszabály – nem alkalmaznak eltérést a kereskedelmi törvénykönyvtől.
Az EDF alapszabályának 6. cikke arról rendelkezik, hogy az EDF eredetileg teljes egészében állami tulajdont képező alaptőkéjének összege 8,129 milliárd euró, amely 1625800000 darab, egyenként 5 euró értékű részvényből tevődik össze. Az új EDF részvénytársaság alaptőkéjét 2004 novemberében az EDF ipari és kereskedelmi jellegű közintézmény addig felhalmozott tőkéjével és tőkeinjekcióival megegyező összegben, azaz 8,1 milliárd euróban állapították meg. A tőke és a tőkeinjekciók ezen összegét a loi n
o
97–1026, du 10 novembre 1997, portant diverses mesures d’ordre économique et commercial (a különböző, gazdasági és kereskedelmi jellegű intézkedésekről szóló, 1997. november 10‑i 97–1026. számú törvény) (JORF, 1997. november 11., 16387. o.) alkalmazásában számították ki, és az 1997 óta változatlan volt a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában.
A 2004–803. számú törvény és az EDF alapszabálya egyébként kimondja, hogy az államnak mindenkor rendelkeznie kell a társaság tőkéjének több mint 70%‑ával. 2005 novemberében az Euronext tőzsdén történő jegyzésre engedélyezett új EDF‑részvényeket nyitóáron kínálták, ezáltal ténylegesen megnyitva az EDF tőkéjét az államtól eltérő részvényesek előtt.
C.

A céltartalék elkülönítéséről a FEH felújítására
A 46–628. számú törvény 36. cikke értelmében valamennyi államosított villamosenergia‑koncessziót az EDF‑re ruházták. Ugyanezen törvény 37. cikke szerint e koncessziók esetében a koncessziós jogosult köteles betartani az általános feladatmeghatározásokat. Az állam által az EDF‑re ily módon átruházott, villamosenergia‑átvitelre vonatkozó különféle koncessziókat 1958‑ban egyetlen – (FEH) elnevezésű – koncesszióban egyesítették.
A koncessziókra vonatkozó számviteli szabályok hiányában az EDF 1946‑tól a FEH részét képező javak tulajdonosának tekintette magát, és ezeket a javakat mérlegének eszközoldalán tüntette fel.
Az 1956. november 28‑i 56–1225. számú rendelettel jóváhagyott feladatmeghatározás 8. cikke alkalmazásában az EDF köteles volt saját költségén elvégezni a koncesszió részét képező műtárgyak működőképes állapotának fenntartásához szükséges valamennyi karbantartási és felújítási munkálatot.
Az általános számlatükör 1982‑ben történt módosítását követően, amely különleges számviteli szabályokat írt elő a koncesszió időszakának végén állami tulajdonba visszakerülő javakra, az EDF 1987‑ben módosította a FEH azon eszközeivel kapcsolatos számviteli gyakorlatát, amelyek addig saját eszközöknek minősültek, és ezeket az eszközöket a mérleg „Koncesszióba adott javak” megnevezésű tételébe sorolta. Az EDF tehát ezekre az eszközökre a koncesszióba adott, és a koncesszió lejártakor az államnak visszajuttatandó javakra Franciaországban érvényes különleges könyvelési szabályokat alkalmazta, és adómentesen tartalékot képzett a FEH felújítására.
A francia Cour des comptes (számvevőszék) egy 1994‑es jelentésében úgy ítélte meg, hogy mivel az államnak egyetlen és állandó, törvényben kijelölt koncessziós jogosultja van, az EDF, a FEH‑et képező javakat nehezen lehetett úgy tekinteni, hogy a koncesszió végén vissza kell kerülniük az államhoz, szemben a FEH saját javaival, amelyek az EDF tulajdonát képezték. Másképp fogalmazva: az EDF által 1987‑ben bevezetett számviteli módosítás – azaz az adómentesen végzett céltartalékképzés – nem tűnt indokoltnak a francia számvevőszék számára. Az EDF helyzetének rendezésére irányuló munkák tehát megkezdődtek a vállalkozás és a felügyeleti hatóságok között.
1997‑ben az EDF könyvelésében kétféle tartalék szerepelt, amelyeket a FEH felújítására adómentesen képeztek: a még fel nem használt 38,5 milliárd francia frank (FRF) összegű tartalék, valamint a koncesszióba adó 18,345 milliárd FRF összegű járandósága, amely a már megvalósított felújításoknak felel meg.
D.

A céltartalékok átminősítéséről
A 97–1026. számú törvény egyértelművé tette a FEH‑et képező javak helyzetét. E törvény 4. cikke a következőképpen rendelkezik:
„I.
A villamosenergia‑FEH műtárgyai az EDF tulajdonában állónak tekintendőek attól kezdődően, hogy az e hálózatra vonatkozó koncessziót a részére megadták.
II.
Az I. pont rendelkezéseinek alkalmazásában, 1997. január 1‑jén a FEH koncesszióba adott természetbeni javainak értéke, amely az EDF mérlegének forrásoldalán szerepelt, a megfelelő átértékelési különbözetektől mentes nettó értékben átkerül a »Tőkeinjekciók« megnevezésű tételbe […].”
Nem vitatott, hogy a törvényt az EDF tőkéjével kapcsolatos valamennyi művelet esetében alkalmazni kellett, mivel a 46–628. számú törvény 1997‑ben hatályos változatának 16. cikke úgy rendelkezett, hogy az EDF tőkéje elidegeníthetetlen és a nemzet tulajdona. Így a FEH felújítására képzett céltartalékok átcsoportosításából fakadóan az EDF‑nek biztosított tőkeinjekciók a francia jogban törvény hatálya alá tartoztak.
A 97–1026. számú törvény megállapítja a FEH eszközeinek tulajdonjogát. Az EDF mérlegét ugyanez a törvény átstrukturálta. Az EDF által 1987 és 1996 között a FEH felújítására, az említett eszközök államnak történő visszaszolgáltatása céljából képzett céltartalékok – akár felhasználták azokat, akár nem – tárgytalanná váltak, mivel a FEH javainak tulajdonjoga az EDF‑ének minősült.
Az EDF mérlege felső részének átstrukturálását a ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie, du secrétaire d’État au budget et du secrétaire d’État à l’industrie (gazdasági, pénzügy‑ és iparügyi miniszter, a költségvetési államtitkár és az iparügyi államtitkár, Franciaország) EDF‑hez intézett 1997. december 22‑i levelének (a továbbiakban: 1997. december 22‑i levél) 1. melléklete a 97–1026. számú törvény 4. cikkének alkalmazásában a következőképpen fejti ki:
„»A koncesszióba adó járandóságai« átcsoportosítása (18345563605 FRF):
–
A FEH koncesszióba adott természetbeni javai ellenértékének tőkeinjekciók formájában történő konszolidálása (14119065335 FRF);
–
a FEH 1959. évi átértékelési különbözetének (2425 millió FRF) és 1976. évi átértékelési különbözetének (nem amortizálható állóeszközök: 97 millió FRF) összevonása »A FEH átértékelési különbözetei« megnevezésű tétellel, amelynek összege így 1720 millió FRF‑ról 4145 millió FRF‑ra emelkedik;
–
az amortizálható állóeszközök 1976. évi átértékeléséhez (1704 millió FRF) kapcsolódó szabályozott céltartalékok összevonása, a tétel így 877 millió FRF‑ról 2581 millió FRF‑ra emelkedik;
–
az indokolatlanná vált felújításokra szánt céltartalékok (38520943408 FRF) átsorolása a visszatartott nyereséghez az Conseil national de la comptabilité [Országos Számviteli Tanács, Franciaország] könyvelési változásokról szóló, 1997. június 18‑i 97–06. számú véleményének megfelelően.”
Az EDF mérlegének átstrukturálása keretében a francia hatóságok az Országos Számviteli Tanácsnak (CNC) a könyvelési módszerek változásairól, a becslési változásokról, az adózási alternatívák változásairól és a hibák kijavításáról szóló, 1997. június 18‑i 97–06. számú véleményét (a továbbiakban: az Országos Számviteli Tanács véleménye) követték, amely többek között megállapítja, hogy a könyvelési hibák kijavítását, amelyek természetüknél fogva múltbeli műveletek lekönyvelésével kapcsolatosak, „a megállapításuk üzleti évének eredményében kell lekönyvelni”.
A 97–1026. számú törvény és a 1997. december 22‑i levél szerint az átértékelési különbözetek adózási következmény nélkül kerültek át a „Saját tőke” megnevezésű rovatba, mivel azok az 1959. évi és az 1976. évi átértékelési törvények nyomán adómentesen vagy adósemlegességi rendszer keretében realizált átértékelési többletnek feleltek meg.
E.

A céltartalékok átminősítésének adózási következményéről
Az 1997. december 22‑i levél 3. melléklete az EDF mérlege átstrukturálásának adózási következményeit is megállapítja. A jelentés megállapítja a nettó eszközállomány változását, ezen belül a felújításra képzett, fel nem használt –38,5 milliárd FRF – összegű tartaléknak a visszatartott nyereséghez történő átcsoportosítását, amelyre az 1997‑ben alkalmazandó 41,66%‑os társasági adót vetették ki. Így a még fel nem használt –38,5 milliárd FRF összegű – tartalékot a francia hatóságok megadóztatták. E melléklet alapján ezzel szemben úgy tűnik, hogy a tartalékoknak a FEH felújítására felhasznált, a koncesszióba adó járandóságainak megfelelő, szintén adómentesen képzett és tőkeinjekcióként konszolidált részét nem adóztatták meg.
A direction générale des impôts‑nak (adóügyi főigazgatóság, Franciaország) a francia hatóságok által a Bizottság részére megküldött, 2002. április 9‑i feljegyzésében (a továbbiakban: 2002. április 9‑i feljegyzés) az szerepel, hogy „a koncesszióba adónak a FEH‑hel kapcsolatos járandósága indokolatlan adósságtételt jelent, amelyet a tőkébe való besorolás jogtalanul mentesített az adó alól”, továbbá az, hogy „ezt a tartalékot a tőkébe való besorolása előtt az intézmény passzívájából, ahol hibásan szerepelt, egy nettó mérlegszámlára kellett volna átvezetni, ami [a code général des impôts {általános adótörvénykönyv}] 38–2. cikkének alkalmazásában a nettó adóköteles eszközállomány pozitív változását eredményezte volna”. A francia hatóságok pontosítják, hogy „az [EDF által 1997‑ben élvezett] adókedvezmény 5,88 milliárd FRF‑ra (14,119 × 41,66%) értékelhető”.
F.

Az eljárást megindító határozatról
Az eljárást megindító határozattal a Bizottság megindította az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdésében előírt eljárást az abból következő előny kapcsán, hogy mérlegének 1997‑es átstrukturálásakor az EDF nem fizette meg a társasági adót a tartalék koncesszióba adó járandóságainak megfelelő része után.
Rá kell mutatni, hogy a megtámadott határozat (52) preambulumbekezdésében a Bizottság úgy ítélte meg, hogy mivel sem a Bíróság, sem a Törvényszék nem vélte szabálytalannak az eljárást megindító határozatot, az egy újabb jogerős határozat, vagyis a megtámadott határozat alapját képezhette.
G.

A Bizottság eredeti határozatáról
Az eredeti határozatban a Bizottság az EDF‑nek biztosított támogatási intézkedést a belső piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánította, és előírta a támogatás kamatokkal együtt történő visszafizettetését.
A Bizottság által az eredeti határozat alátámasztása érdekében előterjesztett indokok közül különösen az alábbiakat kell hangsúlyozni:
„(95)
A francia hatóságok […] azt állítják, hogy az 1997‑es számviteli reform egy kiegészítő tőkejuttatásnak minősül, melynek összege megegyezik a részleges adómentesség összegével. Az ő részükről tehát egy befektetésről lenne szó, nem pedig egy támogatásról. Azt is állítják, hogy az 1987–1996‑os időszakban az EDF az államnak összességében nagyobb összeget fizetett be, mint amit egy általános jog szerinti gazdasági társaságnak kellett volna fizetnie, amely nem képzett volna tartalékokat a [FEH] felújítására, és amely a részvénytulajdonosoknak az adózás utáni nettó eredmény terhére 37,5%‑os osztalékot fizetett volna.
(96)
A Bizottság kénytelen visszautasítani ezeket az érveket, mert emlékeztet arra, hogy a magánbefektető elve csak a gazdasági tevékenységek gyakorlása során játszik szerepet, nem pedig a szabályozási hatáskörök gyakorlása során. Egy közhatóság [helyesen: állami szerv] nem használhatja fel érvként azt az esetleges gazdasági hasznot, amelyre mint vállalattulajdonos tehetne szert, hogy egy saját tetszése szerinti, ugyanennek a vállalatnak a pénzügyi hatósága minőségében rendelkezésére álló jogosultságok alapján nyújtott támogatását igazolja.
(97)
Ha [helyesen: Jóllehet] ugyanis egy tagállam, közhatalmi funkciójának gyakorlásán túl, cselekedhet mint részvényes is, mégsem keverheti össze a közhatalmi funkciót gyakorló állam szerepét az állam mint részvényes szerepével. Ha felhatalmaznák a tagállamokat, hogy közhatalmi előjogaikat a versenyszférában nyitott piacokon aktív vállalatokba történő befektetéseik szolgálatában felhasználják, ez minden hasznos tartalmától [helyesen: hatékony érvényesülésétől] megfosztaná az állami támogatások ügyében érvényben lévő közösségi szabályokat. Ezenkívül, ha 295. cikkében a Szerződés semleges is a tőke tulajdonát illetően, ez nem változtat azon, hogy az állami vállalatokra ugyanazok a szabályok kell, hogy érvényesek legyenek, mint a magánvállalatokra. Viszont nem lehetne szó egyenlő bánásmódról az állami vállalatok és a magánvállalatok között, ha az állam közhatalmi funkcióit azoknak a vállalatoknak a javára használná fel, amelyekben részvénytulajdonos.”
H.

A T‑156/04. sz. ügyben hozott ítéletről
A Francia Köztársaság által támogatott EDF a Bizottság 2003. december 16‑i határozatának megsemmisítése iránti keresetet terjesztett elő.
A T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélettel a Törvényszék megsemmisítette az eredeti határozat 3. és 4. cikkét.
A Törvényszék a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet 233–237. pontjában megállapította, hogy annak meghatározása érdekében, hogy a francia állam által az EDF tőkéjébe történő beavatkozást a Bizottságnak a magánbefektető kritériumára tekintettel kellett‑e vizsgálnia, vagy sem, azt kell eldönteni, hogy az említett beavatkozás a természetére és tárgyára tekintettel, valamint annak célját figyelembe véve magánbefektető által is megvalósítható befektetésnek minősült‑e, vagyis azt a francia állam a magánbefektetővel azonos minőségben eljáró gazdasági szereplőként teljesítette‑e, vagy pedig az állam mint közhatalmi szerv beavatkozásának kell‑e tekinteni, kizárva ezzel az említett kritérium alkalmazását. Közelebbről úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó intézkedést nem csupán a formája alapján kell vizsgálni, mivel az, hogy az állami beavatkozás törvényi formát ölt, önmagában nem elegendő annak kizárásához, hogy a vállalkozás tőkéjébe történő állami beavatkozás olyan gazdasági célt kövessen, amelyet magánbefektető is követhetne.
A Törvényszék a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet 240–242. pontjában emlékeztetett arra, hogy a „koncesszióba adó járandóságát” 14,119 milliárd FRF összegben közvetlenül a tőkejuttatások tételben szerepeltették, anélkül hogy az eredménykimutatásba átkerült volna. A Törvényszék hangsúlyozta, hogy a Bizottság megítélése szerint egyedül az említett járandóságok tőkejuttatás előtti megadóztatásának hiánya minősült állami támogatásnak, amennyiben mindegyik fél egyetértett abban, hogy ezt az összeget még azt megelőzően meg kellett volna adóztatni, hogy azt a „Tőkejuttatások” rovatba átvezették volna.
A Törvényszék a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet 243–245. pontjában úgy ítélte meg, hogy a 97–1026. számú törvény 4. cikke, amelynek célja az EDF mérlegének átstrukturálása és saját tőkéjének növelése volt, önmagában véve nem adójogi, hanem számviteli jellegű rendelkezésnek minősült, amelynek adójogi hatásai is voltak. Mindazonáltal a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság az említett intézkedésnek csak az adójogi hatásait vizsgálta meg, és kijelentette, hogy az általa azonosított előny adójogi jellege folytán sem a végrehajtott tőkeemelés, sem pedig a magánbefektetői kritérium figyelembevétele nem volt feladata, mivel a szóban forgóhoz hasonló adókövetelésről való lemondás a közhatalmi jogosítványok gyakorlásából eredt.
A Törvényszék a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet 247–250. pontjában megállapította, hogy a szóban forgó intézkedéssel megvalósítani kívánt, az EDF feltőkésítésére irányuló célkitűzést figyelembe véve a vitatott követelés adójellege önmagában nem tette lehetővé a Bizottság számára, hogy mellőzze a magánbefektető kritériumának alkalmazását. A Törvényszék szerint a Bizottság kötelezettsége volt, hogy meggyőződjék a szóban forgó befektetés gazdasági észszerűségéről, mérlegelve, hogy egy magánbefektető ugyanilyen körülmények között végrehajtott volna‑e hasonló összegű befektetést az EDF javára. A Bizottság e kötelezettsége ugyanis attól függetlenül fennáll, hogy az állam milyen formában nyújtotta a tőkét.
A Törvényszék a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet 251. és 252. pontjában kifejtette, hogy nem zárható ki, hogy a befektetés formája eltérésekhez vezethet a tőke mozgósításának költsége és hozama tekintetében, ami annak megállapítását eredményezi, hogy egy magánbefektető nem valósított volna meg ilyen befektetést. Ez viszont közgazdasági elemzés elvégzését feltételezi a magánbefektető kritériumának alkalmazása keretében. A Törvényszék szerint ugyanis indokolt volt az ilyen elemzés, mivel egyrészt a tőkeemelés megvalósulhatott valamely magánrészvényesnek a vállalkozással szemben fennálló követelése alaptőkébe történő besorolásával, másrészt pedig a törvényi szabályozás ebből a célból való alkalmazása azon tény szükségszerű következményének tekinthető, hogy az EDF tőkéjére vonatkozó szabályok maguk is törvényben voltak rögzítve.
Következésképpen a Törvényszék a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet 253. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy tekintettel arra, hogy a vitatott intézkedést összefüggéseiben szükséges értékelni, a Bizottság nem szorítkozhatott volna ezen intézkedés adójogi hatásainak vizsgálatára, hanem ezzel egyidejűleg meg kellett volna vizsgálnia azon érvelés megalapozottságát, mely szerint az adótartozásnak a mérleg átstrukturálására és az EDF tőkéjének megemelésére irányuló művelet keretében való elengedése megfelelhetett a magánbefektető kritériumának.
Ezt követően a Törvényszék a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet 254–259. pontjában elutasította a Bizottság azon érvét, mely szerint a magánbefektető kritériuma nem alkalmazható, mivel a jelen ügyben a francia állam közhatalmi jogosítványaival élt, amikor törvényben mondott le az adókövetelésről. Ezzel összefüggésben a Törvényszék megállapította, hogy a jelen ügyben nem állt fenn olyan kötelezettség, amely az államot a közhatalom gyakorlójaként terhelte volna, és nem volt szó az állam közhatalmi jellegéből következő kötelezettségeiből eredő bizonyos költségek értékeléséről.
A Törvényszék a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet 260–263. pontjában elutasította a Bizottság azon állításon alapuló érvét, hogy a magánbefektető kritériumát nem lehet az adótartozás tőkévé alakítására alkalmazni, mivel a magánbefektetőnek a vállalkozással szemben ilyen követelése nem, hanem kizárólag polgári jogi vagy kereskedelmi jogi jellegű követelése lehet. Márpedig a Törvényszék szerint a magánbefektető kritériuma annak ellenőrzésére irányul, hogy a magánbefektető ugyanazon körülmények között az államéhoz hasonló befektetési döntést hozott volna‑e meg, annak ellenére, hogy az államnak olyan eszközök is a rendelkezésére állnak, amelyekkel a magánbefektető nem rendelkezhet. Ezért közömbös a követelés természete, és következésképpen az a tény, hogy a magánbefektetőnek nem lehet adókövetelése.
A Törvényszék a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet 264–277. pontjában elutasította a Bizottság azon érvét, mely szerint a magánbefektetőnek hasonló helyzetben magának is adót kellett volna fizetnie, aminek következtében további költségei keletkeztek volna, hiszen 100 euró juttatásához a magánbefektetőnek valójában 141,66 eurót kellett volna mozgósítania.
Ezzel összefüggésben a Törvényszék először is megállapította, hogy az EDF és a Francia Köztársaság azt állította, továbbá a Bizottság az eljárást megindító határozat 51. pontjában maga is úgy ítélte meg, hogy a francia adójog értelmében a nettó eszközök olyan tőkeemelés következtében történő megváltozását, amely a vállalkozás egy részvényesének a vállalkozással szemben fennálló követelése tőkébe való besorolásával valósul meg, a társasági adó számításakor nem kell figyelembe venni, és következésképpen a követelés tőkévé való ilyen átalakítása nem keletkeztet a követelés összege után adókötelezettséget.
Másodszor, a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság azon érve, mely szerint a magánbefektetőnek hasonló helyzetben magának is adót kellett volna fizetnie, ellentmond a vitatott határozatban általa azonosított előnynek, mivel ez az érv a magánbefektető által 14,119 milliárd FRF befektetése esetén viselt összes költség vizsgálatához vezetett, miközben a koncesszióba adó járandóságainak ilyen összegű átcsoportosítását a Bizottság nem tekintette támogatásnak.
Harmadszor, a Törvényszék a Bizottság azon érvét, mely szerint a magánbefektetőnek hasonló helyzetben magának is adót kellett volna fizetnie, következetlennek ítélte, mivel a Bizottság elismerte, hogy megvizsgálta volna a több milliárd FRF összegű kiegészítő tőkejuttatást, ha az EDF ezt az összeget adó jogcímén megfizette volna, majd a francia állam ugyanezt az összeget visszaadta volna, mivel a francia állam által viselt költségeket így – és csak ebben az esetben – a magánbefektető költségeihez lehetett volna hasonlítani. A Törvényszék viszont úgy ítélte meg, hogy az államot terhelő költség és az EDF‑nek juttatott összeg ez esetben is ugyanakkora lett volna, mint az az összeg, amelyben az EDF a vitatott intézkedés révén részesült.
Negyedszer, a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy ha feltételezzük is, hogy a magánbefektetőnek ténylegesen meg kellett volna fizetnie az adót, a követelésének átsorolásával végrehajtott tőkejuttatás 5,88 milliárd FRF összegű, vagyis ugyanakkora költséggel járt volna számára, mint amelyet a jelen esetben a francia állam viselt. Ezenkívül egyedül a magánbefektető kritériumának alkalmazása tette volna lehetővé a költségek között adott esetben fennálló különbségek megállapítását.
Ötödször, a Törvényszék megállapította, hogy még ha a 14,119 milliárd FRF‑ot kitevő feltőkésítés költsége 0 FRF is lenne a francia állam számára, és 5,88 milliárd FRF egy magánbefektető számára, a költségek közötti különbség akkor sem akadályozná meg a magánbefektető kritériumának alkalmazását.
A Törvényszék a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet 283. pontjában elutasította a Bizottság azon érvét, mely szerint a magánbefektető kritériuma alkalmazásának megengedése a tagállamok által nyújtott adómentességek valamennyi formájának elfogadásához vezetne. Ezzel összefüggésben a Törvényszék egyrészt emlékeztetett arra, hogy a jelen esetben álláspontja szerint nem valamely vállalkozásnak nyújtott egyszerű adómentességről van szó, hanem adókövetelésről való olyan lemondásról, amely olyan vállalkozás tőkéjének emelése keretében történik, amelynek az állam az egyedüli részvényese, másrészt pedig úgy ítélte meg, hogy nem lehet e kritérium alkalmazásának eredményét előre megítélni, hiszen így e kritérium feleslegessé válna.
I.

A C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítéletről
A Bizottság 2010. február 26‑án fellebbezést nyújtott be a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet ellen.
A C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítéletben a Bíróság elutasította ezt a fellebbezést, az alábbi indokok miatt:
„16.
Az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
2002. november 16‑án közzétett (
HL 2002. C 280., 8. o.
), 2002. október 16‑i levélben a Bizottság az EDF ügyében hozott három közös határozatról tájékoztatta a francia hatóságokat. Különösen, a Bizottság az EK 88. cikk (2) bekezdése alapján a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatot fogadott el azzal az előnnyel kapcsolatban, amelyet az EDF azon társasági adó meg nem fizetése miatt élvezett, amely az adómentes címen a FEH felújítására létrehozott tartalékainak egy része után vált esedékessé.
[…]
19.
E határozat 3. cikke így rendelkezik:
»Főellátási hálózatának [FEH] felújítására adómentesen képzett tartalékainak a része után esedékes társasági adó meg nem fizetése az EDF részéről 1997‑ben, amely megfelelt a koncesszióba adó 14,119 milliárd [FRF‑os] járandóságának, amelyet tőkejuttatásként vezettek át, a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatásnak minősül.
A meg nem fizetett társasági adótételben megjelenő támogatási elem 888,89 millió eurót tesz ki.«
[…]
21.
Az EDF számára 1997‑ben biztosított adókedvezménnyel kapcsolatban a Bizottság ugyanezen határozat indokolásában többek között az alábbi megállapításokat tette:
»(88)
A gazdasági miniszter levele, amely az EDF mérlege átstrukturálásának az adóügyi következményeit határozza meg, rámutat arra, hogy a [FEH] felújítására képzett fel nem használt tartalékokat a francia hatóságok a társasági adó hatálya alá vonták az 1997‑ben érvényes 41,66%‑os kulccsal.
(89)
Ezzel szemben, a […] [97–1026. sz. törvény] [4. cikkének] megfelelően e tartalékoknak egy részét, a koncesszióba adó járandóságát, amely a már realizált felújításoknak felel meg, 14,119 milliárd FRF értékben átminősítették tőkejuttatásoknak, anélkül hogy a társasági adó hatálya alá vonták volna. […] Az adóügyi főigazgatóság 2002. április 9‑i, a Bizottsághoz intézett feljegyzésében a francia hatóságok […] [m]egállapítják, hogy az [EDF által 1997‑ben élvezett] adókedvezmény 5,88 milliárd [FRF‑ra] (14,119 × 41,66%), azaz 888,89 millió euróra értékelhető […].
[…]
(91)
A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a koncesszióba adó járandóságát is meg kellett volna adóztatni, egyidejűleg és ugyanazzal a kulccsal, mint a többi adómentesen képzett tartalékot. Ez azt jelenti, hogy a 14,119 milliárd FRF koncesszióba adói járandóságot hozzá kellett volna adni a 38,5 milliárd FRF fel nem használt tartalékhoz, hogy azt a francia hatóságok részéről az EDF mérlegének átstrukturálásakor 41,66%‑os kulccsal megadóztassák. Az EDF azzal, hogy mérlegének átstrukturálásakor nem fizette meg az összes esedékes társasági adót, 888,89 millió eurót takarított meg.
[…]
(95)
A francia hatóságok egyébként azt állítják, hogy az 1997‑es számviteli reform egy kiegészítő tőkejuttatásnak minősül, melynek összege megegyezik a részleges adómentesség összegével. Az ő részükről tehát befektetésről lenne szó, nem pedig támogatásról. […]
(96)
A Bizottság kénytelen visszautasítani ezeket az érveket, mert emlékeztet arra, hogy a magánbefektető elve csak a gazdasági tevékenységek gyakorlása során játszik szerepet, nem pedig a szabályozási hatáskörök gyakorlása során. Egy közhatóság [helyesen: állami szerv] nem használhatja fel érvként azt az esetleges gazdasági hasznot, amelyre mint vállalattulajdonos tehetne szert, hogy egy saját tetszése szerinti, ugyanennek a vállalatnak a pénzügyi hatósága minőségében rendelkezésére álló jogosultságok alapján nyújtott támogatását igazolja.
(97)
Ha [helyesen: Jóllehet] ugyanis egy tagállam, közhatalmi funkciójának gyakorlásán túl, cselekedhet mint részvényes is, mégsem keverheti össze a közhatalmi funkciót gyakorló állam szerepét az állam mint részvényes szerepével. Ha felhatalmaznák a tagállamokat, hogy közhatalmi előjogaikat a versenyszférában nyitott piacokon aktív vállalatokba történő befektetéseik szolgálatában felhasználják, ez minden hasznos tartalmától [helyesen: hatékony érvényesülésétől] megfosztaná az állami támogatások ügyében érvényben lévő közösségi szabályokat. Ezenkívül, ha 295. cikkében a Szerződés semleges is a tőke tulajdonát illetően, ez nem változtat azon, hogy az állami vállalatokra ugyanazok a szabályok kell, hogy érvényesek legyenek, mint a magánvállalatokra. Viszont nem lehetne szó egyenlő bánásmódról az állami vállalatok és a magánvállalatok között, ha az állam közhatalmi funkcióit azoknak a vállalatoknak a javára használná fel, amelyekben részvénytulajdonos.«
[…]
35.
[…] a Törvényszék az ítélet 253. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy tekintettel arra, hogy a vitatott intézkedést összefüggéseiben szükséges értékelni, a Bizottság nem szorítkozhatott volna ezen intézkedés adójogi hatásainak vizsgálatára, hanem ezzel egyidejűleg meg kellett volna vizsgálnia azon érvelés megalapozottságát, mely szerint az adótartozásnak a mérleg átstrukturálására és az EDF tőkéjének megemelésére irányuló művelet keretében való elengedése megfelelhetett a magánbefektető kritériumának.
[…]
51.
Fellebbezésének alátámasztása érdekében a Bizottság két jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt a tények elferdítésére, a másodikat pedig az EK 87. cikk értelmezésével, közelebbről a körültekintő piacgazdasági magánbefektető kritériumának alkalmazási körével és tartalmával összefüggő téves jogalkalmazásra alapítja.
52.
Először a második jogalapot kell megvizsgálni.
Az EK 87. cikk értelmezésével összefüggő téves jogalkalmazásra alapított második jogalapról
53.
A második jogalap négy részből áll, amelyeket együtt kell megvizsgálni.
A felek érvei
[…]
A Bíróság álláspontja
75.
A Bizottság, az EFTA Felügyeleti Hatóság és az Iberdrola lényegében azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a jelen ügyben akként vizsgálta a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságát, hogy először is ennek érdekében a francia állam által a vitatott intézkedés megtételekor követett célt vette figyelembe, másodszor összekeverte a részvényes állam és az adózási hatósági jogköreit gyakorló állam szerepét, harmadszor megsértette az állami és magánvállalkozások közötti egyenlő bánásmód elvét, negyedszer pedig megsértette a bizonyítási teherrel kapcsolatos szabályokat.
76.
Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az állami forrásokból végrehajtott olyan intézkedés, amely a kedvezményezett vállalkozást a versenytársainál kedvezőbb pénzügyi helyzetbe hozza, és amely ennélfogva egyszerre torzítja a versenyt vagy fenyeget azzal, valamint érinti a tagállamok közötti kereskedelmet, az állam által követett célok alapján nem mentesülhet eleve az EK 87. cikk […] szerinti állami támogatásnak minősítés alól (lásd ebben az értelemben a
C‑6/97. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 1999. május 19‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑2981. o.]
15. pontját; a
C‑156/98. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2000. szeptember 19‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6857. o.]
25. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C‑71/09. P., C‑73/09. P. és C‑76/09. P. sz., Comitato »Venezia vuole vivere« és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2011. június 9‑én hozott ítélet [EBHT 2011., I‑4727. o.] 94. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
77.
E rendelkezés (1) bekezdése ugyanis nem azok oka vagy célja szerint különbözteti meg az állami beavatkozásokat, hanem az általuk gyakorolt hatások alapján határozza meg őket (a fent hivatkozott Comitato »Venezia vuole vivere« és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 94. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
78.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból ugyanakkor az is következik, hogy azok a feltételek, amelyeknek valamely intézkedésnek meg kell felelnie ahhoz, hogy az EK 87. cikk szerinti »támogatás« fogalma alá tartozzon, nem teljesülnek, ha a kedvezményezett állami vállalkozás az állami források felhasználásával rendelkezésére bocsátott előnnyel azonos előnyhöz a rendes piaci feltételeknek megfelelő körülmények között is hozzájuthatott volna, e mérlegelést pedig az állami vállalkozások esetében főszabály szerint a magánbefektető kritériumának alkalmazásával kell lefolytatni (lásd ebben az értelemben a
C‑303/88. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 1991. március 21‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑1433. o.]
20. pontját; a
C‑482/99. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 2002. május 16‑án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑4397. o.]
68–70. pontját, valamint a fent hivatkozott Comitato »Venezia vuole vivere« és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 91. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
79.
Különösen, az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy azon kérdés mérlegelése során, hogy ugyanezen intézkedést rendes piaci feltételek mellett az államéhoz lehető legközelebbi helyzetben lévő magánbefektető is megtette volna‑e, egyedül az állam részvényesi minőségéhez kapcsolódó előnyöket és kötelezettségeket kell figyelembe venni, tekintet nélkül azokra, amelyek a közhatalmi minőségéhez kapcsolódnak (lásd ebben az értelemben a
234/84. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1986. július 10‑én hozott ítélet [EBHT 1986., 2263. o.]
14. pontját és a
40/85. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1986. július 10‑én hozott ítélet [EBHT 1986., 2321. o.]
13. pontját, valamint a
C‑278/92–C‑280/92. sz., Spanyolország kontra Bizottság egyesített ügyekben 1994. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑4103. o.]
22. pontját és a
C‑334/99. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2003. január 28‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑1139. o.]
134. pontját).
80.
Ebből következik, hogy különbséget kell tenni az állam azon szerepei között, amikor egyrészt valamely vállalkozás részvényeseként, másrészt pedig közhatalmi szervként jár el, mint azt a Bizottság, az EFTA Felügyeleti Hatóság és az Iberdrola helyesen állítja, és mint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 223–228. pontjában helyesen megállapította.
81.
Következésképpen a magánbefektető kritériumának alkalmazása végeredményben attól függ, hogy az érintett tagállam részvényesi minőségében, ne pedig közhatalmi szervként nyújtson gazdasági előnyt a hozzá tartozó vállalkozásnak.
82.
Ebből következik, hogy ha valamely tagállam a közigazgatási eljárás során az említett kritériumra hivatkozik, kétség esetén az ő feladata egyértelműen, objektív és ellenőrizhető szempontok alapján bizonyítani, hogy a végrehajtott intézkedés az ő részvényesi minőségéből ered.
83.
E szempontokból világosan ki kell tűnnie, hogy az érintett tagállam a gazdasági előny nyújtását megelőzően vagy azzal egyidejűleg (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Franciaország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 71. és 72. pontját) meghozta azt a döntést, hogy a ténylegesen végrehajtott intézkedéssel befektet az ellenőrzött állami vállalkozásba.
84.
Ezzel összefüggésben többek között olyan szempontokat lehet elvárni, amelyekből kitűnik, hogy e döntés olyan gazdasági értékeléseken alapul, amelyek összemérhetők azokkal, amelyeket a jelen ügy körülményei között az említett tagállaméhoz lehető legközelebbi helyzetben lévő, észszerűen gondolkodó magánbefektető az említett befektetés végrehajtása előtt lefolytatott volna annak érdekében, hogy meghatározza az ilyen befektetés jövőbeli jövedelmezőségét.
85.
Ezzel szemben az említett előny nyújtása után lefolytatott gazdasági értékelések, az érintett tagállam által végrehajtott befektetés tényleges jövedelmezőségének visszamenőleges megállapítása, vagy a ténylegesen lefolytatott eljárás megválasztásának utólagos igazolásai nem lehetnek elegendőek annak bizonyításához, hogy e tagállam az előny nyújtása előtt vagy azzal egyidejűleg, részvényesi minőségében ilyen döntést hozott (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Franciaország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 71. és 72. pontját).
86.
Ha az érintett tagállam az elvárásoknak megfelelő jellegű adatokat juttat el a Bizottsághoz, a Bizottság feladata olyan átfogó mérlegelés lefolytatása, amely az e tagállam által szolgáltatott adatokon kívül figyelembe veszi a jelen ügyben releváns minden egyéb olyan adatot, amely lehetővé teszi számára annak eldöntését, hogy a szóban forgó intézkedés az említett tagállam részvényesi vagy közhatalmi minőségéből ered. Mint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 229. pontjában megállapította, e szempontból különösen az intézkedés természete és tárgya, a hátterét képező összefüggések, valamint az elérni kívánt cél és az említett intézkedésre vonatkozó szabályok lehetnek relevánsak.
87.
Következésképpen a jelen ügy körülményei között a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy az előírt átfogó mérlegelés keretében figyelembe lehetett venni a francia állam által követett célt annak eldöntése érdekében, hogy ez az állam valóban részvényesi minőségében járt‑e el, ezért pedig a magánbefektető kritériuma a jelen esetben alkalmazható volt‑e.
88.
Azon kérdéssel kapcsolatban, hogy a magánbefektető kritériumának alkalmazhatósága a jelen esetben kizárható‑e önmagában azon az alapon, hogy a francia állam által alkalmazott eszközök adójogi jellegűek voltak, emlékeztetni kell arra, hogy az EK 87. cikk (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy amennyiben érintik a tagállamok közötti kereskedelmet, a közös piaccal összeegyeztethetetlenek az állami forrásokból bármilyen formában nyújtott olyan támogatások, amelyek a hatásaik miatt torzítják a versenyt vagy azzal fenyegetnek (lásd a fent hivatkozott Németország kontra Bizottság ügyben 2000. szeptember 19‑én hozott ítélet 25. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
89.
Ezenkívül a jelen ítélet 78. pontjában megállapítást nyert, hogy a magánbefektető kritériumának alkalmazása annak eldöntésére irányul, hogy az állami források felhasználásával valamely állami vállalkozásnak bármilyen formában nyújtott gazdasági előny a hatásai folytán torzíthatja‑e a versenyt, vagy azzal fenyegethet‑e, valamint érintheti‑e a tagállamok közötti kereskedelmet.
90.
Így e rendelkezés és e kritérium annak megelőzésére szolgál, hogy a kedvezményezett állami vállalkozás az állami források révén a versenytársainál kedvezőbb pénzügyi helyzetbe kerüljön (lásd ebben az értelemben a
C‑387/92. sz. Banco Exterior de España ügyben 1994. március 15‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑877. o.]
14. pontját, valamint a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ügyben 1999. május 19‑én hozott ítélet 16. pontját).
91.
Márpedig a kedvezményezett állami vállalkozás pénzügyi helyzete nem ezen előny – bármilyen is legyen annak jellege – rendelkezésre bocsátásának formájától, hanem azon összegtől függ, amelyben a vállalkozás végeredményben részesül. A Törvényszék tehát nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságával kapcsolatos elemzését az EDF pénzügyi helyzetének a villamosenergia‑piac versenyszempontú megnyitására tekintettel történő javítására és a szóban forgó intézkedés által a versenyre gyakorolt hatásokra, nem pedig a francia állam által alkalmazott eszközök adójogi természetére összpontosította.
92.
Az eddigiek összességéből következik tehát, hogy az EK 87. cikk (1) bekezdésével, valamint a magánbefektető kritériumával elérni kívánt célokra tekintettel a gazdasági előnyt – még ha azt adójogi eszközökkel is nyújtják – különösen a magánbefektető kritériumát alapul véve kell mérlegelni, amennyiben az adott esetben szükséges átfogó mérlegelés végén úgy tűnik, hogy az érintett tagállam a közhatalmi jogosítványok körébe tartozó ilyen eszközök alkalmazása ellenére mégis a hozzá tartozó vállalkozás részvényesének minőségében nyújtotta az említett előnyt.
93.
Ebből következően nem minősül téves jogalkalmazásnak a Törvényszék által a megtámadott ítélet 250. pontjában tett azon megállapítás, mely szerint a Bizottság azon kötelezettsége, hogy ellenőrizze, hogy az állam a rendes piaci feltételeknek megfelelő körülmények mellett nyújtotta‑e a tőkét, attól függetlenül fennáll, hogy az állam milyen formában szolgáltatta e tőkét.
94.
A Bizottság, az EFTA Felügyeleti Hatóság és az Iberdrola azon érvével kapcsolatban, mely szerint egy magánbefektető hasonló feltételek mellett nem hajthatta volna végre a francia állam által teljesített befektetést, mivel adót kellett volna fizetnie, az ezen adónak megfelelő összegekkel pedig egyedül az állam, mint adóhatóság rendelkezhetett volna még, egyrészt meg kell állapítani, hogy a szóban forgó számviteli művelet kapcsán az EDF‑fel azonos helyzetben lévő magánvállalkozásnak, nem pedig a részvényesének kellett volna megfizetnie az adót.
95.
A jelen esetben a magánbefektető kritériumának alkalmazása tehát lehetővé tette volna annak eldöntését, hogy egy magánrészvényes hasonló feltételek mellett nyújtott volna‑e a fizetendő adóval azonos összeget az EDF‑fel összehasonlítható helyzetben lévő vállalkozásnak.
96.
Másrészt, mint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 275. és 276. pontjában megállapította, a magánbefektető által viselt és a befektető államot terhelő költségek közötti esetleges különbség nem zárná ki a magánbefektető kritériumának alkalmazását. E kritérium ugyanis éppen azt teszi lehetővé, hogy megállapítsák többek között az ilyen különbség fennállását, és azt figyelembe vegyék azon kérdés mérlegelése során, hogy teljesülnek‑e az említett kritérium által meghatározott feltételek.
97.
Ebből következik, hogy – ellentétben a Bizottság, az EFTA Felügyeleti Hatóság és az Iberdrola állításával – a Törvényszék által lefolytatott elemzés nem hagyja figyelmen kívül az állami és a magánvállalkozások közötti egyenlő bánásmódot, nem eredményezi a verseny torzulását, és nem ellentétes a magánbefektető kritériumának alkalmazása által elérni kívánt céllal.
98.
Ezért a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor megállapította, hogy a magánbefektető kritériuma alkalmazható még olyan esetben is, amikor adójogi jellegű intézkedésekre került sor.
99.
Hozzá kell tenni, hogy a Törvényszék a megtámadott ítéletben nem prejudikált sem e kritériumnak a jelen esetben való alkalmazhatóságával, sem pedig – mint azt ezen ítélet 283. pontjában megjegyezte – e kritérium esetleges alkalmazásának eredményével kapcsolatban.
100.
Különösen azáltal, hogy annak ellenőrzésére szorítkozott, hogy a magánbefektető kritériumának alkalmazhatósága kizárható‑e önmagában azon az alapon, hogy a francia állam által alkalmazott eszközök adójogi jellegűek voltak, a Törvényszék semmilyen formában nem fejtett ki olyan elemzést, amely ahhoz vezetne, hogy megengedné a tagállamoknak, hogy e kritérium alkalmazása során a közhatalmi szerv minőségükhöz kapcsolódó előnyöket és kötelezettségeket, illetve szubjektív jellegű és visszaélésekre alkalmas adatokat vegyenek figyelembe.
101.
Azon kérdéssel kapcsolatban, hogy a jelen esetben szükséges volt‑e a viszonyítási alapként szolgáló befektető meghatározása, meg kell állapítani, hogy a Bizottság, az EFTA Felügyeleti Hatóság és az Iberdrola által ezzel összefüggésben hivatkozott ítélkezési gyakorlat arra az esetre vonatkozik, amikor nincs semmilyen lehetőség az állami vállalkozás helyzetének olyan magánvállalkozás helyzetével történő összehasonlítására, amely nem valamely monopólium tárgyát képező ágazatban működik (lásd ebben az értelemben a C‑83/01. P., C‑93/01. P. és
C‑94/01. P. sz., Chronopost és társai kontra Ufex és társai egyesített ügyekben 2003. július 3‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑6993. o.]
38. pontját).
102.
Márpedig a Bizottság, az EFTA Felügyeleti Hatóság és az Iberdrola nem állítja, hogy lehetetlen lenne az EDF helyzetét a vele azonos tevékenységi ágazatokban működő magánvállalkozás helyzetével összehasonlítani. Ráadásul ugyanezen ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az ilyen összehasonlítás során a mérlegelést a rendelkezésre álló objektív és ellenőrizhető körülményekre hivatkozással kell lefolytatni.
103.
Ezenkívül – ellentétben a Bizottság és az EFTA Felügyeleti Hatóság állításával – a magánbefektető kritériuma nem minősül olyan kivételnek, amelyet csak valamely tagállam kérelmére lehetne alkalmazni, amennyiben fennállnak a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatásnak az EK 87. cikk (1) bekezdésében meghatározott elemei. A jelen ítélet 78. pontjából ugyanis az következik, hogy e kritérium – amennyiben alkalmazandó – azon körülmények egyikét képezi, amelyeket a Bizottság az ilyen támogatás fennállásának megállapítása során köteles figyelembe venni.
104.
Következésképpen, amennyiben a magánbefektető kritériuma alkalmazhatónak tűnik, a Bizottság feladata, hogy az érintett tagállamot felhívja mindazon releváns információk szolgáltatására, amelyek lehetővé teszik a Bizottság számára annak ellenőrzését, hogy e kritérium alkalmazhatóságának és alkalmazásának feltételei teljesülnek‑e, az ilyen információk vizsgálatát pedig a Bizottság csak akkor tagadhatja meg, ha az előterjesztett bizonyítékok a kérdéses beruházás végrehajtásáról szóló döntés meghozatalát követően keletkeztek.
105.
A jelen ítélet 83–85. pontjában ugyanis már megállapítást nyert, hogy a magánbefektető kritériumának alkalmazása szempontjából csak a beruházás végrehajtásáról szóló döntés meghozatalának időpontjában rendelkezésre álló adatok és előrelátható fejlemények relevánsak. Ez különösen így van akkor, ha – mint a jelen esetben – a Bizottság olyan beruházás vonatkozásában vizsgálja az állami támogatás fennállását, amelyet nem jelentettek be neki, és amelyet az érintett tagállam a bizottsági vizsgálat lefolytatása idején már végrehajtott.
106.
Az eddigiek összességére tekintettel a második jogalapot el kell utasítani.
A tények elferdítésére alapított első jogalapról
107.
A Bizottság lényegében úgy véli, hogy a Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat, amikor úgy ítélte meg, hogy a Francia Köztársaság a vitatott intézkedéssel az adótartozást tőkévé alakította. A Bizottság szerint ugyanis a Francia Köztársaság ezen intézkedéssel társasági adó alóli mentességet biztosított az EDF‑nek. Márpedig a Bizottság azt állítja, hogy adómentesség esetében a magánbefektető kritériuma nem releváns.
108.
A második jogalap mérlegelése keretében ugyanakkor megállapítást nyert, hogy ha valamely tagállam a hozzá tartozó vállalkozásnak gazdasági előnyt biztosít, az előny nyújtása érdekében lefolytatott eljárás adójogi jellege nem zárhatja ki eleve a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságát. Ebből következik, hogy az érintett tagállam által választott konkrét eljárásnak az említett kritérium alkalmazhatósága szempontjából annál kevésbé van jelentősége.
109.
E feltételek mellett, még ha a tényeknek a Törvényszék általi állítólagos elferdítését bizonyítottnak is tekintjük, ez semmiképp nem érintheti a megtámadott ítélet megalapozottságát. Ebből következik, hogy az első jogalapot mint hatástalant el kell utasítani.
110.
Az eddigi megfontolások összességéből következik, hogy a fellebbezést el kell utasítani.”
J.

Az eljárás kiterjesztéséről szóló határozatról
A C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítéletet követően a Bizottság elfogadta az eljárás kiterjesztéséről szóló határozatot.
Közelebbről az eljárás kiterjesztéséről szóló határozat 58–73. pontját kell figyelembe venni, amelyekben a Bizottság megvizsgálja egyrészt a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságát, másrészt pedig, másodlagos jelleggel, ugyanezen kritérium alkalmazhatóságát a szóban forgó intézkedésre.
A kritérium alkalmazhatóságát illetően a Bizottság a következőket állapította meg:
„66.
A fentiekből az következik, hogy e szakaszban, a francia hatóságok által az adóforrások egy az EDF 1997‑beli helyzetéhez hasonló helyzetben lévő vállalkozás számára nyújtott tőkeinjekcióba való befektetés céljából történő elkülönítésére vonatkozó szabályokat illetően szolgáltatandó pontosításokat, illetve más, azon szándékukat alátámasztó objektív és ellenőrizhető bizonyítékokat nem sértve, hogy a szóban forgó adóintézkedés révén befektetést kívánnak eszközölni, az ügy tényállásának átfogó értékelése alapján úgy tűnik, hogy ez az intézkedés a Francia Köztársaság közhatalmi minőségének körébe tartozik, ezáltal kizárva a magánbefektető kritériumának alkalmazását a [Bíróság] által megjelölt szempontok szerint.”
A kritérium alkalmazását illetően a Bizottság a következőket állapította meg:
„71.
[A C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítéletben megkövetelt bizonyítékok hiányában] e szakaszban […] nem állapítható meg, hogy egy magánrészvényes hasonló feltételek mellett nyújtott volna‑e a fizetendő adóval azonos összeget az EDF‑fel összehasonlítható helyzetben lévő vállalkozásnak. Ennélfogva az, hogy az EDF 1997‑ben nem fizette meg [a 888,89 millió euró összegű] társasági adót, nem a részvényes állam termelő beruházásának, hanem inkább tisztán adóval kapcsolatos eltérést engedő intézkedésnek tűnik, amely gazdasági előnyt biztosított az EDF számára.
72.
Ez az előny szükségképpen megerősíti az EDF helyzetét versenytársaival szemben, mivel – egyéb tényezők között – a saját tőke összege határozza meg a vállalkozás külső finanszírozásra való alkalmasságát. Az ennélfogva az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése értelmében vett versenytorzulást idéz elő. Az előny szükségképpen szelektív, mivel a céltartalékok egy része utáni társasági adó megfizetésének mellőzése kivételt képez az ilyen műveletre rendes körülmények között alkalmazandó adóügyi megítélés alól, és a jelen esetben ezt a kivételt kizárólag az EDF vállalkozásra alkalmazták.”
K.

A megtámadott határozatról
A Bizottság a megtámadott határozatban az EDF‑nek biztosított támogatási intézkedést a belső piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánította, és előírta a támogatás kamatokkal együtt történő visszafizettetését.
A Bizottság által e tekintetben a megtámadott határozatban rögzített indokok a következők.
Először, a Bizottság a megtámadott határozat (62)–(108) preambulumbekezdésében ismerteti a Francia Köztársaság és az EDF által előadott azon érveket, amelyeket az eljárás kiterjesztéséről szóló határozattal kiterjesztett eljárásban fejtettek ki.
Másodszor, miután felidézte a vitatott intézkedés tartalmát a megtámadott határozat (113)–(123) preambulumbekezdésében, a Bizottság úgy véli, hogy az adó kivetéséről való lemondás a koncesszióba adó járandóságainak tőkévé történő átminősítésekor
prima facie
szelektív előnynek minősül.
Harmadszor, a Bizottság a megtámadott határozat (124) preambulumbekezdésében felidézi a Francia Köztársaság által a 2002. december 11‑i észrevételeiben előadott érvelést, amely szerint az adó kivetéséről való lemondás olyan kiegészítő juttatásnak tekintendő, amelynek összege megegyezik az adóként megfizetendő összeggel.
Negyedszer, a Bizottság emlékeztet arra, hogy a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet 99. pontjában a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a Törvényszék nem prejudikált sem a körültekintő piacgazdasági befektető kritériumának a jelen esetben való alkalmazhatóságával, sem pedig e kritérium vitatott intézkedésre történő esetleges alkalmazásának eredményével kapcsolatban.
Ötödször, a Bizottság ezt követően a megtámadott határozat (126)–(153) preambulumbekezdésében megvizsgálja a körültekintő piacgazdasági befektető elvének alkalmazhatóságát a Bíróság által e tekintetben a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítéletben szolgáltatott pontosítások fényében. Ennek érdekében elemzi az állítólagos befektetési döntéssel kapcsolatos körülményeket, az e befektetés megtérülésének meghatározása érdekében végzett gazdasági értékeléseket, a vitatott intézkedés természetét és tárgyát, valamint az e döntés hátterét képező összefüggéseket és a rá vonatkozó szabályokat.
A Bizottság ezt az elemzést az alábbiak rögzítésével zárja:
„(154)
A fenti információk döntő többsége egyértelműen jelzi, hogy [a Francia Köztársaság] a társasági adó megfizetésének mellőzéséből fakadó gazdasági előny biztosítása előtt vagy azzal egyidejűleg nem hozta meg azt a döntést, hogy adómentesség biztosításával befektet az EDF‑be. Ennélfogva a körültekintő piacgazdasági befektető elve nem tűnik alkalmazhatónak erre az intézkedésre. A körültekintő piacgazdasági befektető elvének alkalmazására vonatkozó alábbi megfontolások következésképp másodlagos jellegűek.”
A Bizottság ezt követően a megtámadott határozat (155)–(193) preambulumbekezdésében másodlagosan megvizsgálja, hogy a magánbefektető kritériuma, amennyiben azt alkalmazhatónak vesszük, teljesül‑e a jelen ügyben.
A Bizottság ezt az elemzést az alábbiak rögzítésével zárja:
„(191)
Még ha a körültekintő piacgazdasági befektető elve alkalmazandó is lenne, a francia hatóságok által benyújtott azon dokumentumokra tekintettel, amelyek – szerintük – rávilágítottak az adómentesség formájában végrehajtott állítólagos befektetés megtérülési kilátásaira és a kapcsolódó kockázataira, a piacgazdasági befektető elvének alkalmazása arra a megállapításra vezet, hogy egy körültekintő magánbefektető nem fektetett volna be a fizetendő adóval megegyező összeget az EDF 1997. évi tőkeemelésébe.
(192)
Az, hogy az EDF nem fizette meg az 5,88 milliárd FRF összegű társasági adót, a körültekintő piacgazdasági befektető elve alkalmazásában nem tűnik a részvényes állam termelő beruházásának. Inkább adómentességre vonatkozó,
ad hoc
eltérést engedő intézkedésnek tűnik, amely a meg nem fizetett adó összegének megfelelő gazdasági előnyt biztosított az EDF számára. Ez az előny szükségképpen megerősíti az EDF helyzetét versenytársaival szemben, mivel – egyéb tényezők között – a saját tőke összege határozza meg a vállalkozás külső finanszírozásra való alkalmasságát és e finanszírozás feltételeit, míg másfelől az így megtakarított forrásokat más célokra használhatta fel, többek között olyan franciaországi vagy más olyan tagállambeli befektetéshez, ahol versenytársak tevékenységet folytattak 1997‑ben.
(193)
A gazdasági előny ennélfogva az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése értelmében vett versenytorzulást idéz elő. Az előny szelektív, mivel a céltartalékok egy része utáni társasági adó megfizetésének mellőzése kivételt képez az ilyen műveletre rendes körülmények között alkalmazandó adóügyi megítélés alól, és jelen esetben ezt a kivételt kizárólag az EDF vállalkozásra alkalmazták.”
Miután megállapította, hogy fennáll az állami források felhasználása (a megtámadott határozat (194) és (195) preambulumbekezdése), a verseny torzítása és a tagállamok közötti kereskedelem érintettsége (a megtámadott határozat (196)–(206) preambulumbekezdése), valamint a támogatás belső piaccal való összeegyeztethetetlensége (e határozat (207)–(215) preambulumbekezdése), a Bizottság megállapítja, hogy a vitatott intézkedés a belső piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak minősül és elrendeli annak visszatéríttetését.
II.

Az eljárás és a felek kérelmei
Az EDF a Törvényszék Hivatalához 2015. december 22‑én benyújtott keresetlevelével megindította a jelen keresetet.
A Törvényszék Hivatalához 2016. április 20‑án érkezett beadványával a Francia Köztársaság kérte, hogy az EDF kérelmeinek támogatása végett beavatkozhasson. 2016. május 24‑i végzésében a Törvényszék harmadik tanácsának elnöke megengedte a beavatkozást. A beavatkozó benyújtotta beadványát, és a felek az előírt határidőn belül benyújtották az azzal kapcsolatos észrevételeiket.
A Törvényszék tanácsai összetételének módosulásakor az előadó bírót a harmadik tanácsba osztották be, és ezért a jelen ügyet a Törvényszék eljárási szabályzata 27. cikkének (5) bekezdése alapján e tanácsnak osztották ki.
Az eljárás írásbeli szakaszának befejezéséről 2016. szeptember 26‑án értesítették a feleket. Ezen értesítést követő háromhetes határidőn belül a felek nem terjesztettek elő tárgyalás tartása iránti kérelmet az eljárási szabályzat 106. cikkének (2) bekezdése alapján.
A felek részére 2017. május 19‑én kézbesített határozatban a Törvényszék, mivel úgy ítélte meg, hogy az ügy körülményei kellően fel vannak tárva, a felek e vonatkozásban előterjesztett kérelme hiányában úgy határozott, hogy a keresetről az eljárás szóbeli szakasza megnyitásának mellőzésével határoz, az eljárási szabályzat 106. cikke (3) bekezdésének megfelelően.
A Törvényszék Hivatalához 2017. május 19‑én érkezett beadványával a felperes tárgyalás tartását kérte, az ügy rá nézve képviselt jelentőségére és különösen pénzügyi következményeire figyelemmel.
A 2017. június 12‑én kézbesített irat révén megállapítást nyert, hogy a tárgyalás tartására irányuló kérelem benyújtására nyitva álló határidő 2016. október 31‑én lejárt, és hogy ennélfogva e kérelmet az eljárási szabályzat 106. cikkében előírt határidőn túl nyújtották be, továbbá a felperes nem hivatkozott olyan körülményekre, amelyek az Európai Unió Bírósága alapokmánya 45. cikkének megfelelően előre nem látható körülmények vagy
vis maior
fennállásának igazolására irányultak volna.
2017. szeptember 20‑án a Bíróság meghozta a Bizottság kontra Frucona Košice ítéletet (
C‑300/16 P
,
EU:C:2017:706
, a továbbiakban: Frucona Košice ítélet), elutasítva a 2016. március 16‑iFrucona Košice kontra Bizottság ítélet (
T‑103/14
,
EU:T:2016:152
) ellen benyújtott fellebbezést.
A Törvényszék Hivatalához 2017. október 3‑án érkezett beadványával a felperes kérte, hogy szóbeli vagy írásbeli vitára kerülhessen sor a felek között a Frucona Košice ítélet jelen ügyre vonatkozó következményeit illetően.
2017. október 12‑i határozatával a Törvényszék úgy döntött, hogy újra megnyitja az írásbeli eljárást, a felperes kérelmét felveszi az ügy iratanyagába, továbbá felhívta a feleket, hogy nyújtsák be írásbeli észrevételeiket azon következményeket illetően, amelyek álláspontjuk szerint a Frucona Košice ítéletből a jelen ügyre származnak.
A felek e felhívásnak az előírt határidőn belül eleget tettek.
2017. november 9‑én a harmadik tanács elnöke úgy döntött, hogy lezárja az eljárás írásbeli szakaszát. E határozatot azzal a pontosítással kézbesítették a feleknek, hogy a kézbesítéssel nem veszi kezdetét a tárgyalás tartása iránti kérelem benyújtására nyitva álló, az eljárási szabályzat 106. cikkében előírt határidő.
Az EDF, a Francia Köztársaság támogatásával, azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
elsődlegesen semmisítse meg a megtámadott határozat 1–5. cikkét;
–
másodlagosan semmisítse meg a megtámadott határozat 1–3. cikkét;
–
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
az EDF‑et kötelezze a költségek viselésére, továbbá kötelezze a Francia Köztársaságot a beavatkozásával összefüggő költségek viselésére.
III.

A jogkérdésről
Az EDF keresete alátámasztására négy elsődleges és két másodlagos jogalapot terjeszt elő.
Az elsődlegesen előterjesztett első jogalap az EUMSZ 266. cikk megsértésén alapul, amennyiben a Bizottság figyelmen kívül hagyta mind a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet rendelkező részét, mind az amögött meghúzódó indokokat.
Az elsődlegesen előterjesztett második jogalap az EUMSZ 107. cikk megsértésén alapul, amennyiben a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot és ténybelileg is tévedett a magánbefektető kritériuma alkalmazhatóságának vizsgálata során.
Az elsődlegesen előterjesztett harmadik jogalap az EUMSZ 107. cikk megsértésén alapul, amennyiben a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot és ténybelileg is tévedett a magánbefektető kritériuma alkalmazásának vizsgálata során.
Az elsődlegesen előterjesztett negyedik jogalap a megtámadott határozat hiányos indokolásán alapul.
A másodlagosan előterjesztett első jogalap egyrészt azon alapul, hogy a szóban forgó intézkedések többségét – feltéve, hogy támogatásnak minősülhetnek – az [EK 88. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet (
HL 1999. L 83., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) 1. cikke b) pontjának v. alpontja alapján létező támogatásnak kell tekinteni, mivel azokat a villamosenergia‑szektor tényleges liberalizálása előtt nyújtották, másrészt pedig azon, hogy ezeknek a nagy részét az említett rendelet 15. cikkének (1) bekezdése alapján elévültnek kell tekinteni.
A másodlagosan előterjesztett második jogalapjával az EDF azt állítja, hogy a megtámadott határozat mindenképpen több olyan számítási hibát is tartalmaz, amely azt érvénytelenné teszi.
A Francia Köztársaság úgy véli, hogy az EDF jogalapjai megalapozottak, de nem terjesztetett elő észrevételt az első három elsődlegesen előterjesztett jogalapot illetően.
A.

Az elsődlegesen előterjesztett első jogalapról
1.

A felek érvei
A Francia Köztársaság által támogatott EDF előadja, hogy a Bizottság megsértette az EUMSZ 266. cikket, amennyiben nem hajtotta végre a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítéletet, mivel egyrészt a megtámadott határozatban úgy tekintette, hogy az eljárást megindító határozat nem jogellenes, és hogy az ebből következően egy új határozat alapját képezheti, holott álláspontja szerint az eljárást megindító határozat a tényállás pontatlan ismertetésén alapul, és éppen emiatt semmisítette meg a Törvényszék a végleges határozatot, amely a tények ugyanezen téves ismertetésén alapult. A megtámadott határozatot tehát ugyanazok a hibák és tárgyi pontatlanságok terhelik, mint amelyek a végleges határozat megsemmisítését indokolták.
Másrészt az EDF szerint a Bizottság a megtámadott határozatban elemzését továbbra is egy intézkedésre, az EDF részére biztosított szabálytalan adókedvezményből származó adóelőnyre alapítja, holott a tényállás ezen ismertetését a Törvényszék kifejezetten elutasította a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítéletében.
Az EDF szerint a Bizottság ugyanis továbbra is, ellenkérelmében is elválasztja a ténylegesen végrehajtott intézkedést, vagyis tőkéjének a felújításra képzett tartalékok „tőkejuttatások” tételben szerepeltetéséből következő megemelését annak egyik adójogi következményétől, vagyis a koncesszióba adó járandóságai megadóztatásának elmaradásától, holott a Törvényszék elutasította e megközelítést, az 1997. december 22‑i levelet olyan dokumentumnak minősítve, amely a végrehajtott intézkedést, vagyis álláspontja szerint a vállalkozás 97–1026. számú törvénnyel végzett feltőkésítését magyarázza. Az EDF álláspontja szerint ugyanis a Törvényszék a feltőkésítési intézkedésen belül soha nem tett különbséget a felújításra képzett tartalékok különböző összetevőinek jellege és kezelése között.
Az EDF úgy véli, hogy a Bizottság okfejtése ily módon a vitatott intézkedés minősítésének, vagyis az állami támogatás fennállása vagy fenn nem állása kérdésének és az intézkedés megjelölésének összekeverésén alapul. Álláspontja szerint a Törvényszék ugyanis nem a vitatott intézkedésnek a magánbefektető kritériuma alkalmazhatóságának vagy alkalmazásának szempontjából történő minősítéséről döntött, hanem ellenkezőleg, pontosan megjelölte az említett intézkedést. Márpedig az ilyen ténybeli megállapítás nem pusztán elengedhetetlen előfeltétele minden későbbi jogi elemzésnek, hanem mindenekelőtt a Törvényszék, mint szuverén ténybíróság előjoga. Következésképpen nincs ténybeli alapja a Bizottság azon érvelésének, amely szerint a Törvényszék nem minősítette véglegesen a tényeket.
Az EDF rámutat, hogy e tekintetben meg kell vizsgálni, hogy a tényállásnak a megtámadott határozatban szereplő ismertetése mennyiben különbözik a Törvényszék által megállapított tényállástól, majd azt, hogy ezek az utóbbi által tett ténybeli megállapítások olyan indokot jelentenek‑e, amely az eredeti határozat Törvényszék által 2009‑ben kimondott megsemmisítésének szükséges alátámasztása.
Az EDF szerint a Törvényszék a szóban forgó intézkedésként a 97–1026. számú törvénnyel végzett feltőkésítését jelölte meg, anélkül hogy különbséget tett volna a tőkejuttatásnak átminősített tartalékok között, holott a Bizottság továbbra is csak az említett tartalékok egy részének meg nem adóztatását veszi figyelembe. Az EDF ebből azt a következtetést vonja le, hogy bár az igaz, hogy a Bizottság „figyelembe vette” az e törvény által végzett feltőkésítést, de csupán egyszerű összefüggési elemként, nem pedig olyan elemként, amely maga képezné a szóban forgó intézkedést.
Márpedig a szóban forgó intézkedés Bizottság általi részleges megjelölésének kritikája jelenti a Törvényszék által követett azon okfejtés kiindulópontját és feltételét, amely az eredeti határozat megsemmisítéséhez vezetett. Következésképpen az intézkedés megjelölése a Törvényszék által ténylegesen és szükségszerűen eldöntött jogkérdést jelent, és ennélfogva olyan indokot, amely a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet rendelkező részének szükséges alátámasztása.
A Bizottság vitatja ezt az érvelést.
2.

A Törvényszék álláspontja
A jogerőt illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság kimondta, hogy mind a jog, mind a jogviszonyok stabilitásához, illetve az igazságszolgáltatás megfelelő működésének biztosításához fontos, hogy ne lehessen többé vita tárgyává tenni azokat a bírósági határozatokat, amelyek a rendelkezésre álló jogorvoslatok kimerülését, illetve az azok előterjesztésére nyitva álló határidők elteltét követően jogerőre emelkedtek (2012. április 19‑iArtegodan kontra Bizottság ítélet,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
,
86.
pont).
Ezenkívül egyrészt az ítélt dolog minőség kizárólag azokhoz a ténybeli és jogi kérdésekhez kapcsolódik, amelyeket a szóban forgó bírósági határozat ténylegesen vagy szükségszerűen eldöntött. Másrészt ez a minőség nemcsak a határozat rendelkező részéhez vonatkozik, hanem kiterjed annak indokolására is, amely a rendelkező rész szükséges alátámasztását alkotja, és ennélfogva attól elválaszthatatlan (2012. április 19‑iArtegodan kontra Bizottság ítélet,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
,
87.
pont).
A T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélettel megvalósult ítélt dolog minőség hatályát tehát a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélettel szemben a Bizottság által benyújtott fellebbezést követően a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet tükrében kell meghatározni (lásd ebben az értelemben: 2012. április 19‑iArtegodan kontra Bizottság ítélet,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
,
88.
pont).
A jelen ügyben először arra kell emlékeztetni, hogy az eljárást megindító határozat 50. és 51. pontjában a Bizottság a következőket mondta ki:
„50.
[…] különbséget kell tenni a már felhasznált tartalékok és a fel nem használt tartalékok között, amelyek 1997 végén 18345 millió FRF és 38521 millió [FRF] összeget tettek ki.
51.
A felhasznált tartalékok teljes összegéből 14119 millió FRF‑ot a mérleg »Tőkejuttatások« rovatába csoportosítottak át, a 4226 millió FRF egyenleget pedig különféle felértékelési számlákon tüntették fel. Mivel az átminősítés nem került át az eredménykimutatásba és a tőkenövekedéseket sem tekintették a társaság nettó vagyona növekedésének a társasági adó számítása szempontjából, így ez az átminősítés konszolidálta az EDF által e tartalékok után kapott adókedvezményt.
A francia hatóságok szerint az EDF által élvezett adókedvezmény 5883 millió FRF‑ra becsülhető [14119 × 41,67%].”
Másodszor, az eredeti határozat (91) és (99) preambulumbekezdésében a Bizottság úgy vélte, hogy „[…] a koncesszióba adó járandóságát is meg kellett volna adóztatni, egyidejűleg és ugyanazzal a kulccsal, mint a többi adómentesen képzett tartalékot”, hogy „[e]z azt jelenti, hogy a 14,119 milliárd FRF koncesszióba adói járandóságot hozzá kellett volna adni a 38,5 milliárd FRF fel nem használt tartalékhoz, hogy azt a francia hatóságok részéről az EDF mérlegének átstrukturálásakor 41,66%‑os kulccsal megadóztassák”, hogy „[a]zzal, hogy mérlegének átstrukturálásakor nem fizette meg az összes esedékes társasági adót, az EDF 888,89 millió eurót takarított meg”, valamint, hogy „[a]z EDF által 1997‑ben meg nem fizetett 888,89 millió euró adó tehát a vállalatcsoport részére fennálló előnyt képez”.
A Bizottság vizsgálata eredményeként megállapította, hogy „[f]őellátási hálózatának [FEH] felújítására adómentesen képzett tartalékainak a része után esedékes társasági adó meg nem fizetése az EDF részéről 1997‑ben, ami megfelelt a koncesszióba adó 14,119 milliárd [FRF‑os] járandóságának, amit tőkejuttatásként vezettek át, a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatásnak minősül” (az eredeti határozat 3. cikke).
Harmadszor, a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítéletben a Törvényszék kimondta, hogy:
„111.
[…] a Bizottság mind az eljárást megindító határozatban, mind a megtámadott határozatban vizsgálta a koncesszióba adó járandóságának adózás szempontjából történő kezelését az EDF mérlegének a 97–1026. számú törvény által megvalósított átstrukturálása során (a továbbiakban: vitatott intézkedés), és így azt is, hogy e tekintetben a két határozatban a vizsgálati keret azonos [volt].”
A T‑156/04. sz. ügyben hozott ítéletben a Törvényszék ezt követően úgy döntött, hogy:
„253.
Tekintettel arra, hogy a vitatott intézkedést összefüggéseiben szükséges értékelni, a Bizottság következésképpen nem szorítkozhat a Francia Köztársaság által elfogadott rendelkezések adójogi hatásainak vizsgálatára anélkül, hogy párhuzamosan ne vizsgálná – és esetlegesen a vizsgálat eredményeként ne zárná ki – a Francia Köztársaság azon érvelésének megalapozottságát, mely szerint az adótartozásnak a mérleg átstrukturálására és az EDF tőkéjének megemelésére irányuló művelet keretében való elengedése, amit a 97–1026. számú törvény 4. cikke szabályoz, a magánbefektető kritériumának megfelelő műveletnek tekinthető.”
Meg kell állapítani, hogy a Törvényszék által megállapított vitatott intézkedés „a koncesszióba adó járandóságának adózás szempontjából történő [kezelésére vonatkozott] az EDF mérlegének […] átstrukturálása során”, valamint, hogy a Törvényszék azt szankcionálta, hogy a Bizottság elvetette a magánbefektető elvének mindennemű alkalmazását pusztán ezen intézkedés adójogi jellege miatt, amelyet álláspontja szerint a Francia Köztársaság közhatalmi minőségében hozott, illetve azt, hogy a Bizottság elmulasztotta ezen intézkedés összefüggésében történő (vagyis az EDF feltőkésítéséhez kapcsolódó) vizsgálatát, annak értékelése érdekében, hogy a magánbefektető kritériuma alkalmazható‑e a jelen ügyben, anélkül, hogy az intézkedés adójogi jellege főszabály szerint kizárná azt, hogy az állam erre a kritériumra hivatkozhasson.
Negyedszer, egyrészt figyelembe kell venni a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet 16., 19., 21. és 35. pontját (lásd a fenti 50. pontot), amelyek felidézik a Bizottság és a Törvényszék által megjelölt előny tartalmát, másrészt pedig emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság az említett ítélet 99. pontjában azt mondta ki, hogy a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítéletben a Törvényszék nem prejudikált sem a magánbefektető kritériumának a jelen esetben való alkalmazhatóságával, sem pedig e kritérium esetleges alkalmazásának eredményével kapcsolatban.
Az EDF állításával ellentétben a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet 87., 92., 93., 98–100. és 108. pontjának (lásd a fenti 50. pontot) fényében értelmezett T‑156/04. sz. ügyben hozott ítéletből nem lehet azt levezetni, hogy a megvizsgálandó intézkedés valójában nem a koncesszióba adó járandóságai után fizetendő adó beszedéséről való lemondás, hanem „az EDF 97–1026. számú törvény által anélkül végzett feltőkésítése, hogy megkülönböztették volna a tőkejuttatásnak átminősített tartalékokat” (a keresetlevél 9. pontja és a válasz 7. és 17. pontja) vagy „egy olyan vállalkozás feltőkésítése, amelynek az állam részvényese”, amit „jellegénél fogva [úgy tekintett volna a Törvényszék, mint amely] annak bizonyítására irányul, hogy »az állam a magánbefektetőével összehasonlítható befektetési célt követett«” (a keresetlevél 86. pontja).
A Bizottság tehát nem követett el hibát és nem sértette meg a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet jogerejét azáltal, hogy a közigazgatási eljárást folytatva a megtámadott határozatban megvizsgálta a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságát azon intézkedésre, amely révén a Francia Köztársaság lemondott az adó beszedéséről a koncesszióba adó járandóságának tőkejuttatássá való átminősítése során (a megtámadott határozat 117. és 188. pontja, valamint 1. cikke); ezt az intézkedést, amint arra a Bizottság emlékeztet, egyébként a Francia Köztársaság a Bizottsághoz intézett 2002. április 9‑i feljegyzésében egyértelműen és kétségtelenül úgy jelölte meg, mint a vitatott intézkedést (lásd a fenti 27. pontot).
A jelen jogalapot tehát el kell utasítani.
B.

Az elsődlegesen előterjesztett második jogalapról
Az EDF által elsődlegesen előterjesztett második jogalap, amelyben az EDF lényegében azt adja elő, hogy a Bizottság tévesen ítélte meg úgy, hogy a magánbefektető kritériuma nem alkalmazható a jelen ügyben, öt részre oszlik.
Az első rész alátámasztása érdekében az EDF kifejti, hogy a Bizottság a magánbefektető kritériuma alkalmazhatóságának értékelése során anélkül elmulasztott figyelembe venni számos, vele közölt dokumentumot és mellékletet, hogy azt megindokolta volna.
A második rész azon alapul, hogy a Bizottság a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítéletet figyelmen kívül hagyva a Bizottság szisztematikusan összekeverte a magánbefektető kritériumának alkalmazhatósága, illetve e kritérium alkalmazása körébe tartozó körülményeket.
Az EDF a harmadik részben arra hivatkozik, hogy a Bizottság tévesen zárta ki a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságát azzal az indokkal, hogy a Francia Köztársaság a részvényesi jogállásával kapcsolatos megfontolások mellett többek között a közhatalmi jogállásával kapcsolatos megfontolásokat is figyelembe vette.
A negyedik rész alátámasztására az EDF előadja, hogy a Bizottság tévesen tekintette úgy, hogy fennállt az arra vonatkozó kötelezettség, mely szerint a magánbefektető kritériuma alkalmazhatóságának igazolásához hivatalos üzleti tervvel kell rendelkezni.
Végül az ötödik rész alátámasztása érdekében az EDF arra hivatkozik, hogy ha nem került volna sor e különböző téves jogalkalmazásokra és ténybeli tévedésekre, akkor a Bizottság szükségképpen megállapította volna a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságát, figyelemmel ezen intézkedés jellegére és tárgyára, a hátterét képező összefüggésekre, valamint az ezen intézkedéssel elérni kívánt célra és a rá vonatkozó szabályokra.
1.

A megtámadott határozat felidézése
Miután a megtámadott határozat (113)–(123) preambulumbekezdésében felidézte a vitatott intézkedés tartalmát, a Bizottság a határozat (126)–(154) preambulumbekezdésében megvizsgálta a magánbefektető kritériumának ezen intézkedésre való alkalmazhatóságát, a következők szerint:
„(126)
A körültekintő piacgazdasági befektető elve esetleges alkalmazhatóságának meghatározásához átfogó mérlegelés keretében kell megállapítani, hogy a Francia Köztársaság részvényesi minőségében vagy közhatalmi minőségében biztosította‑e az adómentességet. A Bíróság a2012. június 5‑i ítéletében több, az említett átfogó mérlegelés során figyelembe veendő tényezőt fejt ki. Ezek a tényezők, amelyek az alábbiakban részletesebb vizsgálat tárgyát képezik, a következők:
kétség esetén az a tagállam feladata egyértelműen, objektív és ellenőrizhető szempontok alapján bizonyítani, hogy a végrehajtott intézkedés az ő részvényesi minőségéből ered; e szempontokból világosan ki kell tűnnie, hogy az érintett tagállam a gazdasági előny nyújtását megelőzően vagy azzal egyidejűleg meghozta azt a döntést, hogy a ténylegesen végrehajtott intézkedéssel befektet az ellenőrzött állami vállalkozásba;
ezzel összefüggésben többek között olyan szempontokat lehet elvárni, amelyekből kitűnik, hogy e döntés olyan gazdasági értékeléseken alapul, amelyek összemérhetők azokkal, amelyeket a jelen ügy körülményei között az említett tagállaméhoz lehető legközelebbi helyzetben lévő, körültekintő piacgazdasági befektető az említett befektetés végrehajtása előtt lefolytatott volna annak érdekében, hogy meghatározza az ilyen befektetés jövőbeli jövedelmezőségét; a Bizottság megtagadhatja a kérdéses befektetés végrehajtásáról szóló döntés meghozatalát követően keletkezett bizonyítékok vizsgálatát;
e szempontból különösen az intézkedés természete és tárgya, a hátterét képező összefüggések, valamint az elérni kívánt cél és az említett intézkedésre vonatkozó szabályok lehetnek relevánsak;
a körültekintő piacgazdasági befektető kritériuma alkalmazásának lehetővé kell tennie annak eldöntését, hogy egy magánrészvényes hasonló feltételek mellett nyújtott volna‑e a fizetendő adóval azonos összeget az EDF‑fel összehasonlítható helyzetben lévő vállalkozásnak.
(127)
A francia hatóságok a (42) preambulumbekezdésben említett, 2002. december 11‑i észrevételeikben azt állították, hogy hatékonyabbnak és semlegesebbnek ítélték, ha az EDF a koncesszióba adó járandóságainak a teljes összegét a társasági adó megfizetése nélkül közvetlenül a saját tőkéhez rendeli. Az adókivetés mellőzéséről szóló állítólagos döntést megelőző vagy azzal egyidejű, [a Francia Köztársaság], illetve az EDF által az eljárás kiterjesztéséről szóló határozattal kapcsolatos észrevételeik alátámasztása érdekében továbbított dokumentumok egyike sem említi közvetlenül és közvetett módon sem az állítólagos befektetési döntést, annak következményeit, előnyeit és hátrányait, sem a tőkeinjekciók összegének az adókivetés mellőzésével történő növeléséről szóló hasonló döntést. A francia hatóságok által továbbított és a (87)–(108) preambulumbekezdésben szereplő dokumentumok nem említik, még kevésbé elemzik azt, hogy a koncesszióba adó járandóságaira elkülönített tartalékoknak az 1997. november 10‑i 97–1026. számú törvény értelmében az EDF‑nek biztosított tőkeinjekcióvá átminősített része után fizetendő társasági adó kivetésének mellőzéséről szóló döntés milyen előnyökkel vagy hátrányokkal járt az állam számára.
(128)
A körültekintő piacgazdasági befektető elvének alkalmazhatóságával kapcsolatos, a Bizottság által megfogalmazottakhoz hasonló kétségek esetén [a Francia Köztársaságnak] kell egyértelműen, objektív és ellenőrizhető szempontok alapján bizonyítania, hogy a végrehajtott intézkedés az ő részvényesi minőségéből ered. Márpedig a továbbított információk tekintetében úgy tűnik, hogy az EDF által elvileg fizetendő adó kivetéséről való lemondással járó befektetési döntés – a pontos tartalmának, az alapul szolgáló indokoknak és jogalapnak, az azt meghozó illetékes hatóságnak, valamint a meghozatala napjának ismeretét vagy ellenőrzését lehetővé tevő, indokolással ellátott jogi aktus nélkül – hallgatólagosan meghozott döntésnek tekintendő. A Bíróság által a körültekintő piacgazdasági befektető elve alkalmazhatóságának ellenőrzése tekintetében előterjesztett szempontokra – többek között az objektív és ellenőrizhető szempontok rendelkezésre állásának szükségességére, egy ténylegesen végrehajtott intézkedésre vagy előzetes gazdasági értékelésekre – tekintettel a hivatkozások vagy a konkrét bizonyítékok hiánya a szóban forgó elv alkalmazhatatlansága első jelének tekintendő.
(129)
Az állítólagos döntést tárgyaló dokumentumok hiányában ismertetni kell a francia állam által esetlegesen végrehajtott befektetési intézkedést. A jelen ügyben a Bíróság úgy vélte, hogy a körültekintő piacgazdasági befektető kritériumának lehetővé kell tennie annak meghatározását, hogy egy magánbefektető hasonló feltételek mellett befektetett volna‑e 5,88 milliárd FRF‑ot az EDF‑hez hasonló helyzetben lévő vállalkozásba. [A Francia Köztársaság] befektetése azt feltételezi, hogy az eredetileg felhasznált forrásokat meghaladó nyereség megszerzése érdekében lemond ennek az összegnek a beszedéséről. Az elemzést tehát a társasági adó megfizetendő összegéhez viszonyítva kell elvégezni.
(130)
Ebben a tekintetben kifejezetten a befektetésnek az adómentesség összege tekintetében vett nyereségességére vonatkozó tanulmányok, hivatkozások, illetve elemzések hiánya miatt az állítólagos befektetés hatásai nehezen különíthetők el a [Francia Köztársaság], illetve az EDF által továbbított információkban. Ez a nehézség nem leküzdhetetlen, amennyiben az elemzéshez a körültekintő piacgazdasági befektető elve alkalmazásának és alkalmazhatóságának ellenőrzése szempontjából releváns tényezők többségében úgy tekinthető, hogy az EDF‑nek a ki nem vetett adó összegeként biztosított tőkeinjekció‑többlet az összes tőkeinjekcióhoz kapcsolódó jogokat élvezett. Így amennyiben a tőkeinjekcióért bizonyos mértékű díjazás járt, ezt a mértéket alkalmazni kellett a ki nem vetett adó összegére, és azt ténylegesen arra alkalmazták. Ezzel szemben, a marginális hatás vagy növekményes hatás alapul vétele esetén, sem a [Francia Köztársaság], sem az EDF által továbbított információkból első látásra nem tűnik ki az a hatás, hogy a tőkeinjekciók összege a ki nem vetett adó összegének erejéig emelkedett.
(131)
Az adókivetés mellőzésének az volt a hatása, hogy a 14,119 milliárd FRF teljes összegű átminősített tartalékban további 5,88 milliárd FRF‑kal növelte az EDF‑nek szánt tőkeinjekciót, és következésképp az EDF saját tőkéjét. Ezt a tartalékot, amely nem a részvényes állam előzetesen nyújtott friss tőkeinjekciójának felelt meg, tőkeinjekcióvá minősítették át, és azt az EDF mérlege felső részének megfelelő tételébe, a többi saját tőkébe (tőke, injekciók stb., 2. táblázat) sorolták. Az adómentesség nélkül az EDF saját tőkéje, amelynek 1997‑ben el kellett érnie a 79,8 milliárd FRF‑ot, az akkoriban megvizsgált dokumentumok szerint 72,1 milliárd FRF‑ot tett volna ki ((100) preambulumbekezdés, 2. táblázat). Az állam által az EDF‑nek biztosított tőkeinjekciók összege 50,7 milliárd FRF helyett 44,8 milliárd FRF lett volna.
Állítólagos befektetési döntés: elemzési szempontok
(132)
Először is, ahogyan azt a francia hatóságok hangsúlyozzák, mivel a meg nem fizetett adó összegének beszámítása növelte a tőkeinjekció alapját, és mivel arra rögzített mértékű (3%‑os) díj járt, az adómentesség, illetve az adó kivetésének mellőzése növelte az államnak fizetett díj abszolút értékét ((83) preambulumbekezdés). A tőkeinjekció adómentességnek megfelelő emelkedése azonban nem vezetett az államnak fizetett díj növekedéséhez. E tekintetben kétségtelen, hogy az állam által az EDF‑nek biztosított tőkeinjekció díjazásáról az 1956. december 30‑i 56–1360. számú rendelet óta van rendelkezés ((18) és (103) preambulumbekezdés). Ahogyan a (93) és a (102) preambulumbekezdésben szerepel, az 1997–2000 közötti időszakra vonatkozó vállalkozási szerződést megelőző és azt követő vállalkozási szerződések ily módon rendelkeztek – egyébként eltérő – díjazásról. A díjazás elve az állítólagos döntés előtt létezett, és azt követően is érvényesült.
(133)
A tényállás vizsgálata ezenkívül arra mutat rá, hogy a szóban forgó adómentességnek lehetett olyan hatása, hogy csökkentette az állami befektetés megtérülését. A Nemzetgyűlés 1997 szeptemberében készített jelentése egyértelműen rámutat, hogy a tőkeinjekció teljes összegének emelése miatt csökkent az e tőkeinjekció után fizetendő díj, hogy ne »növelje az EDF számára kivetett adóterhet« ((103) preambulumbekezdés). A Szenátus jelentése megerősíti ezt a csökkentést, amely a hatóságok szándéka volt (108) preambulumbekezdés.
(134)
1991 és 1996 között az EDF alacsonyabb tőkeinjekció‑alap után magasabb díjat fizetett az államnak, mint amekkora díjat a magasabb alap után az 1997 és 2000 közötti időszakra előirányoztak. Az 1991–1996 közötti időszakban, amikor a tőkeinjekció összege 36,6 milliárd FRF volt, az abszolút értékben 3,41 milliárd FRF átlagos éves díj jelentősen meghaladta az 1997–2000 közötti időszakban 50,7 milliárd FRF‑ra növelt alap esetén előirányzott 2,35 milliárd FRF átlagos éves díjat ((92) és (102)–(103) preambulumbekezdés, 3. táblázat). Ezért az elemzés szerint az 5,88 milliárd FRF összegű tőkeinjekciónak a részvényes állam által az 1997–2000 közötti időszakra várt szokásos határmegtérülése tehát az 1991–1996 közötti időszakra tekintettel negatívnak volt tekinthető.
(135)
Ahogyan az a Nemzetgyűlés és a Szenátus jelentéséből egyértelműen kiderül, a francia hatóságok úgy intézték, hogy a francia államnak tőkeinjekció jogcímén folyósított abszolút és relatív díj abszolút értékben és relatív értékben ugyanolyan mértékben csökkenjen, mint amilyen mértékben a tőkeinjekció alapja növekedett. Következésképp a 97–1026. számú törvény előtti tőkeinjekciónál alacsonyabb mértékben díjazott tőkeinjekció teljes összegének növelése mellett az adómentesség biztosításáról szóló döntés nem feltétlenül tűnik befektetésnek.
(136)
Másodszor: a tőkeinjekciók díja tervezésének és megállapításának módja eltér attól, amelyet egy körültekintő piacgazdasági befektető figyelembe vehetett volna.
(137)
Ahogyan a felügyeletet ellátó miniszterek leveleiben, valamint a (97), a (103) és a (106) preambulumbekezdésben említett parlamenti jelentésekben szereplő utalásokból kiderül, a francia állam díjának az EDF mérleg‑átstrukturálása után, 1997‑ben végzett vizsgálata során a francia hatóságok figyelembe vették a szigorú értelemben vett részvényes államnak a tőkeinjekciók után fizetendő díjat és a több évi negatív veszteségelhatárolás után az állam által 1997‑től behajtandó – az adókivetés során közhatalomként eljáró államnak fizetendő –, várt adóösszeget is. Ahogyan a (93) preambulumbekezdésben szerepel, a tőkeinjekció díja – a közjogtól eltérve – a társasági adóból levonható volt.
(138)
A francia hatóságok által 1997‑ben vizsgált és érvényesített koncepció az EDF‑et terhelő globális adókivetés koncepciója volt, amely az adót és a részvényes díját együttvéve tartalmazta. A még az adóztatási előjogokból fakadó vitatott mentességen túl az EDF számára kivetett globális adó és az államnak mint részvényesnek fizetett díj keveredik a francia hatóságok által benyújtott dokumentumokban. Pedig szerintük ezek a dokumentumok bizonyítják a befektetési döntés létezését. Ezzel szemben az EDF által az adószedő államnak járó adó fizetésének – többek között a 97–1026. számú törvény előtt be nem szedett adó szabályozása és záróelszámolása révén, a részvényes állam díjának vizsgálata és megállapítása céljából történő – állandó figyelembevétele arra utal, hogy a vitatott adómentességet nem a befektetőként, hanem a közhatalomként eljáró állam hagyta jóvá.
(139)
Ezt az információt továbbá megerősíti az állam által – közhatalomként, nem pedig részvényesként megfogalmazott megfontolások és célkitűzések figyelembevételével – az EDF számára 1997‑ben meghatározott célkitűzések jellege. Ezek a megfontolások nyilvánvalóak az 1997–2000 közötti időszakra vonatkozó vállalkozási szerződés szerinti EDF‑árszabásban, amelytől a részvényes állam díja függött. Az állam ugyanis azt kérte az EDF‑től, hogy járuljon hozzá a francia ipar versenyképességének és a francia háztartások vásárlóerejének javításához. Ezek a körültekintő piacgazdasági magánbefektető által figyelembe vett megfontolásoktól nemcsak idegen megfontolások, hanem még ellentétesek is e feltételezett befektető pénzügyi érdekeivel. Ugyanez érvényes az 1997–2000 közötti vállalkozási szerződésben az EDF számára meghatározott azon célkitűzésre, hogy a helyi közösségeket szolgálva a gazdasági tevékenység és a munkahelyteremtés támogatását célzó ambiciózus politikát hajtson végre ((89) és (95) preambulumbekezdés).
Az állítólagos befektetés megtérülésének meghatározását célzó gazdasági értékelések
(140)
Az állam és az EDF közötti, 1997. április 8‑án aláírt vállalkozási szerződés tartalmazott a pénzügyi forgatókönyvet érintő előzetes értékeléseket, amelyek kitértek az EDF tőkeinjekciójába való befektetés részvényes állam számára jelentkező megtérülésére vonatkozó előrejelzésekre is ((92) preambulumbekezdés). Ezek a dokumentumok és a francia hatóságok által előterjesztett elemzések az EDF által képzett, az összes – megadóztatott vagy nem megadóztatott, a 97–1026. számú törvény végrehajtásából vagy nem abból fakadó – tartalék átminősítésétől várt hatásokra vonatkoznak. A francia hatóságok által benyújtott, az EDF 1997. február 18‑i feljegyzésében szereplő egyetlen módszeres értékelés ((92) preambulumbekezdés) általános, és a tőkeinjekciók – többek között az EDF mérlegének átstrukturálása előtti tőkeinjekciók – szabályozás szerinti díjazására korlátozódik, amely nem tartalmazza például a tőkeinjekciók nélkül számított tőkemegtérülést, illetve a saját tőke megtérülését sem.
(141)
A [Francia Köztársaság], illetve az EDF által továbbított dokumentumok egyike sem utal arra, hogy az állítólagos befektetési döntés – azaz az EDF számára az átminősítésre vonatkozó adó kivetésének mellőzésével biztosított nagyobb összegű tőkeinjekció – vizsgálat, konkrét tanulmányok vagy elemzések tárgyát képezte volna. A vitatott összegekre tekintettel azonban egy körültekintő piacgazdasági befektető valószínűleg pénzügyi és gazdasági elemzést készíttetett volna a befektetésről annak eldöntése előtt, hogy – a tőkeinjekciók szabályozásokban foglalt megtérülésére tekintettel – az 5,88 milliárd FRF összegű adómentesség szükséges‑e ahhoz, hogy a vállalkozás biztosítsa teljes befektetésének hosszú távú megtérülését, és hogy e célból a részvényes megfelelő díjban részesüljön. Az erre irányuló előzetes gazdasági értékelés, amelyet a Bíróság az ítélete 84. pontjában a körültekintő piacgazdasági befektető elve alkalmazhatóságának megállapítását lehetővé tevő tényezők között említ, hiányzik.
(142)
Különösen említésre méltó annak megállapítása, hogy az 1997–2000 közötti időszakban az államnak biztosított díjon kívül nem tanulmányozták a hosszabb távú díjazást és megtérülést sem, holott [a Francia Köztársaság] pontosan azt állítja, hogy hosszú távú befektetést hajtott végre. Márpedig egy körültekintő piacgazdasági befektető nem mulasztotta volna el a 2000 utáni időszakra vonatkozó befektetés jövedelmezőségének elemzését.
(143)
Mivel észszerűen vélelmezhető, hogy egy körültekintő piacgazdasági befektető figyelembe vette volna az EDF eladósodottsági mutatója csökkenésének hatásait, helyénvaló annak megállapítása, hogy a [Francia Köztársaság] ((101) és (105) preambulumbekezdés) és az EDF által benyújtott bizonyos dokumentumok általánosan említik, hogy az EDF számára előnyt jelentett, hogy a jobb adósság/saját tőke arány miatt alacsonyabb költség mellett vett fel kölcsönt. Azonban egyetlen információ sem említi, hogy az EDF kölcsönfelvételi költségének csökkenése vagy egy alacsonyabb eladósodottsági mutató előnyt vagy jövedelmezőséget jelentett volna a részvényes állam számára. A (101) preambulumbekezdésben ismertetett, akkori számszerűsített adatok szerint az 50,7 milliárd FRF összegű – az 5,88 milliárd FRF összegű vitatott adómentességet tartalmazó – új tőkeinjekció egészének beszámításával a nettó adósság/saját tőke arány 148%‑ot tett ki. Az adómentesség nélkül ez az arány 163% körüli lett volna, azaz a 97–1026. számú törvény előtti 480%‑os aránynál mintegy harmada. Az adómentességnek az említett arány javulásához való hozzájárulása a különböző tartalékok átminősítése által kifejtett többi hatástól elkülönítve vizsgálva kevésbé jelentős, és az EDF kölcsönfelvételi költségeinek csökkenésében való konkrét megnyilvánulása igen kétséges ((170)–(172) preambulumbekezdés). A francia hatóságok által benyújtott dokumentumok mindenesetre nem említik befektetésként és nem is elemzik befektetésként a részvényes számára a 148%‑os arányból fakadó díjat, a 163%‑os arányból fakadó díjat pedig még kevésbé. Erre a kérdésre vonatkozóan egyáltalán nincs ahhoz az előzetes gazdasági értékeléshez hasonló – a Bíróság által az ítélete 84. pontjában említett – előzetes gazdasági értékelés, amelyet egy körültekintő piacgazdasági befektető készíttetett volna.
(144)
Ebben a tekintetben az EDF által az észrevételei alátámasztására benyújtott gazdasági tanulmány ((69)–(70) preambulumbekezdés) nem állapítja meg, hogy [a Francia Köztársaság] befektetőként járt volna el, nem pedig közhatalomként. A tanulmány az 1997‑ben hozott állítólagos befektetési döntés után készült, és azt az illetékes hatóságok nem vizsgálták meg ennek a döntésnek a meghozatalához. A tanulmány már csak ezért sem fogadható el bizonyítékként, a Bíróság megállapításainak megfelelően ((126) preambulumbekezdés, a 2012. június 5‑i ítélet 104. pontja) – Az, hogy a tanulmány az akkor rendelkezésre álló hiteles alapadatok alapján készült, nem érvényteleníti ezt a következtetést. A tanulmányt az eljárás 2013. májusi kiterjesztése után az ügy érdekében rendelték meg, és a következtetéseit az EDF 2013 júliusában nyilvánvalóan ismerte, holott a tanulmány 2013. októberi keltezésű. Másfelől, további okokból a tanulmány számszerűsített végeredményei érvénytelennek tekinthetők, és ennélfogva megalapozatlanná teszik az EDF által az észrevételei alátámasztása érdekében azokból levont következtetéseket; közelebbről:
A tanulmány szinte kivétel nélkül akkori alapadatokat tartalmaz és a vállalkozások értékének felmérése során általánosan elismert módszertani megközelítéseket alkalmaz, az alábbiakban megfogalmazott fontos fenntartások mellett. Ennek ellenére mégis különösen összetett gazdasági értékelésnek minősíthető, miután egy viszonylag alapos adatkutatásra került sor, amelynek megvalósítása és hitelesítése hozzávetőleg három hónapot vett igénybe. A tanulmány számos, egymást követő – és néha vitatható – módszertani választást dolgoz fel. E feldolgozottság nélkül a szórványos és különféle eredetű alapadatokból egyáltalán nem szerezhető meg a tanulmány által bemutatott áttekintés vagy lehetséges előrejelzés a francia állam 1997. évi, állítólagosan várható jövedelmezőségének számszerűsített eredményeiről. Márpedig a Bíróság megköveteli, hogy a körültekintő piacgazdasági befektető elvének alkalmazása a döntés meghozatalának időpontjában előrelátható értékelésekre támaszkodjon (a 2012. június 5‑i ítélet 105. pontja). Az EDF állításaival ellentétben maga a tény, hogy a francia állam illetékes szolgálatai az 1996–1997‑ben rendelkezésre álló adatok alapján maguk nem végeztek és nem is rendeltek meg ilyen terjedelmű és összetettségű tanulmányt, arra utal, hogy a francia hatóságok számára a döntésük meghozatala előtt nem pusztán az állítólagos befektetés részvényes számára jelentkező jövedelmezősége volt a releváns megfontolás.
A tanulmány a (87)–(108) preambulumbekezdésben ismertetett, a francia hatóságok szerint az állítólag meghozott döntést motiváló és indokoló információktól és feltételezésektől igen eltérő információk és feltételezések mentén elemzi a francia állam magatartását a körültekintő piacgazdasági befektető elvére tekintettel. Márpedig a befektetési döntést nem az EDF hozta, és a Bíróság (2012. június 5‑i ítéletének 82. és 83. pontja) szerint a meghozott döntés jellegét és hátterét megismertető szempontokat [a Francia Köztársaságnak] kell előterjesztenie. Mivel [a Francia Köztársaság] azt állítja, hogy az általa ismertetett információkra és adatokra tekintettel hozta meg a döntését, a tanulmány és ennélfogva az EDF de facto az állítólagos befektető helyébe lép, és úgy tűnik, a francia államnál jobban ismeri azokat a megfontolásokat és információkat, amelyek ténylegesen motiválták a már meghozott döntést és az állam által figyelembe vett feltételezéseket. Ennélfogva a tanulmány spekulációkra és feltevésekre hagyatkozik a francia hatóságok által 1997‑ben – más, nem kizárható egyéb információk és feltételezések mellett – esetlegesen figyelembe vett adatokat, információkat és feltételezéseket érintően, így 2015‑ben nem bír bizonyító erővel (vagy 2013 októberében, a kidolgozásakor sem) a francia hatóságok által 1997‑ben ténylegesen meghozott döntés megmagyarázása és megvilágítása szempontjából, amely döntést ezek a hatóságok eltérő adatokkal és feltételezésekkel magyaráznak.
Ez a bizonyító erő annál is inkább hiányzik, mert a (70) preambulumbekezdésben ismertetett eredmények eléréséhez a tanulmány önkényes vagy merész, vagy tényekkel meg nem erősített, vagy a francia hatóságok által továbbított dokumentumokból következő, a francia hatóságok szerint a jelen ügyben a körültekintő piacgazdasági befektető elvének alkalmazhatóságát és tényleges alkalmazását szemléltető információknak ellentmondó feltételezésekre támaszkodik. Így először is a tanulmány azt feltételezi, hogy a részvényes államnak 2000 után fizetett díjat rendeleti úton nem szabályozzák, és az nem az állam és az EDF közötti vállalkozási szerződés tárgyát képezte, hanem azt az ágazat más vállalkozásai által 1996‑ban és 1997‑ben fizetett osztalékhoz viszonyítva állapították meg. Márpedig az EDF‑nek biztosított tőkeinjekciók díját 1956 óta rendelet szabályozta ((102) preambulumbekezdés), szabályozási úton állapították meg, és az 1997 előtt és jóval 1997 után is többéves vállalkozási szerződésekben szerepelt, az ágazat Franciaországtól eltérő piacokon működő vállalkozásai által fizetett osztalékokhoz nem kapcsolódó megfontolásoktól függően ((94) és (95) preambulumbekezdés). Másodszor: a tanulmány hasonlóképpen, ismét indokolás nélkül szerepelteti az EDF eredménykimutatásában az EDF szociális kifizetéseinek nyilvántartásából származó (adófizetés nélkül számított) 11,6 milliárd FRF összegű és az (adózás utáni) 7,3 milliárd FRF összegű tartalékot miközben ugyanilyen mértékben mesterségesen növeli az EDF értékét, figyelmen kívül hagyva az 1997‑ben arra vonatkozóan rendelkezésre álló információkat és előrelátható fejleményeket, hogy az EDF kötelezettségvállalásai milyen súllyal befolyásolják az alkalmazottai nyugdíjrendszerét ((168)–(169) preambulumbekezdés).
Harmadszor: a tanulmány az EDF értékének a megtérülés és az eredmények javulásából fakadó növekedését is az 1997. évi »piaci kilátások« alapján számítja ki. Márpedig a francia hatóságok rendelkeztek arra vonatkozó, az 1997–2000 közötti időszakra szóló vállalkozási szerződés kidolgozása keretében validált előrejelzésekkel, hogy az EDF konkrétan és számszerűsítve mekkora bevételt és eredményt realizál ugyanebben az időszakban, és azt állítják, hogy döntésük meghozatalához ezekre az előrejelzésekre és információkra támaszkodtak ((78)–(79), (90), (94), (96) preambulumbekezdés), mindemellett 1997‑ben alaposan ismerték a vállalkozást és a pénzügyi kilátásait ((77) preambulumbekezdés). A harmadik személyektől származó »piaci kilátások«‑ra az EDF értékének e feltételek melletti végleges becslése érdekében történő hivatkozás nem igazolható, és nincs is összhangban azokkal az érvekkel, amelyeket [a Francia Köztársaság] a francia hatóságok által állítólag meghozott döntés kifejtésére és alátámasztására hoz fel. Ez az igazolhatóság és összhang annál kevésbé áll fenn, hogy a francia hatóságok kiemelik, hogy az EDF fő tevékenysége Franciaországban szabályozott árak mellett folyt 1997‑ben ((85) preambulumbekezdés). Ezeket az árakat továbbá a francia ipar versenyképességének és a francia háztartások vásárlóerejének javítása érdekében alacsony szinten rögzítették ((89) és (95) preambulumbekezdés). A tanulmány nem fejti ki, sőt nem is indokolja meg érvényesen, hogy a tőzsdén jegyzett részvénytársaságként létrehozott, Franciaországban számottevő jelenléttel nem bíró, eltérő versenykényszernek kitett és szabályozási korlátozások alá eső piacokon működő vállalkozások (például a spanyolországi Endesa, Gas Natural és Union Fenosa, a németországi RWE, EON és Verbund, a belgiumi Fluxys stb.) díjai, osztalékai és eredménye miért határozhatták meg az EDF eredményét, díjait és osztalékait, amint az szerepel a (70) preambulumbekezdésben ismertetett eredményeket befolyásoló feltételezések között.
Végül negyedszer: a tanulmány indokolás nélkül azt állítja, hogy az EDF‑nek biztosított tőkeinjekció 1997. évi emelése likvid pénzügyi eszköz beszerzésével volt egyenértékű, legalább is potenciálisan. Az EDF azonban 1997‑ben alaptőkével nem rendelkező ipari és kereskedelmi közintézmény volt ((19) preambulumbekezdés), amely a francia hatóságok és az EDF akkori állítása szerint a jövőben is meg fogja őrizni ugyanezt a jogállást ((95), (105) preambulumbekezdés). A (179)–(181) preambulumbekezdés részletesebben szemlélteti ennek a feltételezésnek a kockázatosságát, amelytől azonban lényegesen függnek a tanulmány eredményei.
Az intézkedés jellege és tárgya, háttere és az intézkedésre irányadó szabályok
(145)
A Bíróság hangsúlyozza, hogy a meghozott intézkedés jellege a körültekintő piacgazdasági befektető elve alkalmazhatóságának megállapításához figyelembe veendő releváns szempontok részét képezi (az ítélet 86. pontja). Az a döntés, hogy az EDF számára további összeget biztosítottak tőkeinjekcióként, azáltal, hogy nem vetettek ki adót a FEH‑hez kapcsolódó szabálytalan tartalékok átminősítésére, az EDF mérlegtételeinek átcsoportosítását jelentő, számviteli jellegű döntés ((100) és (105) preambulumbekezdés), és egyben adójogi természetű döntés is, mivel az illetékes hatóságok úgy vélik, hogy a társasági adót az átminősítés előtt kellett kivetni ((35) preambulumbekezdés), ugyanakkor az adót más átminősített céltartalékok után megfizették. Következésképp a francia hatóságok állításaival ellentétben nem nyer megállapítást, hogy ez a két vetület (számviteli és adózási) elválaszthatatlanul összekapcsolódna az 1997. november 10‑i 97–1026. számú törvénnyel bevezetett egyetlen intézkedésben.
(146)
A törvény 4. cikkének (2) bekezdése arról rendelkezett, hogy a FEH koncesszióba adott természetbeni eszközei ellenértékének, amely az EDF mérlegének forrásoldalán szerepelt, a megfelelő átértékelési különbözetektől mentes nettó értékben a »Tőkeinjekciók« tételben kell szerepelnie ((28) preambulumbekezdés). Ebből arra lehet következtetni, hogy a törvény azt írta elő, hogy az esetleges átértékelési különbözeteken kívül számviteli vagy adójogi átminősítés nem csökkentheti az EDF‑nek biztosított tőkeinjekcióként lekönyvelendő ellenérték összegét. Az EDF számára kivetendő adóval vagy annak mellőzésével kapcsolatos döntés azonban [a Francia Köztársaság] alkotmányának 34. cikke értelmében nem törvény hatálya alá tartozik, és a 97–1026. számú törvény nem dönthette el érvényesen ezt a kérdést. Ez a cikk adójogi kérdésekben a Parlament jogalkotási hatáskörét a bármely jellegű adó alapjának, mértékének és behajtási feltételeinek megállapítására korlátozza. Így a törvény által elrendelt ugyanezen átcsoportosítási művelet következtében az EDF egyes céltartalékok után megfizette az adót, más céltartalékok után azonban nem.
(147)
A francia hatóságok által továbbított, a (104) preambulumbekezdésben említett előkészítő dokumentumokból egyébként az derül ki, hogy az Államtanács 1997‑ben úgy vélte, hogy a nem jogalkotási jellegű rendelkezéseket ki kell iktatni a törvénytervezet szövegéből; ezenkívül az állam által a törvény értelmében az EDF számára esetlegesen kivetett adó korlátozását célzó, a törvénytervezet kormány általi módosításának tervezetét szintén elvetették. Végezetül az illetékes miniszterek 1997 áprilisában úgy vélték, hogy a felügyeleti hatóságoknak és a vállalkozásnak további eszmecseréket kell folytatnia az EDF mérlege számviteli és adójogi átstrukturálásának részletes feltételeiről ((98) preambulumbekezdés).
(148)
Ezek a szempontok, amelyeket [az 1997. december 22‑i] levél pontosít és számszerűsít ((31) preambulumbekezdés), arra utalnak, hogy a végrehajtás adójogi vetületei különválaszthatók az 1997. november 10‑i 97–1026. számú törvény rendelkezéseitől. E miniszterek az EDF‑hez intézett levelükben kifejtik az EDF mérlege felső részének az 1997. november 10‑i 97–1026. számú törvény 4. cikke szerinti átstrukturálását, és a jelek szerint hallgatólagosan döntenek az átstrukturálás adójogi következményeiről, anélkül, hogy a törvényben szó lenne megtérülő befektetésről vagy kötelező rendelkezésekről.
(149)
Az intézkedés háttere tekintetében, amelyet a Bíróság a körültekintő piacgazdasági befektető elve esetleges alkalmazhatóságának értékeléséhez a többi között releváns szempontként felhoz, az állam és az EDF közötti, 1997. április 8‑án aláírt vállalkozási szerződéshez vezető, az adott időszak alatti előkészítő értekezletek és alátámasztó dokumentumok arra mutatnak rá, hogy a tartalékok átminősítése a villamosenergia‑piacok Unión belüli, 1996‑tól megállapított részleges liberalizálásának keretébe illeszkedett. Az 1997–2000 közötti időszakra vonatkozó vállalkozási szerződésben és az előkészítő dokumentumokban, valamint a parlamenti dokumentumokban is szerepel az a törekvés, hogy az EDF tevékenységei fokozottabban nemzetközivé váljanak. Maga a vállalkozási szerződés előfeltételezi, hogy a teljesítéséhez a 97–1026. számú törvényben előírthoz hasonló, szabályozási célú jogalkotási intézkedésre van szükség, amely ezáltal tényleges folyamatosságot hoz létre a szerződés és a jogalkotó célkitűzései között. Azonban sem az 1997 áprilisában megkötött szerződés, sem az előkészítő dokumentumok, illetve az EDF felügyeleti hatóságaival folytatott eszmecserék sem foglalnak állást az adó pontos összegéről.
(150)
A [Francia Köztársaság] által az észrevételeiben kifejtett szempontok segítségével vázolt fenti háttér mindazonáltal nem teszi lehetővé annak biztos megállapítását, hogy az intézkedés egy befektetést végrehajtó részvényes magatartása. A francia Cour des comptes által 1994 októberében megállapított szabálytalanságok kezelésének szükségessége is e háttér része. Míg egyrészt egy olyan számviteli szabálytalanság kezeléséről volt szó, amely lehetővé tette az EDF számára, hogy évekig ne fizesse meg a társasági adót, a francia hatóságok hangsúlyozták, hogy az intézkedés nem vonta kétségbe az EDF monopolhelyzetét ((105) preambulumbekezdés), és hogy a piac liberalizálása által lehetővé tett stabil keretet fenn kell tartani ((95) preambulumbekezdés). Igaz, hogy a piac liberalizálása más tagállamok nemzeti piacára irányuló tevékenységbővítési kilátásokat teremtett, és hogy egyes intézkedésekről az 1997–2000 közötti időszakra vonatkozó vállalkozási szerződés rendelkezett az EDF nemzetközi jelenlétének fokozása érdekében. Mindazonáltal a hatóságok azon törekvése, hogy a liberalizálás kezdetekor pénzügyi támogatási intézkedésekkel a nemzeti vállalkozásokat részesítsék előnyben, nem korlátozódik az állami vállalkozásokra, és az állami vállalkozások körültekintő részvényeseinek magatartására sem jellemző.
(151)
Végezetül a Bíróság kimondja, hogy a vitatott intézkedésre irányadó szabályok vizsgálata releváns annak meghatározása szempontjából, hogy az intézkedés a jellegét tekintve a részvényes állam befektetése vagy közhatalmi előjog‑e. Az intézkedésnek az egyik vagy a másik kategóriába sorolásakor tehát figyelembe vehető az intézkedésre irányadó, alkalmazandó szabályok betartása. Következésképp meg kell vizsgálni az adóforrásoknak az EDF‑hez hasonló vállalkozásokba történő befektetésére irányadó szabályokat. A szóban forgó intézkedés nélkül a be nem szedett társasági adóból származó bevételek a francia állam általános költségvetésének bevételeibe kerültek volna 1997‑ben. Ahogyan arról a költségvetési tárgyú törvényekre vonatkozó sarkalatos törvényről szóló, a tényállás megvalósulásának idején alkalmazandó, 1959. január 2‑i 59–2. számú rendelet 18. cikke rendelkezett, az összes kiadás végrehajtását biztosító összes bevétel, valamennyi állami bevétel és kiadás az általános költségvetés című egységes számviteli nyilvántartásban könyvelendő. Az adóbevételeket így a költségvetésbe, az állam javára, nem pedig az állami vállalkozások javára kell befizetni.
(152)
A költségvetésre az egyetemesség alkotmányos elve alkalmazandó, amelynek értelmében valamennyi bevétel és valamennyi előirányzat két külön oszlopban tüntetendő fel, oly módon, hogy ne jöjjön létre konkrét kapcsolat például egy társaságiadó‑bevétel és az EDF‑hez hasonló állami vállalkozás javára biztosított tőkeinjekcióként történő felhasználás között. A francia jogban természetesen lehetséges, hogy az adóforrások támogatás vagy befektetés jogcímén az államtól eltérő jogi személyhez rendelhetők legyenek, amennyiben e hozzárendelés kifejezett rendelkezések tárgyát képezi. Az 59–2. számú rendelet 18. cikke ily módon előírta, hogy – konkrétan a kölcsönök és az előlegek kivételével – az állami bevételek adott célhoz rendelése kivételes, és csak költségvetési tárgyú törvény kormány által kezdeményezett rendelkezéséből fakadhat.
(153)
Márpedig [a 97–1026. számú törvény] nem volt költségvetési tárgyú törvény, és ennélfogva nem rendelhetett adóforrást az EDF tőkéjéhez. Úgy tűnik továbbá, hogy nem került sor az 1997. évi költségvetésre alkalmazandó költségvetési törvény kormány által kezdeményezett olyan célú konkrét rendelkezéseinek előzetes elfogadására, hogy az EDF által fizetendő adóból származó bevételt ugyanezen költségvetés keretében az EDF tőkéjébe történő befektetés jogcímén a francia állam kiadásaihoz rendeljék. Következésképp úgy tűnik, hogy nem alkalmazták ezt a szabályt, amely lehetővé teszi egy, az állam javára megállapított adóforrásnak az államtól eltérő jogi személybe – például az EDF‑be – való befektetését.
(154)
A fenti információk döntő többsége egyértelműen jelzi, hogy [a Francia Köztársaság] a társasági adó megfizetésének mellőzéséből fakadó gazdasági előny biztosítása előtt vagy azzal egyidejűleg nem hozta meg azt a döntést, hogy adómentesség biztosításával befektet az EDF‑be. Ennélfogva a körültekintő piacgazdasági befektető elve nem tűnik alkalmazhatónak erre az intézkedésre. A körültekintő piacgazdasági befektető elvének alkalmazására vonatkozó alábbi megfontolások következésképp másodlagos jellegűek.”
2.

Előzetes megfontolások
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság nem követett el hibát, amikor a megtámadott határozat (113) és azt követő preambulumbekezdéseiben lényegében úgy ítélte meg, hogy rá tartozik annak vizsgálata, hogy a magánbefektető kritériuma alkalmazható‑e a vitatott intézkedésre, amelyet egyértelműen úgy jelöltek meg, mint a Francia Köztársaság részéről a koncesszióba adó járandóságai után fizetendő adóról való lemondást, ahogy az a 2002. április 9‑i feljegyzésben szerepel (lásd a fenti 107. pontot).
Kiindulásként tehát el kell utasítani az EDF által második jogalapjának alátámasztása érdekében megismételt azon állításokat, amelyek szerint a Bizottságnak nem az ezen adó beszedéséről való lemondást kellett volna megvizsgálnia, hanem az EDF feltőkésítését, anélkül hogy megkülönböztetné a tőkejuttatásnak átminősített tartalékokat.
3.

Az első részről
a)

A felek érvei
Az elsődlegesen előterjesztett második jogalap alátámasztására az EDF lényegében arra hivatkozik, hogy a Bizottság, az arra irányuló kötelezettségét megsértve, hogy elemzésében mind a kritérium alkalmazhatósága, mint alkalmazása értékelésének szakaszában figyelembe vegyen minden releváns ténybeli és jogi körülményt, kizárólag a Francia Köztársaság által szolgáltatott információkra és bizonyítékokra támaszkodott, figyelmen kívül hagyva az EDF által közölteket, amit a Bizottság a francia állam és az EDF által benyújtott dokumentumok közötti állítólagos ellentmondásokkal indokolt.
Az EDF ugyanakkor elismeri, hogy „a Bizottság […] futólag megemlítette az EDF által részére benyújtott bizonyítékokat”, és utal e tekintetben a megtámadott határozat (66) preambulumbekezdésére, amely hivatkozik „az EDF által a könyvviteli nyilvántartásához csatolt mintegy negyven, akkori dokumentum[ra]”.
Az EDF ugyanakkor előadja, hogy az általa a Bizottságnak benyújtott 53 dokumentumból mintegy negyvenre nem utalnak a megtámadott határozatban, valamint, hogy azokat ebből következően nem elemezték, anélkül hogy a Bizottság kifejtené, hogy miért állnának ezek ellentmondásban a Francia Köztársaság által benyújtott dokumentumokkal, vagy miért lennének irrelevánsak.
E körülmények között nem vitatható, hogy a jelen ügyben a Bizottság kizárólag a Francia Köztársaság által benyújtott bizonyítékokat vizsgálta meg, ami azt bizonyítja, hogy a Bizottság, gondossági kötelezettségét megsértve, szándékosan megtagadta az EDF által benyújtott dokumentumok vizsgálatát.
Az EDF azt is előadja, hogy bizonyos, az általa a Bizottságnak benyújtott egyes dokumentumokból kitűnő körülmények azt igazolják, hogy amennyiben ezeket figyelembe vették volna, a Bizottság más következtetésekre jutott volna, mint amelyek a megtámadott határozatban szerepelnek. E tekintetben utal a 18. sz. dokumentumban (az EDF levele a ministre de l’Économie [gazdasági miniszter] részére az EDF számviteli és adózási rendszeréről) szereplő körülményekre, a 20. sz. dokumentumra (a ministère des Finances‑ban [pénzügyminisztérium] tartott 1995. október 27‑i megbeszélés emlékeztetője), a 22. sz. dokumentumra (az EDF által a ministère de l’Économie, des Finances et du Plan [gazdasági, pénzügyi és tervezési minisztérium] részére küldött levélre, amely tartalmaz egy „Az EDF 1994. 12. 31‑i mérlegének átdolgozása” című mellékletet), a 23. sz. dokumentumra (az EDF levele a ministère du Budget [költségvetési minisztérium] részére, amellyel megküld egy „Az EDF mérlegének átalakítására irányuló javaslat” című mellékletet), a 32. sz. dokumentumra (a ministre de l’Économie et des Finances [gazdasági és pénzügyminiszter] és a ministre de l’Industrie, de la Poste et des Télécommunications [ipari, postaügyi és távközlési miniszter] levele), azzal, hogy ezt a dokumentumot figyelembe vették az említett határozatban, az 50–56. sz. dokumentumokra (a hitelminősítő intézetek akkori véleményei, amelyeket figyelembe vettek az Oxera 2013‑as tanulmányában), valamint az 57. sz. dokumentumra (a „Pan‑European utilities” című tanulmány); e dokumentumokat a keresetlevél 77. pontjában szereplő táblázat sorolja fel.
Az EDF ehhez hozzáteszi, hogy valótlanok a Bizottság azon állításai, amelyek szerint figyelembe vette ezeket a dokumentumokat, valamint, hogy a megtámadott határozatban kizárólagosan hivatkozott két dokumentum, amelyeket az EDF által a Bizottságnak megküldött dokumentumként ismertettek, valójában a Francia Köztársaság által is megküldött dokumentumok.
Az EDF úgy véli, hogy a Bizottság nem állíthatja, hogy a pusztán az EDF által benyújtott dokumentumok figyelmen kívül hagyására vonatkozó döntés önmagában az elmélyült elemzés bizonyítéka.
Az EDF úgy véli, hogy a 2016. március 16‑iFrucona Košice kontra Bizottság ítélet (
T‑103/14
,
EU:T:2016:152
) és a 2016. május 26‑iFranciaország és IFP Énergies nouvelles kontra Bizottság ítélet (
T‑479/11 és T‑157/12
, fellebbezés alatt,
EU:T:2016:320
) alátámasztják azon állításait, amelyek szerint a Bizottságnak minden releváns adatot figyelembe kell vennie, még akkor is, ha azt az intézkedés kibocsátója, vagyis az érintett tagállam nem nyújtotta be.
Ezenkívül az EDF előadja, hogy a keresetlevél 80. pontjában hivatkozott dokumentumok tárgyilagos és pártatlan értelmezése egyértelműen bizonyítja, hogy a szóban forgó intézkedés a feltőkésítésére vonatkozó döntés, amelyet szerinte azonosít például az által a Bizottsághoz benyújtott 20. sz. dokumentum.
Végül, a Frucona Košice ítéletet követően előterjesztett észrevételei keretében a Francia Köztársaság által is támogatott felperes azt állítja, hogy az említett ítéletnek megfelelően, mivel a Bizottság köteles minden releváns körülményt figyelembe venni, ezért nem hagyhatja figyelmen kívül az állam és az EDF által vele közölt körülményeket, még ha kész is túllépni az állam által közölt körülményeken és figyelmen kívül hagyni az állam szubjektív véleményét.
A Francia Köztársaság az EDF érvelésének alátámasztása érdekében előadja, hogy a megtámadott határozat (87)–(108) preambulumbekezdése csak leírja azt a kilenc dokumentumot, amelyeket a francia hatóságok Bizottsághoz intézett 2013. július 1‑jei észrevételeihez csatoltak, de nem ismerteti azokat az indokokat, amelyek miatt e dokumentumok alapján a Bizottság úgy döntött, hogy a magánbefektető kritériuma nem alkalmazható a jelen ügyben.
A Francia Köztársaság benyújt egy táblázatot (a beavatkozási beadvány 10. melléklete), amelyben észrevételekkel ellátva felsorolja az általa és az EDF által benyújtott, a Bizottság által annak ellenére figyelmen kívül hagyott dokumentumokat, hogy álláspontja szerint azok alapvető fontosságú adatokat tartalmaztak a kritérium jelen ügyben történő alkalmazhatóságának értékelése szempontjából.
A Francia Köztársaság e tekintetben három példát említ.
Először, a Francia Köztársaság hivatkozott az EDF pénzügyi igazgatójának a pénzügyminisztérium irányítása alá tartozó, az Államkincstár finanszírozásért és részesedésekért felelős szolgálata vezetőjéhez intézett, 1997. február 19‑i levelére, amelyre a Bizottság csak utal a megtámadott határozat (88) és (91) preambulumbekezdésében, anélkül hogy okfejtésében figyelembe venné azt, holott e levél bizonyítja, hogy a francia állam és az EDF között 1997. április 8‑án kötött, az 1997–2000 közötti időszakra vonatkozó vállalkozási szerződés (a továbbiakban: vállalkozási szerződés) előkészítése során az említett állam megvizsgálta az általa részvényesként kapott díjat az 1997–2000 közötti időszakban, többek között gazdasági‑pénzügyi megfontolások alapján. E levél ugyanis ismerteti azokat az előrejelzéseket, amelyek az említett vállalkozási szerződés feltevésen alapulnak (a díjak alakulása, a részvényes állam díjazásának módja, befektetési és adósságcsökkentési célok).
Másodszor, a Francia Köztársaság hivatkozik az EDF által készített, a francia Szenátusnak kérésére 1997. szeptember 15‑én továbbított, 1996. július 27‑i elemző feljegyzésre, valamint arra, hogy azt a Bizottság csak megemlíti a megtámadott határozat (88) preambulumbekezdésében, holott e feljegyzés azt bizonyítja, hogy a szóban forgó intézkedés meghozatala során a francia állam aggodalmai egy nyilvános részvényesének feleltek meg. E feljegyzés különösen a nyilvános részvényes díjazásának perspektíváival foglalkozott, figyelemmel az ágazatban működő európai vállalkozások mérlegeire.
Harmadszor, a Francia Köztársaság hivatkozik az EDF által 1995. december 26‑án a gazdasági, pénzügyi és tervezési minisztérium részre küldött levélre, amely tartalmaz egy „Az EDF 1994. 12. 31‑i mérlegének átdolgozása” című mellékletet, amelyet a Bizottság a megtámadott határozatban nem vett figyelembe, és amely olyan számviteli elemzéseket tartalmaz, amelyek bizonyítják, hogy az EDF tőkéjének átcsoportosítását és ennek következményeit a francia állam részletesen megvizsgálta már 1995‑ben.
A Bizottság vitatja ezt az érvelést.
b)

A Törvényszék álláspontja
Az EDF lényegében arra hivatkozik, hogy a Bizottság a magánbefektető kritériumának a vitatott intézkedésre való alkalmazhatóságának vizsgálata során, gondossági kötelezettségét megsértve nem vett figyelembe számos, az EDF által részre benyújtott dokumentumot, és egyéb magyarázat nélkül azon dokumentumok vizsgálatára szorítkozott, amelyeket a Francia Köztársaság nyújtott be neki, holott az említett dokumentumokban feltárt körülmények alapján arra a következtetésre kellett volna jutnia, hogy az említett kritérium alkalmazható.
Először emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben egy tagállam a közigazgatási eljárás során a magánbefektető kritériumára hivatkozik, kétség esetén az ő feladata egyértelműen, objektív, ellenőrizhető és korabeli szempontok alapján bizonyítani, hogy a végrehajtott intézkedés az ő részvényesi minőségéből ered, valamint, hogy az előírt előzetes gazdasági értékeléseken alapul (lásd ebben az értelemben: C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet, 82., 85. és 104. pont).
Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy a gondossági kötelezettség, amely a megfelelő ügyintézés elvéhez kapcsolódik, és általános jelleggel alkalmazandó az uniós adminisztráció által a nyilvánossággal fennálló kapcsolatai során tanúsított tevékenységre, megköveteli, hogy az uniós adminisztráció gondosan és körültekintően járjon el (2017. április 4‑i ombudsman kontra Staelen ítélet,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
,
34.
pont).
Azokban az esetekben, amikor az Unió intézményei mérlegelési jogkörrel rendelkeznek, az uniós jogrend által a közigazgatási eljárás vonatkozásában előírt biztosítékok tiszteletben tartásának még nagyobb jelentősége van. E garanciák között szerepel különösen a hatáskörrel rendelkező intézmény azon kötelezettsége, hogy alaposan és pártatlanul megvizsgálja az adott ügy valamennyi releváns elemét, továbbá az érdekelt azon joga, hogy e határozat meghozatala előtt kifejthesse az álláspontját, valamint hogy megfelelően megindokolják a vele szemben meghozott határozatot. A Bíróság és a Törvényszék csak így tudja vizsgálni a mérlegelési jogkör gyakorlásának alapjául szolgáló ténybeli és jogi elemek együttes fennállását (1991. november 21‑iTechnische Universität München ítélet,
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
,
14.
pont).
Ezenkívül, a Bíróságnak az állami támogatások terén a bizonyításfelvételre vonatkozó elvekkel kapcsolatos állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Bizottság köteles a kifogásolt intézkedések vizsgálatára irányuló eljárást alaposan és pártatlanul lefolytatni abból a célból, hogy a végleges határozat meghozatala során a lehető legteljesebb körű és legmegbízhatóbb információk álljanak rendelkezésére (lásd: 2014. április 3‑iFranciaország kontra Bizottság ítélet,
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
,
63.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Harmadszor emlékeztetni kell arra is, hogy az uniós bíróságnak az állami támogatással kapcsolatos határozat jogszerűségét azon információk alapján kell megítélnie, amelyek a határozat meghozatalakor a Bizottság rendelkezésére álltak (2008. április 15‑iNuova Agricast ítélet,
C‑390/06
,
EU:C:2008:224
,
54.
pont; 2010. szeptember 2‑iBizottság kontra Scot ítélet,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
,
91.
pont).
Végül negyedszer, jóllehet az állami támogatások ellenőrzése keretében a tagállamnak az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése szerinti lojális együttműködési kötelezettség értelmében a Bizottság rendelkezésére kell bocsátania minden olyan adatot, amely lehetővé teszi a Bizottság számára a szóban forgó intézkedés államitámogatás‑jellegéről történő állásfoglalást, a Bizottságnak a gondos és pártatlan vizsgálatra irányuló kötelezettsége értelmében alaposan meg kell vizsgálnia a tagállam által a rendelkezésére bocsátott adatokat. A hivatalos vizsgálati eljárás szellemével összhangban – amely eljárás az érintett feleknek a Bizottság információs forrásának szerepét osztja – e kötelezettség azon információkkal kapcsolatban is terheli a Bizottságot, amelyeket az érintett felek közöltek vele (lásd: 2015. június 25‑iSACE és Sace BT kontra Bizottság ítélet,
T‑305/13
,
EU:T:2015:435
,
112.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben nem vitatott, hogy a Francia Köztársaság hivatkozott a magánbefektető kritériumára a közigazgatási eljárás során (lásd az eredeti határozat (95) preambulumbekezdését, a fenti 31. pont). Következésképpen az ő feladata egyértelműen, objektív, ellenőrizhető és korabeli szempontok alapján bizonyítani, hogy a végrehajtott intézkedés az ő részvényesi minőségéből ered, valamint, hogy az előírt előzetes gazdasági értékeléseken alapul (lásd ebben az értelemben: C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet, 82., 85. és 104. pont).
A Francia Köztársaság által is támogatott felperes ebben az első részben azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem vette figyelembe az EDF által e tekintetben benyújtott összes bizonyítékot és kizárólag a Francia Köztársaság által benyújtott bizonyítékok összességét vagy egy részét vizsgálta meg.
Kiindulásként rá kell mutatni, hogy az EDF állításai rendkívül általános jellegűek és különösen kevéssé részletesek azon állítólagosan jelentős körülmények azonosítása tekintetében, amelyek az általa a Bizottságnak benyújtott, de a Bizottság által meg nem vizsgált dokumentumokban szerepelnek.
Az EDF ugyanis pusztán egy táblázat bemutatására szorítkozik a keresetlevél 77. pontjában, amelyben egy 50 (nem pedig 53, ahogy az a keresetlevél 78. pontjában szerepel), általa a Bizottságnak benyújtott dokumentumot tartalmazó listát közöl. E dokumentumok közül tíz vonatkozásában kiemeli, hogy azokra hivatkoznak a megtámadott határozatban, a többi vonatkozásában pedig annak előadására szorítkozik, hogy azokra a Bizottság nem hivatkozik és
a fortiori
nem is elemezte őket. Következésképpen e dokumentumokat indokolás nélkül figyelmen kívül hagyták, holott a Bizottságnak figyelembe kellett vennie minden releváns ténybeli és jogi körülményt.
Ezt követően, a keresetlevél 80. pontjában az EDF utal „egyes indokolás nélkül figyelmen kívül hagyott körülményekre”, amelyek a keresetlevél A‑7. mellékletéhez csatolt dokumentumokban szerepelnek, és amelyek alapján véleménye szerint a Bizottságnak úgy kellett volna tekinteni, hogy a magánbefektető kritériuma alkalmazható a vitatott intézkedésre:
–
„18.[sz.] dokumentum: »Jobb közvetítés a részvényes‑tulajdonos, a szabályozó és a koncesszióba adó szerepei között«;
–
20.[sz.] dokumentum: »Az EDF feltőkésítése oly módon, hogy a koncesszióba adó járandóságait és a kapcsolódó felújításokra szánt céltartalékokat tőkévé alakítják, annak érdekében, hogy kialakítsák a részvényes díjazásának állandó alapját«;
–
22.[sz.] dokumentum: »Az EDF 1994.12.31‑i mérlege alakulására irányuló javaslat, FEH‑ből saját tőke, a koncesszióba adó járandóságának átalakítása [nyilvános forgalmúvá]«;
–
23.[sz.] dokumentum: »A saját tőke átcsoportosítása a mérleg forrásoldalára« (lásd az 1.1., 1.2. és 1.3. pontot);
–
32.[sz.] dokumentum: »Az állam díjazásának ambiciózus célja«;
–
50–56.[sz.] dokumentum: a hitelminősítő intézetek jelentései, amelyek észrevételeket tartalmaznak az Oxera által (2013‑ban) végzett elemzésben összehasonlítási alapként igénybe vett vállalkozások teljesítményeit és kilátásait illetően. E dokumentumok az európai gazdasági összefüggéssel kapcsolatos elemeket tartalmaznak, valamint a vállalkozások által az új kilátásokkal való szembenézés érdekében alkalmazott intézkedések leírását. Fontos adatokról van szó, amelyeket a Bizottság indokolás nélkül hagyott figyelmen kívül.
–
57.[sz.] dokumentum: »Morgan Stanley, pan‑European utilities«: e lényeges korabeli dokumentumot, amelyből egyértelműen kitűnik, hogy milyen módszereket és megközelítéseket követett volna egy magánbefektető, a Bizottság megmagyarázhatatlan módon figyelmen kívül hagyta”.
Az EDF ebből azt a következtetést vonja le, hogy a Bizottság tudatosan és indokolás nélkül hagyta figyelmen kívül azokat a dokumentumokat, amelyek ellentmondtak az álláspontjának.
Először, a Bizottság a fenti 138. pontban felidézett gondossági kötelezettsége alapján nem lehet köteles arra, hogy a megtámadott határozatban megemlítsen minden olyan dokumentumot, illetve állást foglaljon minden olyan dokumentummal kapcsolatban, amelyet részére az EDF átadott, anélkül hogy alátámasztotta volna annak relevanciáját a Bizottság által végzendő vizsgálat szempontjából.
Nem lehet tehát azt kifogásolni, hogy a Bizottság e tekintetben megsértette gondossági kötelezettségét.
Ezenkívül, amennyiben az EDF arra is hivatkozik, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét, emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az indokolási kötelezettség terjedelme a kérdéses jogi aktus természetétől, valamint elfogadásának körülményeitől függ. Az indokolásnak világosan és egyértelműen kell tartalmaznia az intézmény érvelését oly módon, hogy lehetővé tegye egyrészt az uniós bíróság számára a jogszerűség felülvizsgálatára vonatkozó hatásköre gyakorlását, másrészt az érdekeltek számára jogaik védelme és a döntés megalapozottságának megítélhetősége érdekében a meghozott intézkedés indokainak megismerését. Nem követelmény, hogy az indokolás az összes releváns ténybeli és jogi elemet tartalmazza, minthogy azt a kérdést, hogy egy jogi aktus indokolása megfelel‑e az EUMSZ 296. cikk második bekezdése követelményeinek, nemcsak szövegére, hanem körülményeire, valamint az adott tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére is figyelemmel kell vizsgálni. Így közelebbről a Bizottságnak nem kell állást foglalnia az érdekeltek által elé terjesztett minden érvet illetően, hanem elég, ha a határozat rendszerét illetően alapvető fontossággal bíró tényeket és jogi érveket ismerteti (lásd: 2003. március 6‑iWestdeutsche Landesbank Girozentrale és Land Nordrhein‑Westfalen kontra Bizottság ítélet,
T‑228/99 és T‑233/99
,
EU:T:2003:57
,
–
280.
pont).
Ebből következik, hogy indokolási kötelezettsége alapján a Bizottságnak a megtámadott határozatban nem kell állást foglalnia minden egyes, az EDF által hozzá benyújtott dokumentumról.
Az EDF érvelésének annyiban sem lehet helyt adni, amennyiben az az indokolás esetleges hiányosságára vonatkozik.
Másodszor, az EDF által a keresetlevél 80. pontjában említett dokumentumokat illetően, amelyek vonatkozásában olyan „körülményekre” hivatkozik, amelyeket a Bizottság nem észlelt vagy figyelmen kívül hagyott, meg kell állapítani, hogy azok a legalábbis lakonikus hivatkozások, amelyekre az EDF utal, nem a Bizottság által vizsgált vitatott intézkedésre vonatkoznak, hanem legfeljebb az EDF által tévesen értelmezett intézkedésre, vagyis az EDF feltőkésítésére. Másrészt egyik hivatkozott dokumentum sem utal, még együttesen értelmezve sem a vitatott intézkedésre. Az EDF érvelése tehát ténybelileg hibás.
Ezenkívül meg kell állapítani, hogy az EDF semmi olyan magyarázatot nem terjeszt elő, amely lehetővé tenné annak megértését, hogy az általa a keresetlevél 80. pontjában hivatkozott „körülmények” mennyiben lennének alkalmasak arra, hogy állításának megfelelően radikálisan cáfolják, vagy akár megdöntsék a magánbefektető kritériumának Bizottság által végzett elemzését.
Harmadszor, rá kell mutatni, ahogy azt a Bizottság kifejti, hogy még ha nem is utal kifejezetten az EDF által hivatkozott valamennyi dokumentumra, mindazonáltal az EDF által előterjesztett és állítólagosan figyelmen kívül hagyott körülményeket figyelembe vették a megtámadott határozatban.
A francia állam különböző szerepeinek – részvényes, koncesszióba adó és szabályozó – tisztázására (a keresetlevél A‑7–18. sz. melléklete), valamint az állam díjazásával kapcsolatos „ambiciózus” célra (a keresetlevél A‑7–32. sz. melléklete) ugyanis hivatkozik a megtámadott határozat (89) preambulumbekezdése, valamint (95) preambulumbekezdésének harmadik francia bekezdése.
Az EDF feltőkésítésének műveletét, amely díjazási alapot biztosít a részvényes állam számára (a keresetlevél A‑7–20. sz. melléklete), a mérleg alakulására irányuló javaslatokat (a keresetlevél A‑7–22. sz. melléklete), valamint az EDF saját tőkéjének átcsoportosítását (a keresetlevél A‑7–23. sz. melléklete) a Francia Köztársaság által alkalmazott ügyleti módszereknek megfelelően a megtámadott határozat (25)–(30) és (100)–(103) preambulumbekezdése ismerteti.
Azon munkálatokra és találkozókra, amelyekre 1995 óta az EDF és felügyeleti hatóságai között került sor, és amelyekből az EDF által a keresetlevél 80. pontjában hivatkozott dokumentumok származnak, a megtámadott határozat (28), (89) és (90) preambulumbekezdése utal; ezekben a Bizottság inkább azok következtetéseivel, mintsem a lefolyásukkal foglalkozik, ami nem kifogásolható.
Egyébként a hitelminősítő intézeteknek az Oxera 2013. évi tanulmányának elkészítése során figyelembe vett, vitathatatlanul korabeli jelentéseit (a keresetlevél A‑7–50–A‑7–56. sz. melléklete) illeti, rá kell mutatni, hogy azok nem kifejezetten az EDF‑re vonatkoznak, és még kevésbé a vitatott intézkedésre.
Az első hitelminősítő intézettől származó jelentés címe „Rating methodology – European electric utilities”, és az 1999‑ben átalakulóban lévő ágazat általános elemzésére vonatkozik. Nem tartalmaz semmilyen kifejezetten az EDF‑nek a mérlege szerkezetéből és a felújításokra szánt céltartalékokból származó számviteli és adóügyi helyzetére vonatkozó elemzést. Még a vállalkozás feltőkésítésére és mérlegének átstrukturálására sem utal. Kizárólag a keresetlevél mellékleteinek 875. oldala mutat be sematikus jelleggel néhány általános jellegű információt a vállalkozás minősítését illetően.
A keresetlevél A‑7–51–A‑7–55. sz. mellékletét egy hitelminősítő intézet által készített öt elemzés képezi, amelyek az EDF‑től eltérő vállalkozásokra vonatkoznak.
E különböző jelentések tehát semmilyen módon nem hasznosak az indokolás kifejtése, illetve a tényleges vitatott intézkedés megértése szempontjából; legfeljebb olyan összefüggéssel kapcsolatos elemeket jelentenek, amelyekre az Oxera‑tanulmány támaszkodik.
Magát a konkrét, 2013‑ban készített Oxera‑tanulmányt a megtámadott határozat (144) preambulumbekezdésének harmadik francia bekezdése mutatja be, vagyis azt a Bizottság figyelembe vette.
Ami végül a teljes energiaágazatra, nem pedig konkrétan az EDF‑re vonatkozó banki jelentést (a keresetlevél A‑7‑57. sz. melléklete) illeti, rá kell mutatni, hogy a megtámadott határozat (144) preambulumbekezdésének harmadik francia bekezdésében a Bizottság kifejti azokat az okokat, amelyek miatt úgy vélte, hogy az EDF‑től eltérő vállalkozások által fizetett osztalékok nem jelentettek viszonyítási alapot a francia állam részére az EDF tőkejuttatásai címén fizetett díjazásokat illetően, azzal, hogy a határozatát igazoló más megfontolásokat még a Francia Köztársaság szerint is megvizsgált (e tekintetben utal az említett határozat (87) preambulumbekezdésére, (102) preambulumbekezdésének harmadik francia bekezdésére, (107) preambulumbekezdésének nyolcadik francia bekezdésére és (161) preambulumbekezdésére).
Azt is meg kell állapítani, hogy a Francia Köztársaság által a beavatkozási beadványban hivatkozott három dokumentumot a Bizottság szintén figyelembe vette.
Meg kell ugyanis állapítani először azt, hogy az EDF pénzügyi igazgatójának 1997. február 19‑i levelét, amely „a vállalkozási szerződéshez kapcsolódó pénzügyi forgatókönyv feltevéseiről” szól, a megtámadott határozat (90) és (91) preambulumbekezdése ismerteti. E levél egyáltalán nem hivatkozik a vitatott intézkedésre, és a benne található elemek alapján nem lehet megállapítani a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságát, amit végeredményben a Bizottság is kifejt a megtámadott határozat (132) és azt követő preambulumbekezdéseiben.
Másodszor, az 1996. július 27‑i elemző feljegyzés csak igen általános fejtegetéseket tartalmaz a szabályozók magatartásáról és a részvényesek díjazásáról a külföldi villamosenergia‑ágazatban, az EDF‑re vonatkozó hasznos következtetés nélkül.
Végül harmadszor, az EDF 1995. december 26‑i levelét, közelebbről annak a „Az EDF 1994. 12. 31‑i mérlegének átdolgozása” című mellékletét illetően az alábbiakra kell rámutatni.
Az EDF 1995. december 26‑i leveléhez több dokumentumot csatoltak. Először is több diagram ábrázolja az átcsoportosítást megelőzően és azt követően a mérlegben a „nyilvános koncessziók” (más néven helyi önkormányzati koncessziók) pozícióját; e koncessziók eltérnek a FEH koncessziótól, ahogy azt a keresetlevél A‑7‑23. és A‑7‑24. sz. melléklete is tanúsítja, amelyekből egyértelműen kitűnik e két koncessziótípus eltérő kezelése, amelyre röviden utal a pénzügyi bizottság nevében eljáró Migaud főelőadó jelentése is (javított 204. sz., a továbbiakban: Migaud‑jelentés) (a beavatkozási beadvány I‑8. melléklete). Másodszor, ugyanezen koncessziókat illetően szerepel egy, „a jelenlegi számviteli rendszer és a tervezett új rendszer közötti összehasonlítás”. Harmadszor, továbbra is az említett koncessziók vonatkozásában tárgyalásra kerülnek „a koncesszióba adó és a koncessziós jogosult azon finanszírozásai, amelyek az avulás számításának, illetve az értékvesztés két fél által viselt megfelelő része meghatározásának alapjául szolgáltak”. Negyedszer, beterjesztenek egy „Az 1994. 12. 31‑i mérleg átdolgozása” című mellékletet. E melléklet három alrészből áll: az első „az EDF koncesszióval és mérlegátdolgozással kapcsolatos utolsó javaslatainak megfelelően átdolgozott mérleg”, amelyben megkülönböztetik az „F. H.” koncessziókat és a nyilvános koncessziókat (az ezen első részt bemutató táblázatot illetően, abban vitathatatlanul szerepelnek a mérleg forrásoldalán a FEH státuszának módosítását követően tervezett, az 1997‑ben bekövetkezettekhez hasonló módosításai, viszont a felhasznált céltartalékok átcsoportosításának adójogi következményeire nem hivatkoznak); a második „ugyanaz a mérleg, de oly módon bemutatva, amely kiemeli a [nyilvános] koncessziókhoz kapcsolódó átdolgozásokat”; a harmadik „egy harmadik táblázat, amely elkülönítve mutatja a mérleg [nyilvános] koncessziókhoz kapcsolódó rovatait (az előző táblázat kiszürkített elemei), annak érdekében, hogy kiemeljék a [nyilvános] koncessziókhoz kapcsolódó átdolgozások logikáját”. Ötödször bemutatják „az EDF mérlege [nyilvános] koncessziók számláinak hosszú távú alakulását”, néhány rövid előrejelzéssel 2015‑ig.
Egyrészt meg kell állapítani, hogy az EDF 1995. december 26‑i levelében és annak mellékleteiben egyáltalán nem hivatkoznak a vitatott intézkedésre.
Másrészt meg kell állapítani, hogy a Bizottság az EDF 1995. december 26‑i levelében található ritka releváns elemeket a megtámadott határozat (25)–(30) és (100)–(103) preambulumbekezdésében figyelembe vette; a határozat ezenkívül a (26), (89) és (90) preambulumbekezdésben utal a francia állam, valamint az EDF között 1995 óta folyt munkálatok és tartott találkozók tényére. E preambulumbekezdések részletesen ismertetik a vitatott intézkedés számviteli és adójogi vetületeit, amelyekről végeredményben nem is állítják, hogy hibásak lennének.
Végül nem lehet azt kifogásolni, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban a 97–1026. számú törvény EDF és a francia állam között folyt előkészítő munkálatainak a következtetéseivel foglalkozott, nem pedig azok lefolyásával, annál is inkább, mivel ezek nem támasztják alá, hogy bármilyen módon figyelembe vették volna a vitatott intézkedést és annak állítólagos befektetési hatásait.
Egyebekben a beavatkozási beadvány 10. mellékletében szereplő, a figyelmen kívül hagyott dokumentumok észrevételekkel ellátott kivonatait tartalmazó táblázatot illetően, anélkül hogy szükség lenne arra, hogy a Törvényszék döntsön egy ilyen, a beavatkozási beadvány mellékletében szereplő táblázatra való hivatkozás elfogadhatóságáról, meg kell állapítani, hogy egyik idézett rész, illetve észrevétel sem utal a vitatott intézkedésre.
A fenti 173. pontban hivatkozott kivonatok legfeljebb arra az összefüggésre vonatkoznak, amelyben ezt az intézkedést meghozták, és amelyről nem állítják, hogy azt a Bizottság nem vette figyelembe.
Következésképpen az EDF nem támasztja alá, hogy a Bizottság nem tett eleget gondossági kötelezettségének, amikor nem vizsgálta meg vagy nem vette figyelembe az általa hozzá benyújtott dokumentumokat, ahogy azt sem bizonyítja, hogy a Bizottság nem tett eleget indokolási kötelezettségének.
Ebből következően az elsődlegesen előterjesztett második jogalap első részét el kell utasítani, részben mint ténybelileg alaptalant, egyebekben pedig mint megalapozatlant.
4.

A második részről
a)

A felek érvei
Második jogalapja második, arra alapított részének alátámasztása érdekében, hogy összekeverték a magánbefektető kritériumának alkalmazhatósága, illetve e kritérium alkalmazása körébe tartozó körülményeket, az EDF emlékeztet arra, hogy a Bizottság úgy vélte, hogy a magánbefektető kritériuma nem alkalmazható a jelen ügyben, mivel a Francia Köztársaság „a társasági adó megfizetésének mellőzéséből fakadó gazdasági előny biztosítása előtt vagy azzal egyidejűleg nem hozta meg azt a döntést, hogy adómentesség biztosításával befektet az EDF‑be”.
Márpedig az EDF szerint a Bizottság érvelése a releváns ténybeli és jogi elemek elemzésében szereplő különböző pontatlanságokon alapul, valamint figyelmen kívül hagyja a T‑156/04. és C‑124/10. P. sz. ügyekben hozott ítéletekből következő tanulságokat.
Az EDF szerint a Bíróság kimondta, hogy a magánbefektető kritériumának alkalmazhatósága attól függ, hogy az állam milyen minőségében jár el: részvényesként vagy közhatalomként.
Ezenfelül, mivel a szóban forgó intézkedés olyan vállalkozás feltőkésítése, amelynek az állam részvényese, a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy ez az intézkedés jellegénél fogva annak bizonyítására irányult, hogy az állam a magánbefektetőével összehasonlítható befektetési célt követett.
A megtámadott határozat ily módon figyelmen kívül hagyja a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet tanulságait az „adókedvezmény” elképzelését illetően, ezenkívül pedig szinte szisztematikusan összekeveri a kritérium alkalmazhatóságára és alkalmazására vonatkozó feltételeket.
E tekintetben az EDF előadja, hogy a megtámadott határozatnak az állam díjazásának növeléséről szóló (132)–(135) preambulumbekezdése a kritérium alkalmazásának, nem pedig alkalmazhatóságának körébe tartozik, ahogy az említett határozatnak a szóban forgó befektetés megtérülését tárgyaló (140)–(144) preambulumbekezdése is.
Az EDF végül hozzáteszi, hogy egyrészt a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet 82. és 84. pontjának tartalma nem az, amit a Bizottság nekik tulajdonít, valamint azok a kritérium alkalmazhatóságát ahhoz kapcsolják, hogy az állam milyen minőségében járt el, másrészt pedig, hogy a befektetési döntés megtérülésének kérdése elkülönül attól a kérdéstől, hogy az állam milyen minőségében járt el, és a teszt alkalmazásának körébe tartozik. Ennélfogva a Bizottság azáltal, hogy ennek az ellenkezőjét állítja, figyelmen kívül hagyja a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítéletet.
A Francia Köztársaság a maga részéről úgy véli, hogy a Bizottságnak mindenekelőtt önállóan el kellett volna döntenie, hogy az EDF feltőkésítésére vonatkozó döntés az állam által nyilvános részvényesként vagy közhatalomként hozott döntés volt‑e, majd meg kellett volna vizsgálnia a kizárólag a kritérium alkalmazásának körébe tartozó megtérülés kérdését.
A Bizottság úgy véli, hogy ez az érvelés megalapozatlan.
b)

A Törvényszék álláspontja
A Francia Köztársaság által is támogatott EDF lényegében arra hivatkozik, hogy a Bizottság szisztematikusan összekeverte a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságát illetően megkövetelt elemzést az említett kritérium alkalmazására vonatkozó elemzéssel.
E tekintetben az EDF előadja az alábbiakat.
Egyrészt az EDF előadja, hogy a Bíróság kimondta, hogy a magánbefektető kritériumának alkalmazhatósága attól függ, hogy az állam részvényesi vagy közhatalmi minőségében járt‑e el. Álláspontja szerint, mivel a vitatott intézkedés egy olyan vállalkozás feltőkésítése volt, amelynek az állam részvényese, a Törvényszék a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet 259. pontjában azt mondta ki, hogy ez az intézkedés jellegénél fogva annak bizonyítására irányul, hogy az állam a magánbefektetőével összehasonlítható befektetési célt követett.
Ennek az érvelésnek nem lehet helyt adni.
A vitatott intézkedés ugyanis, ellentétben az EDF által előadottakkal, nem e vállalkozás feltőkésítése, hanem a koncesszióba adó járandóságai után fizetendő adó beszedéséről való lemondás (lásd a fenti 106. és 107. pontot). A szóban forgó érvelés tehát a T‑156/04. és C‑124/10. P. sz. ügyekben hozott ítéletek téves értelmezésén alapul.
Ezenkívül meg kell állapítani, hogy a szóban forgó érvelés valójában azt kívánja elismertetni, hogy a T‑156/04. és C‑124/10. P. sz. ügyekben hozott ítéletekből az következik, hogy mivel az intézkedés a feltőkésítés, ebből következően az állam részvényesi minőségében járt el, ezáltal jellegénél fogva a magánbefektetőével összehasonlítható befektetési célt követett, aminek alapján a Bizottságnak meg kellett volna állapítania a kritérium alkalmazhatóságát.
Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy a T‑156/04. és C‑124/10. P. sz. ügyekben hozott ítéletek nem prejudikáltak a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságával kapcsolatban.
Éppen ellenkezőleg, a Bíróság a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítéletében kimondta, hogy:
„82.
[…] ha valamely tagállam a közigazgatási eljárás során az említett kritériumra hivatkozik, kétség esetén az ő feladata egyértelműen, objektív és ellenőrizhető szempontok alapján bizonyítani, hogy a végrehajtott intézkedés az ő részvényesi minőségéből ered.
83.
E szempontokból világosan ki kell tűnnie, hogy az érintett tagállam a gazdasági előny nyújtását megelőzően vagy azzal egyidejűleg […] meghozta azt a döntést, hogy a ténylegesen végrehajtott intézkedéssel befektet az ellenőrzött állami vállalkozásba.”
Másként fogalmazva, nem elegendő, ha az állam azt állítja, hogy befektetés végrehajtására vonatkozó döntést hozott, valamint, hogy az intézkedés részvényesi minősége alá tartozik, hanem az ő feladata ezt egyértelműen, objektív, ellenőrizhető és korabeli szempontok alapján bizonyítani.
Ebből következően a szóban forgó érvelés a T‑156/04. és C‑124/10. P. sz. ügyekben hozott ítéletek téves értelmezésén alapul.
Másrészt a Francia Köztársaság által is támogatott EDF lényegében arra hivatkozik, hogy a Bizottság a kritérium alkalmazhatósága vizsgálatának címén tévesen értékelte a francia állam díjazásának növekedését és az intézkedés megtérülését (amelyet az EDF tévesen minősített „befektetésnek”), mivel e kritériumok álláspontja szerint a magánbefektető kritériuma alkalmazásának körébe tartoznak.
Márpedig a Bíróság a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítéletében a következőket mondta ki:
„84.
Ezzel összefüggésben többek között olyan szempontokat lehet elvárni, amelyekből kitűnik, hogy e döntés olyan gazdasági értékeléseken alapul, amelyek összemérhetők azokkal, amelyeket a jelen ügy körülményei között az említett tagállaméhoz lehető legközelebbi helyzetben lévő, észszerűen gondolkodó magánbefektető az említett befektetés végrehajtása előtt lefolytatott volna annak érdekében, hogy meghatározza az ilyen befektetés jövőbeli jövedelmezőségét.
85.
Ezzel szemben az említett előny nyújtása után lefolytatott gazdasági értékelések, az érintett tagállam által végrehajtott befektetés tényleges jövedelmezőségének visszamenőleges megállapítása, vagy a ténylegesen lefolytatott eljárás megválasztásának utólagos igazolásai nem lehetnek elegendőek annak bizonyításához, hogy e tagállam az előny nyújtása előtt vagy azzal egyidejűleg, részvényesi minőségében ilyen döntést hozott (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Franciaország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 71. és 72. pontját).”
Ennélfogva nem lehet azt kifogásolni, hogy a Bizottság a kritérium alkalmazhatóságának értékelésétől kezdve foglalkozott az állítólagos befektetés megtérülésével.
Ennélfogva el kell utasítani az elsődlegesen előterjesztett második jogalap második részét.
5.

A harmadik részről
a)

A felek érvei
A Francia Köztársaság által is támogatott EDF elsődlegesen előterjesztett második jogalapja harmadik részének alátámasztására előadja, hogy a Bizottság tévesen zárta ki, hogy a magánbefektető kritériuma alkalmazható legyen a jelen ügyben, azzal az indokkal, hogy a Francia Köztársaság összekeverte közhatalmi és részvényesi minőségét, vagyis, hogy az intézkedést a részvényesi jogállásával kapcsolatos megfontolásokkal egyidejűleg a közhatalmi jogállásával kapcsolatos megfontolások alapján is hozta, amit a Bizottság szerint az is bizonyít, hogy a francia hatóságok által benyújtott dokumentumokban összefonódnak az állam díjazására vonatkozó, illetve az egyéb, az EDF mérlegének átstrukturálását követően a fizetendő adó összegére vonatkozó megfontolások.
Az EDF úgy véli, hogy ez az érv egyszerre alapul a dokumentumok téves és egyoldalú értelmezéséből fakadó ténybeli tévedéseken, valamint a magánbefektető kritériuma jellegével kapcsolatos téves jogalkalmazáson.
A ténybeli tévedéseket illetően az EDF úgy véli, hogy számos dokumentum – közelebbről a Bizottsághoz 2013. júliusban benyújtott észrevételeihez csatolt 23–25. mellékletre (a keresetlevél A‑7‑23–A‑7‑25 sz. mellékletei) hivatkozik – azt bizonyítja, hogy a mérlege tervezett átstrukturálása által az általa fizetendő adóra gyakorolt hatásokat párhuzamosan, de elkülönítve vizsgálták a részvényes állam díjazását érintő következményekkel, és ez nem támasztja alá, hogy bármilyen összefonódás állt volna fenn azon adóügyi és befektetési megfontolások között, amelyek az államot vezették.
A téves jogalkalmazást illetően az EDF előadja, hogy a megtámadott határozat (137)–(139) preambulumbekezdésében valójában azt kifogásolják, hogy a Francia Köztársaság megvizsgálta a mérlege átstrukturálása által a vállalkozás ebben az időszakban előrelátható adóügyi helyzetére és így a jövőbeli adókra gyakorolt hatásokat, annak ellenére, hogy bár vitathatatlanul elvégezte ezt a vizsgálatot, de a részvényes állam díjazását érintő következmények vizsgálatával párhuzamosan és attól elkülönítve. A Francia Köztársaság ehhez hozzáteszi, hogy az ilyen megközelítés megfelel a Törvényszék ítélkezési gyakorlatának (2008. szeptember 24‑iKahla/Thüringen Porzellan kontra Bizottság ítélet,
T‑20/03
,
EU:T:2008:395
).
A Bizottság érvelése az EDF szerint ily módon a magánbefektető kritériuma jellegének figyelmen kívül hagyását támasztja alá és az állam, valamint az ilyen befektető közötti egyenlő bánásmód megsértését jelenti. A kritérium célja ugyanis az, hogy lehetővé tegye az állam által befektetőként, illetve közhatalomként hozható döntések megkülönböztetését, de a kritérium alkalmazhatósága nem tagadható amiatt, hogy az előbbiek és az utóbbi egymás mellett létezhetnek. Az ilyen okfejtés a Bizottság részéről ismét csak olyan túlzott formalizmusról tanúskodik, amely a Törvényszék általi szankcionálást érdemel.
A magánbefektető kritériuma csak akkor zárható ki, ha az állam közhatalmi minőségében járt el, ha viszont befektetési döntése során több tényezőt is figyelembe vett, akkor a kritérium nem pusztán alkalmazható, hanem egyenesen nélkülözhetetlen ahhoz, hogy el lehessen különíteni az állami támogatásokra vonatkozó szabályok szempontjából releváns gazdasági tényezőket és az egyéb tényezőket, amint az az [EUMSZ 107. cikk] (1) bekezdésében említett állami támogatás fogalmáról szóló bizottsági közleményből (
HL 2016. C 262, 1. o.
) is kitűnik.
Az EDF szerint a Bizottságnak egyedül azt a kérdést kellett volna vizsgálnia, hogy egy magánbefektető, amely az államéhoz a lehető legközelebb álló helyzetben van, a vizsgált befektetés mellett döntött volna‑e, annak várható megtérülése miatt, az állam által külön vizsgálható adóügyi megfontolások figyelembevétele nélkül, vagy másként fogalmazva, hogy az intézkedés meghatározásához, kibocsátójának minőségéhez (a részvényesi minőségében eljáró állam által elhatározott feltőkésítés) és megtérüléséhez kapcsolódó elemeket elkülönítve a kritérium alkalmazható volt‑e és azt megfelelően alkalmazták‑e.
Az EDF ehhez hozzáteszi, hogy az ilyen közhatalmi és befektetői megfontolások együttes fennállása nem gátolta meg a Bizottságot a magánbefektető kritériumának alkalmazásában az Altrad javára nyújtott feltételezett támogatásról szóló 2015. július 7‑i C(2015) 4569 final határozatában, amelyben nem utasította el elvből a kritérium alkalmazhatóságát, hanem megvizsgálta annak helyes alkalmazását. Álláspontja szerint az ítélkezési gyakorlat ugyanis az említett kritérium alkalmazását attól teszi függővé, hogy az állam milyen minőségében fogadta el az intézkedést, de nem tiltja meg az állam számára, hogy párhuzamosan külön elemzésben megvizsgálja az abból fakadó valamennyi következményt.
Az EDF szerint a 2013. október 24‑iLand Burgenland és társai kontra Bizottság ítélet (
C‑214/12 P, C‑215/12 P és C‑223/12 P
,
EU:C:2013:682
)
52.
pontjára figyelemmel a magánbefektető kritériumának alkalmazása során nem szabad figyelembe venni az állam közhatalmi minőségéhez kapcsolódó megfontolásokat, de ellentétes lenne az egyenlő bánásmód elvével, ha ebből azt a következtetést vonnánk le, hogy az említett kritérium nem alkalmazható pusztán azért, mert a gazdasági megfontolásokkal párhuzamosan vannak ilyen megfontolások is. Ily módon e megfontolások figyelembevételének elmaradása a kritérium alkalmazásának szakaszában nem jelenti azok fennállásának tagadását ugyanazon kritérium alkalmazhatóságának szakaszában.
Az EDF ezenkívül úgy véli, hogy a Bizottság azon állítása, amely szerint a gazdasági megfontolásoktól eltérő megfontolások nemigen választhatók el a 97–1026. számú törvény által rögzített intézkedéstől, körben forgó érvelés, továbbá ellentétes a tényekkel, mivel a feltőkésítést az említett törvény hajtotta végre, míg a többi megfontolások (árcsökkentések, foglalkoztatási támogatás) a vállalkozási szerződésben szerepelnek.
Végül, a Frucona Košice ítéletet követően előterjesztett észrevételei keretében a Francia Köztársaság által is támogatott EDF azt állítja, hogy a Bíróság ismét megerősítette az állami támogatás fogalmának objektív jellegét és úgy tekintette, hogy nem releváns az állam esetleges szubjektív észlelése az általa végrehajtott intézkedést illetően. Ebből a felperes szerint az következik, hogy még ha feltételezzük is, hogy a Francia Köztársaság nem tett egyértelmű különbséget az adóügyi megfontolások és a befektetési megfontolások között, ami nem áll fenn, e körülmény mindenféleképpen irreleváns azon elemzés szempontjából, amelyet a jelen ügyben kellett elvégezni.
Egyebekben a Francia Köztársaság úgy véli, hogy az általa a Bizottsághoz benyújtott különböző dokumentumok azt támasztják alá, hogy amikor meghozta a szóban forgó intézkedést, akkor mindenekelőtt részvényesi megfontolásokra támaszkodott.
A Francia Köztársaság először a vállalkozási szerződésre hivatkozik, amely az „A közszolgáltatási feladatok méltányos finanszírozása” című részében megkülönbözteti e feladatok finanszírozásának módjait, ami álláspontja szerint alátámasztja a Francia Köztársaság azon szándékát, hogy elkülönítse a közhatalmi megfontolásokat és a részvényesi minőségéből következő megfontolásokat.
Másodszor, a Francia Köztársaság a Migaud képviselő által 1997. szeptember 12‑én benyújtott, a 201. sz. törvénytervezetről szóló Migaud‑jelentésre hivatkozik, amelyben a képviselő elkülönítve tárgyalja a közhatalmi és a részvényesi megfontolásokat. A Francia Köztársaság álláspontja szerint e jelentés bemutatja az EDF mérlege átstrukturálása által a bruttó adósság/saját tőke és nettó adósság/saját tőke arányaira gyakorolt hatásokat, majd ezeket az arányokat – az átstrukturálással együtt és anélkül – összehasonlítja az EDF főbb európai versenytársaiéival, amiből kitűnik, hogy az EDF eladósodottsági aránya aránytalan saját tőkéje szintjéhez képest, az európai versenytársaihoz viszonyítva. E jelentés ily módon azt támasztja alá, hogy a francia állam mindenekelőtt részvényesi megfontolásokra támaszkodott.
A Francia Köztársaság ezt követően az EDF részére a ministre de l’Économie, de l’Industrie, des Postes et Télécommunications [gazdasági, ipari, postaügyi és távközlési miniszter] a ministre du Commerce extérieur (külkereskedelmi miniszter) és a ministre du Budget (költségvetési miniszter) kabinetfőnökei által 1995. április 4‑én küldött, egy koncessziókkal kapcsolatos munkaprogramról szóló levelére (a keresetlevél A‑7‑17. sz. melléklete, a továbbiakban: 1995. április 4‑i levél) hivatkozott, amelyet a Bizottság nem vett figyelembe, és amely azt bizonyítja, hogy a szóban forgó intézkedés elfogadása során a francia állam egyik aggodalma az volt, hogy az megfelel‑e a részvényes állam érdekeinek. Álláspontja szerint ugyanis többek között „adott esetben azon módosítások [megjelöléséről volt szó], amelyeket a fennálló struktúrában kell eszközölni annak érdekében, hogy a monopóliumok esetleges megnyílásának esetére jobban védjék a részvényes állam érdekeit”. Rámutat arra, hogy e vonatkozásban kérte az EDF‑től, hogy nyújtson be neki gazdasági elemzéseket.
Végül a Francia Köztársaság hivatkozik az EDF 1995. október 31‑i, a költségvetési miniszterhez intézett levelére (a keresetlevél A‑7‑23. sz. melléklete, a továbbiakban: 1995. október 31‑i levél), amely többek között egy „Az EDF mérlegének átalakítására irányuló javaslat” című mellékletet tartalmaz, amely azt bizonyítja, hogy a francia állam mindenekelőtt az EDF valódi jövedelmezőségére és a vállalkozás pénzügyi képének javítására törekedett.
A Bizottság vitatja ezeket az állításokat.
b)

A Törvényszék álláspontja
Az EDF lényegében azt állítja, hogy a Bizottság azáltal, hogy kizárta a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságát azzal az indokkal, hogy a Francia Köztársaság az intézkedést a részvényesi jogállásával kapcsolatos megfontolásokkal egyidejűleg a közhatalmi jogállásával kapcsolatos megfontolások alapján is hozta, egyszerre alkalmazta tévesen a jogot és hagyta figyelmen kívül a tényeket és az elé terjesztett különböző dokumentumokat.
1)

Az állítólagos téves jogalkalmazásról
Az EDF előadja egyrészt, hogy a Francia Köztársaság vitathatatlanul megvizsgálta a mérlege átstrukturálása által a jövőbeli adókra gyakorolt hatásokat, de ezt a vizsgálatot az ügylet által a francia állam díjazására gyakorolt következmények vizsgálatával párhuzamosan és attól elkülönítve végezte. Másrészt úgy véli, hogy a Bizottságnak annak vizsgálatára kellett volna szorítkoznia, hogy egy magánbefektető hasonló befektetés mellett döntött volna‑e, annak megtérülésére figyelemmel, az említett állam által külön vizsgálható adóügyi megfontolások figyelembevétele nélkül, az intézkedés meghatározásához és kibocsátójának minőségéhez (a jelen esetben a részvényesi minőségében eljáró állam által elhatározott feltőkésítés) kapcsolódó elemeket elkülönítve. A kritérium célja itt ugyanis az, hogy lehetővé kell tenni azon határozatok elkülönítését, amelyeket az állam befektetőként hozhat, és azon határozatokét, amelyeket közhatalomként hozhat, anélkül, hogy a kétfajta megfontolás párhuzamos létezése a kritérium alkalmazhatóságának kizárását eredményezhetné. Ezenkívül az EDF szerint az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy nem releváns az állam esetleges szubjektív észlelése az általa végrehajtott intézkedést illetően, ebből pedig az következik, hogy még ha fel is tételezzük, hogy a Francia Köztársaság nem tett egyértelmű különbséget az adóügyi megfontolások és a befektetési megfontolások között, ami nem áll fenn, e körülmény mindenféleképpen irreleváns azon elemzés szempontjából, amelyet a jelen ügyben kellett elvégezni.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a vitatott intézkedés abból áll, hogy a Francia Köztársaság lemondott a koncesszióba adó járandóságai, vagyis az EDF által felhasznált, felújításra képzett tartalékok tőkévé átminősítése után fizetendő adó kivetéséről.
A Francia Köztársaság a közigazgatási eljárás során előadta, hogy az adó, amelyről lemondott, kiegészítő tőkejuttatásnak minősült, hogy az EDF részvényesének minőségében járt el, valamint, hogy ebből következően alkalmazni kell a magánbefektető kritériumát.
Először, figyelemmel a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet fenti 50. pontban felidézett 80. és 81. pontjára, meg kell különböztetni a részvényes államot és az államot mint közhatalmat, mivel a magánbefektető kritériumának alkalmazhatósága attól függ, hogy a vállalkozás részére az előnyt az állam részvényesi minőségében, nem pedig közhatalmi szervként nyújtotta.
Ennélfogva, a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet 82. és 83. pontjának megfelelően, mivel a Francia Köztársaság a közigazgatási eljárás során a magánbefektető kritériumára hivatkozott, így az ő feladata volt egyértelműen, objektív és ellenőrizhető szempontok alapján bizonyítani, hogy a végrehajtott intézkedés az ő részvényesi minőségéből eredt, és e szempontokból világosan ki kellett tűnnie, hogy az előny nyújtását – vagyis a jelen esetben a koncesszióba adó járandóságai tőkévé átminősítése után fizetendő adó kivetéséről való lemondást – megelőzően vagy azzal egyidejűleg meghozta azt a döntést, hogy ezen intézkedéssel befektet az EDF‑be.
Ezenfelül, e vonatkozásban, a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet 84. pontjának megfelelően, a Francia Köztársaság, fellépése gazdasági jellegének igazolása érdekében a Bizottság elé terjeszthette azokat a szempontokat, amelyekből kitűnik, hogy e döntés olyan gazdasági értékeléseken alapul, amelyek összemérhetők azokkal, amelyeket a jelen ügy körülményei között a Francia Köztársaságéhoz lehető legközelebbi helyzetben lévő, észszerűen gondolkodó magánbefektető az említett befektetés végrehajtása előtt lefolytatott volna annak érdekében, hogy meghatározza az ilyen befektetés jövőbeli jövedelmezőségét.
E szempontoknak időben egybe kell esniük a vitatott intézkedéssel. A C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet 85. pontjának megfelelően ugyanis az említett előny nyújtása után lefolytatott gazdasági értékelések, az érintett tagállam által végrehajtott befektetés tényleges jövedelmezőségének visszamenőleges megállapítása, vagy a ténylegesen lefolytatott eljárás megválasztásának utólagos igazolásai nem lehetnek elegendőek annak bizonyításához, hogy e tagállam az előny nyújtása előtt vagy azzal egyidejűleg, részvényesi minőségében ilyen döntést hozott.
Ezenkívül a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet 86. pontjának megfelelően, ha az érintett tagállam az elvárásoknak megfelelő jellegű adatokat juttat el a Bizottsághoz, a Bizottság feladata olyan átfogó mérlegelés lefolytatása, amely az e tagállam által szolgáltatott adatokon kívül figyelembe veszi az adott ügyben releváns minden egyéb olyan adatot, amely lehetővé teszi számára annak eldöntését, hogy a szóban forgó intézkedés az említett tagállam részvényesi vagy közhatalmi minőségéből ered. E szempontból különösen az intézkedés természete és tárgya, a hátterét képező összefüggések, valamint az elérni kívánt cél és az említett intézkedésre vonatkozó szabályok lehetnek relevánsak.
A jelen ügyben a Francia Köztársaság és az EDF különböző körülményeket terjesztett a Bizottság elé, annak alátámasztása érdekében, hogy a végrehajtott intézkedés a francia állam részvényesi minőségének körébe tartozik.
A Bizottság lényegében úgy ítélte meg, hogy a Francia Köztársaság és az EDF által elé terjesztett körülmények nem bizonyítják egyértelműen, hogy a francia állam befektetésre vonatkozó döntést hozott, amikor lemondott a koncesszióba adó járandóságai tőkévé átminősítése után fizetendő adó kivetéséről (lásd többek között a megtámadott határozat (128)–(131), (138) és (139) preambulumbekezdését).
A Bizottság ugyanis összességükben értékelte az elé terjesztett körülményeket, a Francia Köztársaság által szolgáltatott szempontokon kívül figyelembe véve az EDF által közölt releváns elemeket is, annak eldöntése érdekében, hogy a vitatott intézkedés a francia állam részvényesi vagy közhatalmi minőségének körébe tartozik‑e, és miután elemezte az elé terjesztett egyéb körülményeket, megvizsgálta többek között az intézkedés természetét és tárgyát, a hátterét képező összefüggéseket, valamint az elérni kívánt célt és az említett intézkedésre vonatkozó szabályokat (lásd a megtámadott határozat (145) és azt követő preambulumbekezdéseit).
A Bizottság tehát egyáltalán nem alkalmazta tévesen a jogot a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságát szabályozó feltételek alkalmazásának módja révén.
Az EDF és a Francia Köztársaság által képviselt álláspont ugyanis – amely szerint a Bizottságnak annak vizsgálatára kellett volna szorítkoznia, hogy egy magánbefektető hasonló befektetés mellett döntött volna‑e, annak megtérülésére figyelemmel, az említett állam által külön vizsgálható adóügyi megfontolások figyelembevétele nélkül, az intézkedés meghatározásához és kibocsátójának minőségéhez (a jelen esetben a részvényesi minőségében eljáró állam által elhatározott feltőkésítés) kapcsolódó elemeket elkülönítve –, a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet 80–86. pontjának téves értelmezésén alapul.
A Bizottság ugyanis nem hagyhatja figyelmen kívül azokat a körülményeket, amelyek a közhatalmi megfontolások fennállására utalnak, és nem vizsgálhatja kizárólag azokat az elemeket, amelyek az esetleges befektetést támasztják alá. Az ilyen megközelítés azt eredményezné, hogy figyelmen kívül hagyjuk, hogy a releváns körülmények összességét kell elemezni annak eldöntése érdekében, hogy a szóban forgó intézkedés a tagállami részvényesi vagy közhatalmi minőségének körébe tartozik‑e; e körülmények közé tartozik többek között a vitatott intézkedés összefüggése és természete.
Vitathatatlanul nem kizárt, hogy adott esetben az esetleges közhatalmi megfontolások a részvényesi megfontolások mellett álljanak fenn, ezek ugyanakkor nem hathatnak ki azon kérdés mérlegelésére, hogy ugyanezen intézkedést rendes piaci feltételek mellett az államéhoz lehető legközelebbi helyzetben lévő magánbefektető is megtette volna‑e. Egyedül az állam részvényesi minőségéhez kapcsolódó előnyöket és kötelezettségeket kell ugyanis figyelembe venni, tekintet nélkül azokra, amelyek a közhatalmi minőségéhez kapcsolódnak (C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet, 79. pont).
A jelen ügyben sem a Francia Köztársaság, sem az EDF nem bizonyította, hogy az azon adó összegének megfelelő összeg nyújtását megelőzően vagy azzal egyidejűleg, amelyről a koncesszióba adó járandóságai tőkévé átminősítése kapcsán lemondott, a Francia Köztársaság meghozta azt a döntést, hogy a ténylegesen végrehajtott intézkedéssel befektetést végez, sem azt, hogy e döntés olyan előzetes gazdasági értékeléseken alapult, amelyek összemérhetők azokkal, amelyeket a jelen ügy körülményei között az említett tagállaméhoz lehető legközelebbi helyzetben lévő, észszerűen gondolkodó magánbefektető az említett befektetés végrehajtása előtt lefolytatott volna annak érdekében, hogy meghatározza az ilyen befektetés jövőbeli jövedelmezőségét (lásd ebben az értelemben: C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet, 83., 84. és 104. pont).
Ha az derül ki, hogy ezek a részvényei megfontolások hiányoznak, a Bizottságnak meg kell állapítania, hogy nem alkalmazható a magánbefektető kritériuma.
E következtetést nem kérdőjelezi meg az EDF által a 2013. október 24‑iLand Burgenland és társai kontra Bizottság ítélet (
C‑214/12 P, C‑215/12 P és C‑223/12 P
,
EU:C:2013:682
) kapcsán előterjesztett érvelés, amely valójában nem releváns, mivel a Bíróság által ezen ítélet 52. pontjában rögzített okfejtések kifejezetten a magánbefektető kritériumának alkalmazására, nem pedig annak alkalmazhatóságára vonatkoznak, ennélfogva nem igazolhatják azt, hogy kizárólag a részvényesi megfontolásokat vegyék figyelembe a kritérium alkalmazhatóságának elemzésénél.
E következtetést az EDF által előterjesztett, az Altrad javára nyújtott feltételezett támogatásról szóló 2015. július 7‑i C(2015) 4569 final bizottsági határozatra alapított érvek sem kérdőjelezik meg.
Egyrészt ugyanis a szóban forgó határozat alapjául szolgáló ügyben szereplő intézkedés az Altrad tőkéjében való közvetlen részesedésszerzés volt a stratégiai beruházási alap részéről, amelyhez egy kiegészítő összegre vonatkozó opció kapcsolódott, továbbá a Bizottság nem kérdőjelezte meg azt, hogy ez befektetésnek minősült.
Másrészt, még ha fel is tételezzük, hogy az ügyletek összehasonlíthatók voltak, ugyanakkor az állami támogatás fogalma olyan objektív fogalom, amely ahhoz, hogy valamely intézkedést állami támogatásnak lehessen minősíteni, azt feltételezi, hogy az intézkedés alkalmas arra, hogy érintse a tagállamok közötti kereskedelmet, és hogy torzítsa a versenyt vagy ezzel fenyegessen; ez a helyzet a bizottsági határozat meghozatalának időpontjában kerül mérlegelésre, és kizárólag attól a kérdéstől függ, hogy valamely állami intézkedés előnyt biztosít‑e, vagy sem, egy vagy több vállalkozás számára. A Bizottságnak az e tárgykört érintő határozathozatali gyakorlata, amellyel a felek végső soron nem értenek egyet, tehát nem minősülhet meghatározónak (lásd: 2009. március 4‑iAssociazione italiana del risparmio gestito és Fineco Asset Management kontra Bizottság ítélet,
T‑445/05
,
EU:T:2009:50
,
145.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; lásd még ebben az értelemben: 2010. május 20‑iTodaro Nunziatina & C. ítélet,
C‑138/09
,
EU:C:2010:291
,
21.
pont).
E következtetést az EDF által a Frucona Košice ítéletet követően előterjesztett érvek sem kérdőjelezik meg, amelyek szerint az intézkedés Francia Köztársaság általi „szubjektív észlelése” nem releváns, ami kizárná a vitatott intézkedés elfogadása során a részvényesi megfontolások és a közhatalmi megfontolások közötti megkülönböztetés esetleges hiánya következményeinek érvényesülését.
A Frucona Košice ítélet következményei illetően ugyanis emlékeztetni kell arra, hogy a magánhitelező vagy magánbefektető kritériuma nem minősül csak valamely tagállam kérelmére alkalmazható kivételnek, amennyiben fennállnak a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatás fogalmának az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésében meghatározott alkotóelemei. E kritérium ugyanis – amennyiben alkalmazható – azon elemek egyikét képezi, amelyeket a Bizottság az ilyen támogatás fennállásának megállapítása során köteles figyelembe venni (Frucona Košice ítélet, 23. pont, valamint a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet, 103. pont).
Következésképpen, amennyiben a magánhitelező kritériuma alkalmazhatónak tűnik, a Bizottság feladata, hogy megvizsgálja ezen eshetőséget, függetlenül attól, hogy az érintett tagállam előterjesztett‑e bármilyen, erre irányuló kérelmet, ennélfogva semmi nem zárja ki azt, hogy a támogatás kedvezményezettje hivatkozhasson e kritérium alkalmazhatóságára (lásd ebben az értelemben: Frucona Košice ítélet, 25. és 26. pont).
A Bíróság végül kiemelte, hogy a két utóbbi esetben, amelyekben a tagállam nem hivatkozott a magánbefektető kritériumára, annak eldöntése során, hogy alkalmazandó‑e ez a kritérium, a kiindulási pontnak a tagállam fellépése gazdasági jellegének kell lennie, nem pedig annak, hogy e tagállam, szubjektív értelemben, miként kívánt eljárni, vagy milyen alternatív eljárási módokat vett számításba a szóban forgó intézkedés elfogadását megelőzően (lásd ebben az értelemben: Frucona Košice ítélet, 12. és 27. pont).
A Bíróság ezzel szemben úgy döntött, hogy ha valamely tagállam a közigazgatási eljárás során a magánbefektető kritériumára hivatkozik, kétség esetén az ő feladata egyértelműen, objektív és ellenőrizhető szempontok alapján bizonyítani, hogy a végrehajtott intézkedés az ő részvényesi minőségéből ered, azzal, hogy e szempontokból világosan ki kell tűnnie, hogy az érintett tagállam a gazdasági előny nyújtását megelőzően vagy azzal egyidejűleg meghozta azt a döntést, hogy a ténylegesen végrehajtott intézkedéssel befektet az ellenőrzött állami vállalkozásba (lásd ebben az értelemben: a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet, 82. és 83. pont).
Ezzel szemben az említett előny nyújtása után lefolytatott gazdasági értékelések, az érintett tagállam által végrehajtott befektetés tényleges jövedelmezőségének visszamenőleges megállapítása, vagy a ténylegesen lefolytatott eljárás megválasztásának utólagos igazolásai nem lehetnek elegendőek annak bizonyításához, hogy e tagállam az előny nyújtása előtt vagy azzal egyidejűleg, részvényesi minőségében ilyen döntést hozott (lásd ebben az értelemben: a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet, 85. és 104. pont).
Ezenkívül, amint arra a Törvényszék a fenti 232. pontban emlékeztetett, azon kérdés mérlegelése során, hogy ugyanezen intézkedést rendes piaci feltételek mellett az államéhoz lehető legközelebbi helyzetben lévő magánbefektető is megtette volna‑e, egyedül az állam részvényesi minőségéhez kapcsolódó előnyöket és kötelezettségeket kell figyelembe venni, tekintet nélkül azokra, amelyek a közhatalmi minőségéhez kapcsolódnak (a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet, 79. pont).
Ennélfogva annak eldöntése érdekében, hogy a magánbefektető kritériuma ténylegesen alkalmazandó‑e a jelen ügyben, a Bizottságnak azt kellett megvizsgálnia, hogy a Francia Köztársaság egyértelműen, objektív, ellenőrizhető és korabeli szempontok alapján bizonyította‑e, hogy a végrehajtott intézkedés az ő részvényesi minőségéből eredt, valamint, hogy olyan szempontokat terjesztett‑e elő ennek érdekében, amelyekből világosan kitűnik, hogy az előny nyújtását megelőzően vagy azzal egyidejűleg, a megtérülés előírt előzetes gazdasági értékelése alapján hozta meg azt a döntést, hogy a ténylegesen végrehajtott intézkedéssel befektet az EDF‑be.
Meg kell állapítani, hogy a Bizottság ezt a vizsgálatot a megtámadott határozat 126–154. pontjában elvégezte.
Az EDF Francia Köztársaság által támogatott érvelésének tehát nem lehet helyt adni.
Végül el kell utasítani az EDF azon állítását, mint ténybelileg hibásat, amely szerint a Bizottság kizárólag a részvényesi megfontolások és a közhatalmi megfontolások „összefonódására” hivatkozva nyilvánította alkalmazhatatlannak a magánbefektető kritériumát.
A Bizottság ugyanis átfogó értékelés eredményeként, minden esetlegesen releváns elem vizsgálatát követően állapította meg, hogy az intézkedés nem jelentett befektetést a Francia Köztársaság részéről a Bíróság által a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet 82–85. pontjában előírt objektív, ellenőrizhető és korabeli szempontok alapján megállapított részvényesi megfontolások hiányában.
Az EDF és a Francia Köztársaság által a Bizottság téves jogalkalmazására alapított érvelést ebből következően el kell utasítani.
2)

Az állítólagos ténybeli tévedésekről
Az EDF előadja, hogy számos dokumentum – közelebbről a Bizottsághoz 2013. júliusban benyújtott észrevételeihez csatolt 23–25. melléklet (a keresetlevél A‑7‑23–A‑7‑25 sz. mellékletei) – azt bizonyítja, hogy a mérlege tervezett átstrukturálása által az általa fizetendő adóra gyakorolt hatásokat párhuzamosan, de elkülönítve vizsgálták a részvényes állam díjazását érintő következményekkel, és e dokumentumok nem támasztják alá, hogy összefonódott adóügyi és befektetési megfontolások vezették volna a francia államot. Egyebekben a Francia Köztársaság is előadja, hogy az általa a Bizottsághoz benyújtott különböző dokumentumok azt támasztják alá, hogy amikor meghozta a szóban forgó intézkedést, akkor mindenekelőtt részvényesi megfontolásokra támaszkodott.
Előzetesen ki kell emelni, hogy az EDF és a Francia Köztársaság által hivatkozott dokumentumok közül a Francia Köztársaság által 2002‑ben a Bizottság részére küldött választ megelőzően egy dokumentum sem utal arra, hogy az adót a koncesszióba adó járandósága, vagyis a tőkejuttatássá való átminősítésük során az EDF által felhasznált tartalékok után kell megfizetni, sem
a fortiori
arra, hogy az adó kivetéséről való lemondást az EDF tőkéjébe irányuló kiegészítő befektetésnek kellene tekinteni, amint arra a Bizottság a megtámadott határozat (128) és (129) preambulumbekezdésében rámutat.
Az EDF által hivatkozott, az adóhoz kapcsolódó megfontolások és az állam díjazásához kapcsolódó megfontolások közötti összefonódás hiányát alátámasztó dokumentumokat illetően a következőkre kell rámutatni.
A keresetlevél A‑7‑23. sz. melléklete az 1995. október 31‑i levél, amelyet kicsit több mint két évvel a 97‑1026. számú törvény elfogadását megelőzően küldtek meg a költségvetési minisztériumnak és amely két mellékletet tartalmaz, egy „Az EDF mérlegének átstrukturálására irányuló javaslatok” című háromoldalas dokumentumot és egy „Az EDF mérlege alakulására irányuló javaslat” című táblázatot.
Az 1995. október 31‑i levélhez csatolt háromoldalas dokumentum három pontból áll, amelyek tárgya általános jelleggel a „[s]aját tőke átcsoportosítása a mérleg forrásoldalára”, különösen a koncesszióba adó díjazásának tőkévé átminősítése, a „[nyilvános] koncessziók helyi önkormányzati koncesszióba adói díjazásának kiigazítása”, és végül az „adózási szempontból veszteségként elhatárolt visszatartott nyereség záróelszámolása”.
A szóban forgó dokumentum 1.1. pontja „az »állam« koncesszióba adó díjazásának és a kapcsolódó felújításra szánt tartalékok tőkévé való átcsoportosítására” vonatkozik. E pontban hivatkoznak „az EDF feltőkésítésére […] oly módon, hogy a koncesszióba adó FEH járandóságait és a kapcsolódó felújításokra szánt céltartalékokat tőkévé alakítják”, és e „művelet [eredményeként] visszatérnek az 1987 előtti számviteli elemzésre”.
A szóban forgó dokumentum „A tőkejuttatások EDF tőkéjével való konszolidációja” című 1.2. pontja utal arra, hogy „[a tőkejuttatások konszolidációja] megerősíti azok »részvényesi apport jellegét«”, mivel azoknak „tőkenövelés jellegük van, még ha az 1956. évi rendelet inkább kamattal terhelt kölcsönként is kezeli őket”.
A szóban forgó dokumentum 1.3. pontja „a két intézkedés következményeire” vonatkozik, és kiemeli, hogy azok „a következő két előnnyel” járnának:
–
„az állam törekedhetne az EDF valódi jövedelmezőségére, a vállalkozás tőkéje, vagyis a részvényes által bevittnek tekintett összegek után fizetendő osztalék formájában. A tőkekonszolidációt illetően, ezek megszüntethetnék az 1982‑ben végzett adóellenőrzés óta a díjazásuk »osztalék« vagy »kamat« jellege kapcsán fennálló ellentétet”;
–
„az EDF javítaná pénzügyi képét, körülbelül 85 milliárd FRF tőkét felmutatva (a jelenlegi 2,6 milliárd FRF‑kal szemben), és 80 milliárd FRF nettó pénzügyi helyzetet (a jelenlegi 19,9 milliárd FRF‑kal szemben), az átvitt elhatárolt veszteség csökkentését célzó intézkedések figyelembevétele előtt. Ezek az átcsoportosítások ezenkívül megfelelnek a Számvevőszék kifogásainak, amely szerint az állami koncessziók nem valódi koncessziók”.
Egyrészt rá kell mutatni, hogy az 1995. október 31‑i levélben teljesen megalapozottan felvetett „tőkeapport” kérdése semmiképpen sem vonatkozik a koncesszióba adó díjazása után fizetendő adóról való lemondásra, amelyet abban egyáltalán nem is tárgyalnak.
Másrészt meg kell állapítani, hogy a számviteli, adóügyi és részvényesi megfontolások szorosan egymás mellett szerepelnek az 1995. október 31‑i levélhez csatolt háromoldalas dokumentumban, amely ezenfelül a koncesszióba adó díjazása tőkévé átminősítésének semmilyen számszerűsítését vagy értékelését nem tartalmazza.
A keresetlevél A‑7‑24. sz. melléklete az EDF egy 1995. december 7‑i kétoldalas belső feljegyzése, amelynek címe „Az EDF mérlegének átstrukturálására irányuló javaslatok eredete, tartalma és következményei” (a továbbiakban: 1995. december 7‑i belső feljegyzés).
Miután az 1995. december 7‑i belső feljegyzés első részében felidézték a francia számvevőszék ellenőrzéseit és azok kihatását a felújításra képzett tartalékokra, valamint az adóhatóság 1994‑ben végzett ellenőrzését, majd a második részben, három francia bekezdésben a mérleg forrásoldalának átcsoportosítására irányuló, a minisztériumnak tett javaslatok céljait, a feljegyzés hivatkozik az EDF által javasolt „kettős megközelítésre”: egyrészt a mérlege felső részének átstrukturálása, ami többek között „az EDF és a [francia] állam közötti pénzügyi kapcsolatok szanálását jelenti. Az utóbbi ettől kezdve törekedhet az EDF valódi jövedelmezőségére, olyan osztalék formájában, amelyet a vállalkozás tőkéje indokol”. Másrészt „a nyilvános koncessziók számviteli bemutatásának egyértelművé tételéről” lenne szó.
Ismét meg kell állapítani, hogy a koncesszióba adó járandóságának tőkévé való átminősítését legfeljebb csak megemlítik az 1995. december 7‑i belső feljegyzésben, bármilyen értékelés nélkül, valamint, hogy ott semmiképpen se utalnak a koncesszióba adó említett járandóságát terhelő adó beszedéséről való lemondásra.
Még ha feltételezzük is, hogy az 1995. december 7‑i belső feljegyzés az EDF feltőkésítése hatásainak elkülönült és „párhuzamos” elemzése lehet, az nincs kihatással a vitatott intézkedés vizsgálatára, és legfeljebb csak az elfogadás összefüggésére utaló elem.
Egyebekben meg kell állapítani, hogy az 1995. december 7‑i belső feljegyzés, amelynek tartalma végső során hasonló az 1995. október 31‑i levélhez, semmivel nem igazolja jobban annál, hogy az állam által vagy részére elvégezték a részvényesi és a járandósággal vagy a megtérüléssel kapcsolatos megfontolások részletes elemzését az EDF feltőkésítésének szempontjából.
Végül, a keresetlevél A‑7‑25. sz. melléklete egy az EDF által a pénzügyminisztérium irodavezetőjének 1997. április 10‑én küldött levél (a továbbiakban: 1997. április 10‑i levél), amely egy egyoldalas, vázlatos mellékletet tartalmaz, melynek címe „Az állam részére 1997‑ben és 1998‑ban teljesítendő kifizetések előrejelzései”.
Noha az 1997. április10‑i levél utalhat arra, hogy a francia állam részére esetlegesen fizetendő díjazás minimalista bemutatására kerül sor, meg kell ugyanakkor állapítani, hogy e bemutatás ezzel párhuzamosan és teljes mértékben azokon a pénzügyi hatásokon alapul, amelyek az említett állam javára teljesített kifizetésekből következnek.
Hacsak nem minden második sort veszünk figyelembe, ebből következően nem lehet az 1997. április 10‑i levelet a részvényes állam díjazása elkülönült és „párhuzamos” elemzésének tekinteni, amint azt az EDF állítja.
Az EDF által hivatkozott dokumentumok ebből következően nem igazolják azt, hogy a francia állam részvényesi minőségében a vitatott intézkedéssel kapcsolatban követett megfontolásait elkülönülten és önállóan elemezték, ahogy e dokumentumok az adóhoz kapcsolódó megfontolások és az említett állam díjazásához kapcsolódó megfontolások összefonódását sem támasztják alá, ellentétben az EDF által előadottakkal.
Ami ezt követően a Francia Köztársaság által előadott körülményeket illeti, meg kell jegyezni, hogy az egyrészt egy, a beavatkozási beadvány 11. mellékletében szereplő táblázatra hivatkozik, amely szinte azonos átvétele azon hivatkozásoknak és észrevételeknek, amelyek az említett beadványnak az elsődlegesen előterjesztett második jogalap első részének alátámasztása érdekében benyújtott 10. mellékletében található táblázatban szerepelnek (e táblázatban különböző dokumentumok kivonatait idézik), másrészt pedig e beadványban több ilyen, „példaként” említett dokumentumra.
A példaként említett dokumentumok között első helyen szerepel a vállalkozási szerződés.
Meg kell állapítani, hogy a vállalkozási szerződésben a közhatalmi megfontolások nem pusztán kapcsolódnak a részvényesi megfontolásokhoz, hanem elsősorban és nyilvánvalóan uralják a szerződést.
A vállalkozási szerződésben szereplő közhatalmi megfontolások – amelyek többek között az állam energiapolitikájának végrehajtását, az ellátás biztonságának a környezet tiszteletben tartása és a legalacsonyabb díj melletti biztosítását, valamint a fogyasztó helyszíntől független minőségi ellátását, a foglalkoztatás és a gazdasági tevékenység támogatását, a leghátrányosabb helyzetben levők számára nyújtott szolidaritási szolgáltatásokat és a területrendezést érintik – az említett szerződés „A közvállalkozás alapvető feladatainak megerősítése” című I. címében szerepelnek; a cím három szakaszának címe: „Öt megújított és megerősített közszolgáltatási feladat”, „Részvétel a területrendezésben és a szolidaritásban” és „A villamosenergia‑ágazat új szabályozása felé”.
A vállalkozási szerződés II. címének címe „[a] vállalkozás jövőjének mai előkészítése”, franciaországi fejlődésének biztosításával (a teljesítmény növelése, és a termelékenység növelésének elsősorban az árcsökkentésre fordítása, valamint a díjak csökkentése révén, amit azok szerkezetének kiigazítását feltételezi, továbbá az EDF független termelőkkel fenntartott kapcsolatai és a szolgáltatások fejlesztése révén, többek között törzsfogyasztó‑akciók által, illetve a jobbi piaci pozicionálás révén a villamos energia piacán és a kapcsolt piacokon, megfelelően adaptált kereskedelmi eszközök, vagyis 2,8 milliárd FRD „kereskedelmi támogatás” segítségével), új, külföldi piacok meghódításával (ezek kapcsán csak arra utalnak, hogy figyelembe kell venni „a befektetett saját tőke megtérülését”, anélkül, hogy ezzel kapcsolatban további pontosításra kerülne sor), az innovációhoz és a technológiai fejlesztéshez való hozzájárulással (kutatás és fejlesztés, partnerség a francia vállalkozásokkal), valamint „az egész vállalat fejlesztéshez kapcsolásával” (e szakaszban az emberi erőforrásokkal kapcsolatos kérdéseket tárgyalják: emberierőforrás‑menedzsment, képzés, a munkaszervezés és a munkahelyi biztonság javítása, a személyzet bérezési politikája, társadalmi kohézió stb.).
A vállalkozási szerződés II. címében megjelenő közhatalmi megfontolások ily módon szorosan kapcsolódnak olyan eléggé általános megfontolásokhoz, amelyek a vállalkozás jövőbeli fejlődését érintik, de amelyek nem tekinthetők egy befektetés, még kevésbé egy, a vitatott intézkedés által végrehajtott befektetés megtérülésének értékelésére vonatkozó részvényesi megfontolásoknak.
Végül a vállalkozási szerződés „A vállalkozás megújult pénzügyi és intézményi keretbe illesztése” című III. címében három oldalon egymást követően a következő célok kerülnek kifejtésre: „[a] részvényesi állammal fenntartott kapcsolat stabilizálása”, „[a]z általános érdekű feladatok méltányos finanszírozása”, „[a] szabályozás fejlesztéséhez szükséges eszközök előkészítése”, „[f]orrások kialakítása a jövő előkészítése érdekében”, valamint „[a] célok és kötelezettségvállalások figyelemmel kísérésének módjai”.
A szóban forgó három oldalon csak két bekezdés foglalkozik az EDF mérlegének átstrukturálásával, amelyek közül az egyikben hivatkoznak legalábbis rejtélyes módon a francia állam díjazására.
Az első bekezdés, amelyből semmit nem tudhatunk meg, a vállalkozási szerződés III. címének bevezető részében szerepel, és a következőképpen szól:
„Az EDF mérlegének átstrukturálása kettős célt követ: egyrészt meg kell erősítenie a vállalkozás nettó helyzetét, másrészt a közjoghoz közelebbi alapokra építve stabilizálnia kell az állammal fennálló pénzügyi kapcsolatát”.
A vállalkozási szerződés III. címének „A részvényesi állammal fenntartott kapcsolat stabilizálása” című alcímében található második bekezdés szövege a következő:
„Az állam díjazása két tényezőből áll:
–
a tőkejuttatások 3%‑os kamatláb melletti díja;
–
a vállalkozás nettó könyv szerinti eredménye 40%‑ának megfelelő kiegészítő díj.”
Rá kell mutatni, hogy a szóban forgó bekezdésekben, ezeknek az említett állam díjazására korlátozódó információknak a keretében egyáltalán nem utalnak egy a francia állam adókövetelésének megfelelő összegű kiegészítő befektetésre, ahogy annak megtérülésére sem.
A vállalkozási szerződés ebből következően teljesen irrelevánsnak tűnik annak bizonyítása szempontjából, hogy a francia állam díjazását ás a részvényesi megfontolásokat – a vitatott intézkedésre vonatkozó megfontolásokról nem is beszélve – önállóan és a közhatalmi megfontolásoktól elkülönítve elemezték.
A Francia Köztársaság által hivatkozott második dokumentum az Assemblée nationale (nemzetgyűlés, Franciaország) részére a 97–1026. számú törvény elfogadása érdekében előterjesztett Migaud‑jelentés egy kivonata.
A Migaud‑jelentés első része ismerteti a koncesszióba adott javak vagyonjogi jogállásának történeti körülményeit (a javak koncesszióba adása, számviteli következmények, valamint a számvevőszék álláspontja), amelyek a törvényjavaslat előterjesztéséhez vezettek.
A Migaud‑jelentés második része mutatja be a francia számvevőszék véleménye által előírt „adójogi átminősítést”, amely „az állam és az EDF közötti pénzügyi viszonyok módosítását” vonja maga után.
A Migaud‑jelentés első alrésze azokat a számviteli konzekvenciákat fejti ki, amelyeket a FEH tulajdonjogának elismeréséből, illetve az EDF saját forrásai szerkezetének ezzel járó módosulásából kell levonni: „a FEH koncesszió kapcsán a koncesszióba adott természetbeni eszközök ellenértéke, amelyek a saját forrásokon belül az »Egyéb saját források« között szerepel, átkerül a »Saját tőke« kategóriába, annak érdekében, hogy figyelembe vegyék a műtárgyak vagyonjogi helyzetének változását”.
A Migaud‑jelentés ezt követően ismerteti a vitatott intézkedés által megkövetelt szorosan vett számviteli műveleteket (amelyek a megtámadott határozat (28) és azt követő preambulumbekezdéseiben szerepelnek).
E ponton azonban egyáltalán nem utalnak a koncesszióba adó járandósága után fizetendő adó kivetéséről való lemondásra.
A Migaud‑jelentés második alrésze tárgyalja a francia állam és az EDF közötti pénzügyi kapcsolatok módosításait és rögzíti az említett állam díjazását a várható számviteli módosításokat követően:
„E díjazás két részből áll.
Egyrészt a tőkejuttatások évente tárcaközi rendelet által megállapított kamatláb melletti díja. A rendelet e kamatláb maximumát 8%‑ban állapítja meg. 1989 óta a kamatlábat 5%‑ban rögzítették.
Másrészt levonnak egy kiegészítő díjat (»az osztalékot«) az intézmény adózás és rögzített kamatfizetés utáni eredményéből.
Ennek mértékét rendelet állapítja meg az előzetes beszámoló eredménye alapján.
[…]
Mivel a tőkeinjekciók képezik a rögzített kamat alapját, fennáll az a kockázat, hogy a tőkeinjekciók e cikk miatti emelése növeli az EDF‑re kivetett adóterhet. Az 1997–2000 közötti időszakra kötött, 1997. április 8‑án aláírt vállalkozási szerződés tehát előirányozza a tőkeinjekciók díjazási feltételeinek módosítását.
Az alap hatásának ellensúlyozása érdekében a rögzített kamatláb 3%‑ra csökken. A rögzített kamatláb éves összege így 1816 millió FRF‑ról 1522 millió FRF‑ra csökken.
Az állam kiegészítő díjazása a vállalkozás nettó könyv szerinti eredménye 40%‑ának felel meg.
Végül, a két összetevő összesített összege nem haladhatja meg a tőkejuttatások 6%‑át (vagyis a jelen cikk szerinti juttatások esetében a 3044 millió FRF értékű felső határt).”
A Migaud‑jelentés ezt követően ismerteti az érvényesített módosítások adóügyi következményeit.
A Migaud‑jelentésben többek között az alábbiak szerepelnek:
„A tartalékoknak a FEH koncessziójához kapcsolódó emelkedése lehetővé teszi a számviteli és adózási szempontból veszteségként elhatárolt visszatartott nyereség egyszeri záróelszámolását.
Egyrészt a 38,5 milliárd FRF összegű közvetlen növekedés 18,3 milliárd FRF összegű visszatartott nyereséget eredményez, ami magukat az adóköteles nettó eszközöket is növeli [a társasági adó vonatkozásában]. A [code général des impôts] 38–2. cikke ugyanis úgy rendelkezik, hogy a nettó haszon a pénzügyi év kezdetén és végén fennálló nettó eszközérték különbsége. Mivel »a nettó eszköz kifejezi, hogy az eszközérték mennyivel haladja meg a harmadik személyek által nyújtott hitelekből, az értékcsökkenési leírásokból és az igazolt tartalékokból álló, a passzívumok oldalán feltüntetett teljes összeget«, a tartalékok növekedés mechanikusan a nettó haszon növekedését eredményezi.
Másrészt annak érdekében, hogy figyelembe vegyék a számvevőszék által a »Vízenergia« és a »Közmű« koncessziók kapcsán tett észrevételeket, az EDF az adójogi visszatartott nyereségének 14 milliárd FRF‑kal történő csökkentését eredményező számviteli kiigazításokat fog tenni.
Összességében az utóbbinak tehát 3,4 milliárd FRF pozitívumot kell mutatnia.
A ministère de l’Économie, des Finances et de l’Industrie [gazdasági, ipari és pénzügyminisztérium] által az Önök előadójának szolgáltatott információk szerint e reformokat [követően] a közintézmény által fizetendő társasági adó 3 milliárd FRF‑ra nőne 1997‑ben és 2,5 milliárd FRF‑ra 1998‑ban.”
Meg kell állapítani, hogy ahogy a számviteli kiigazítások esetében, a Migaud‑jelentésben sem utalnak az adóügyi következmények kapcsán a koncesszióba adó járandósága után fizetendő adó kivetéséről való lemondásra azok tőkejuttatássá történő átminősítése során, noha e tartozás, amint az a Francia Köztársaság által a 2002. április 9‑i feljegyzésben a Bizottság részére adott válaszból kitűnik, szintén a nettó eszközök változásából ered.
Egyébként a Migaud‑jelentés vitathatatlanul tartalmaz néhány adatot az állam által az EDF feltőkésítéséből várt díjazást illetően, amely a feltőkésítés eredményeként végeredményben nominálisan csökken. Ugyanakkor e dokumentum alapján teljesen egyértelmű, hogy e néhány adat csak csekély részét képezi azoknak a főként közhatalmi jellegű megfontolásoknak, amelyek a 97–1026. számú törvény elfogadásához vezettek.
Végül meg kell jegyezni, hogy a Migaud‑jelentés tartalma jelenti a megtámadott határozat (23) és azt követő preambulumbekezdéseinek alapját, valamint, hogy ezeket az értékelési elemeket a Bizottság ily módon figyelembe vette.
A Francia Köztársaság által említett harmadik dokumentum az 1995. április 4‑i levél. Egy négyoldalas dokumentumról van szó, beleértve a hozzácsatolt dokumentumot is, amelyet az EDF részére a gazdasági, ipari, postaügyi és távközlési miniszter, a külkereskedelmi miniszter és a költségvetési miniszter kabinetfőnökei küldtek, és amelynek a tárgya egy „munkaprogram” kialakítása, a francia számvevőszék által az EDF koncessziói kapcsán előírt intézkedések bemutatása és elfogadása érdekében.
A részvényes államot az 1995. április 4‑i levélben csak két alkalommal említik, és rendkívül röviden:
–
az említett levél mellékletének 1. oldalán, ahol a munkaprogram céljai között szerepel, hogy „[a jelenlegi rendszer] […] megfelel‑e a részvényes állam érdekeinek?”;
–
az említett levél mellékletének 3. oldalán, ahol a vizsgálandó kérdéseket taglalják; ezek között szerepel a „vagyonjogi probléma”, amelynek kapcsán kiemelik, hogy: „adott esetben meg kell jelölni azon módosításokat, amelyeket a fennálló struktúrában kell eszközölni annak érdekében, hogy a monopóliumok esetleges megnyílásának esetére jobban védjék a részvényes állam érdekeit”.
Az 1995. április 4‑i levélben (amely végeredményben csak egy munkaprogramról szól, nem pedig annak következtetéseiről) taglalt egyéb problémák valójában lényegében a közhatalmi megfontolások körébe tartoznak, és meg kell állapítani, hogy az említett levél nem támasztja alá a részvényesi megfontolások elkülönült és önálló elemzésének fennállását.
Végül a Francia Köztársaság által hivatkozott utolsó dokumentum az 1995. október 31‑i levél: e dokumentum elemzését illetően a Törvényszék visszautal a fenti 168. és azt követő pontokra.
Egyébként anélkül, hogy szükség lenne arra, hogy a Törvényszék döntsön egy ilyen, a beavatkozási beadvány mellékletében szereplő táblázatra való puszta hivatkozás elfogadhatóságáról, amelyben az említett beadványban nem szereplő dokumentumkivonatok szerepelnek, néha észrevételekkel ellátva, meg kell állapítani, hogy egyik idézett rész, illetve észrevétel sem utal a vitatott intézkedésre.
A fenti 299. pontban hivatkozott dokumentumkivonatok legfeljebb arra az összefüggésre vonatkoznak, amelyben ezt az intézkedést meghozták, és amelyről nem állítják, hogy azt a Bizottság nem vette figyelembe; az összefüggés ismertetése kapcsán a Bizottság többek között az említett dokumentumokra támaszkodott.
Ezenfelül tanulmányozásukat követően a Bizottsághoz hasonlóan meg kell állapítani, hogy a szóban forgó táblázatban szereplő, a fenti 299. pontban hivatkozott dokumentumkivonatok igencsak másodlagos jellegűek a közhatalmi megfontolásokhoz képest.
Végül e kivonatok semmilyen részleges okfejtést nem tartalmaznak azon részvényesi megfontolásokat illetően, amelyek célja egy befektetés, még kevésbé egy, a vitatott intézkedés által végrehajtott befektetés megtérülésének értékelése.
A Francia Köztársaság által hivatkozott dokumentumok, ahogy az EDF által hivatkozott dokumentumok sem igazolják tehát azt, hogy az állam részvényesi minőségében a vitatott intézkedéssel kapcsolatban követett megfontolásait „elkülönülten és önállóan” elemezték, ahogy e dokumentumok az adóhoz kapcsolódó megfontolások és az említett állam díjazásához kapcsolódó megfontolások összefonódását sem támasztják alá.
Következésképpen az elsődlegesen előterjesztett második jogalap harmadik részét el kell utasítani.
6.

A negyedik részről
a)

A felek érvei
A Francia Köztársaság által is támogatott EDF előadja, hogy a Bizottság tévesen tekintette úgy, hogy a befektetési döntésnek az adómentesség összege tekintetében vett megtérülése nem képezte konkrét tanulmányok, hivatkozások, elemzések, illetve üzleti terv tárgyát, ami miatt a befektetés hatásai nehezen különíthetők el a Francia Köztársaság, illetve az EDF által továbbított információkban (a megtámadott határozat (130) preambulumbekezdése).
Az EDF szerint a Bizottság elemzése azon az előfeltevésen alapul, amely szerint a szóban forgó intézkedés kizárólag az adómentesség, ami, ellentétben az első jogalap keretében általa előadottakkal, nem az az intézkedés, amelyet meg kellett vizsgálni.
Ezenkívül a Bizottság lényegében a hivatalos üzleti terv hiányára vonatkozó megfontolása jogilag megalapozatlan, mivel egyrészt a Bíróság, illetve a Törvényszék ítélkezési gyakorlata nem követeli meg az ilyen terv meglétét, másrészt pedig ilyen tervre semmiképpen sem volt szükség, mivel a francia állam 100%‑os részvényes volt, tökéletesen ismerte a vállalkozást, valamint ilyen helyzetben egy magánbefektető sem folyamodott volna ilyen tervhez.
Ezenfelül a Bizottság lényegében a hivatalos üzleti terv hiányára vonatkozó megfontolása ellentétben áll a tényállással, mivel a különböző,
in tempore non suspecto
kidolgozott és a Bizottsággal 2013‑ban közölt észrevételek keretében benyújtott dokumentumok képezték e tervezett okfejtés lényegét. Ezek ugyanis egyértelműen azt tartalmazták, hogy a francia állam célja a vállalkozásba való befektetés volt, valamint, hogy számos, a jövőre vonatkozó elemzést és értékelést végzett.
A Francia Köztársaság e tekintetben hivatkozik a beavatkozási beadvány 12. mellékletében található 3. táblázatra, amely néha észrevételekkel ellátott, különböző dokumentumokból származó idézeteket tartalmaz, és a beadványban „példaként” kitér három ilyen dokumentumra.
A Francia Köztársaság először az 1997. április 10‑i levélre hivatkozik, valamint egy ahhoz csatolt, „Az állam részére 1997‑ben és 1998‑ban teljesítendő kifizetések előrejelzései” című feljegyzésre. E dokumentum azt támasztja alá, hogy az állam a díjazásának alakulására vonatkozó elemzést kért az EDF‑től, valamint, hogy a tervezett átstrukturálás gazdasági értékeléseit a szóban forgó intézkedés elfogadása céljából alakították ki és pontosították.
A Francia Köztársaság másodszor az EDF pénzügyi és jogi részlegeinek igazgatója által 1996. február 9‑én az EDF igazgatótanácsa részére küldött levélre hivatkozik, amely egy „Az EDF mérlegének átstrukturálása” című mellékletet tartalmaz (a keresetlevél A‑7‑30. sz. melléklete, a továbbiakban: 1996. február 9‑i levél); ez az EDF mérlege átstrukturálásának gazdasági értékelését tartalmazza.
Végül harmadszor, a Francia Köztársaság az 1996–1998 közötti stratégiai tervre hivatkozik (a keresetlevél A‑7–34. sz. melléklete, a továbbiakban: stratégiai terv), amelyet az állam figyelembe vett a szóban forgó intézkedés elfogadása során; az ilyen jellegű tervet általában figyelembe veszik a magánbefektető kritériumának alkalmazása során.
A Bizottság vitatja ezeket az állításokat.
b)

A Törvényszék álláspontja
A Francia Köztársaság által is támogatott EDF lényegében azt állítja, hogy először is a Bizottságnak a megtámadott határozat (130) preambulumbekezdésében szereplő elemzése téves előfeltevésen alapul, mivel a vitatott intézkedés nem az EDF által felhasznált felújításra képzett tartalékokat terhelő adó kivetéséről való lemondás egyetlen esete, másodszor, hogy a Bizottság tévesen követelte meg a jelen ügyben a hivatalos üzleti tervet, harmadszor pedig, hogy a Bizottság ilyen hivatalos üzleti terv hiányára vonatkozó megfontolása ellentétes a tényekkel, mivel különböző korabeli dokumentumok jelentik az említett hivatalos üzleti terv lényegét. A Francia Köztársaság e tekintetben négy dokumentumra hivatkozik, amelyek álláspontja szerint bizonyítják a befektetésre vonatkozó, jövőre irányuló elemzések és értékelések fennállását.
Kiindulásként el kell utasítani az EDF által előterjesztett első érvet, mivel a vitatott intézkedés a koncesszióba adó járandóságai tőkévé átminősítése után fizetendő adó kivetéséről való lemondás.
El kell utasítani az EDF arra alapított érvét is, hogy a Bizottság tévesen követelte meg a jelen ügyben a hivatalos üzleti tervet, mivel az a megtámadott határozat hibás értelmezésén alapul.
A Bizottság ugyanis a megtámadott határozatban lényegében azt állapítja meg, hogy egyáltalán nincs olyan korabeli dokumentum, amely a koncesszióba adó járandóságai után fizetendő adó kivetéséről való lemondás által jelentett állítólagos befektetés megtérülésének bármilyen értékelését tartalmazná.
Vitathatatlanul vannak olyan dokumentumok, amelyek meglehetősen tömören értékelik a francia államnak az EDF feltőkésítéséből következő díjazását, és ebből következően ezen ügylet megtérülését, de ez minden.
Márpedig, bár kétségtelenül az EDF feltőkésítése jelenti azt az összefüggést, amelybe a vitatott intézkedés értékelésének illeszkednie kell, mindazonáltal a C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítélet megfogalmazását követve a Francia Köztársaságnak kellett bemutatnia többek között „olyan szempontokat […], amelyekből kitűnik, hogy e döntés olyan gazdasági értékeléseken alapul, amelyek összemérhetők azokkal, amelyeket a jelen ügy körülményei között az említett tagállaméhoz lehető legközelebbi helyzetben lévő, észszerűen gondolkodó magánbefektető az említett befektetés végrehajtása előtt lefolytatott volna annak érdekében, hogy meghatározza az ilyen befektetés jövőbeli jövedelmezőségét”, ugyanakkor „az említett előny nyújtása után lefolytatott gazdasági értékelések, az érintett tagállam által végrehajtott befektetés tényleges jövedelmezőségének visszamenőleges megállapítása, vagy a ténylegesen lefolytatott eljárás megválasztásának utólagos igazolásai nem lehetnek elegendőek annak bizonyításához, hogy e tagállam az előny nyújtása előtt vagy azzal egyidejűleg, részvényesi minőségében ilyen döntést hozott” (ezen ítélet 84. és 85. pontja).
A Bizottság tehát nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott határozat (130) preambulumbekezdésében azt állapította meg, hogy „a befektetésnek az adómentesség összege tekintetében vett nyereségességére vonatkozó tanulmányok, hivatkozások, illetve elemzések hiánya miatt az állítólagos befektetés hatásai nehezen különíthetők el a [Francia Köztársaság], illetve az EDF által továbbított információkban”.
Ezenfelül el kell utasítani az EDF által azon párhuzam alapján előterjesztett érvelést, amelyet a 2015. június 25‑iSACE és Sace BT kontra Bizottság ítélettel (
T‑305/13
,
EU:T:2015:435
) kíván vonni, mivel ebben az ítéletben a részletes üzleti terv hiánya a gazdasági válság összefüggésébe illeszkedett. A Törvényszék vitathatatlanul úgy ítélte meg, hogy e helyzetben figyelembe kell venni azt, hogy a gazdasági helyzet alakulását és a különböző gazdasági szereplők eredményeit adott esetben nem lehet megbízhatóan és részletesen előre jelezni, ugyanakkor úgy döntött, hogy „a részletes és teljes körű előrejelzések lehetetlensége nem mentesíti az állami befektetőt az alól, hogy elvégezze a befektetése jövedelmezőségének olyan megfelelő előzetes értékelését, amely összehasonlítható azzal, amelyet egy hasonló helyzetben lévő magánbefektető a rendelkezésre álló és elfogadható adatok alapján elvégeztetett volna”.
Ezt követően meg kell vizsgálni azokat a dokumentumokat, amelyekről a Francia Köztársaság azt állítja, hogy azok azokkal összemérhető gazdasági értékeléseket jelentenek vagy tartalmaznak, amelyeket egy magánbefektető folytatott volna le a vitatott intézkedés végrehajtását megelőzően, a befektetés jövőbeli jövedelmezőségének meghatározása érdekében.
Először, a Francia Köztársaság az 1997. április 10‑i levélre hivatkozik, valamint az ahhoz csatolt, „Az állam részére 1997‑ben és 1998‑ban teljesítendő kifizetések előrejelzései” című levélre (a keresetlevél A‑7–25. sz. melléklete).
A három sorból álló 1997. április 10‑i levél pusztán megküldi a mellékletet a pénzügyminisztérium irodavezetőjének. Maga a melléklet egy oldalon, vázlatosan mutatja be az állam részére teljesítendő kifizetéseket, öt sorban, amelyet az egyes évekre vonatkozó adatok követnek: könyv szerinti adózás előtti eredmény és kiegészítő díjazás, adóköteles eredmény, tőkejuttatások díjazása, társasági adó és kiegészítő díjazások.
Az 1997. április 10‑i levél semmit sem tartalmaz a koncesszióba adó díjazását, illetve azon adót illetően, amelyet elméletben befektetéssé alakítottak, és amelyről a francia állam lemondott.
Meg kell tehát állapítani, hogy az 1997. április 10‑i levél egyáltalán nem releváns, és az nem jelent vagy tartalmaz azokkal összemérhető gazdasági értékeléseket, amelyeket egy magánbefektető folytatott volna le a vitatott intézkedés végrehajtását megelőzően, a befektetés jövőbeli jövedelmezőségének meghatározása érdekében.
A Francia Köztársaság ezt követően utal az 1996. február 9‑i levélre, amely egy „Az EDF mérlegének átstrukturálása” című mellékletet tartalmaz (a keresetlevél A‑7‑30. sz. melléklete); ez az EDF mérlege átstrukturálásának gazdasági értékelését tartalmazza.
Az 1996. február 9‑i levél, amely az EDF pénzügyi és jogi részlegeinek igazgatójától származik, pusztán megküld az EDF igazgatótanácsának elnöke részére egy egyoldalas „összefoglalót”, amely áttekinti „az állammal folytatott tárgyalást”.
Az 1996. február 9‑i levéllel megküldött „összefoglaló” az „Az EDF mérlege felső részének megerősítése” cím alatt az alábbiakat tartalmazza:
„A folyamatban lévő átstrukturálás három elemből áll:
–
az állam által nyújtott tőkejuttatások besorolása a szigorúan vett tőke alá;
–
az állam által (vagy nevében) a FEH koncesszió keretében teljesített apport, valamint az e koncesszió alapján elkülönített tartalékok integrálása a tőkébe. E művelet véget vet az állam tőkeapportja és koncessziós apportja közötti minimális különbségnek;
–
az EDF jelenlegi nettó helyzetét terhelő visszatartott veszteség záróelszámolása.
Ezek az intézkedések lehetővé fogják tenni a vállalkozás pénzügyi helyzetének megerősítését, a tőke 2,6 milliárd FRF‑ról 85 milliárdra emelésével, illetve a nettó helyzet 20 milliárd FRF‑ról 90 milliárd FRF‑ra javításával, ami eszközorientáltabb, ezáltal a többi európai villamosenergia‑vállalathoz hasonló képet mutatva.
[…]
Immár több milliárd FRF összegű saját tőkéje révén, illetve azáltal, hogy egyértelművé válik koncesszióinak ismertetése, az EDF tehát a vállalkozás pénzügyi helyzetét jobban tükröző mérleggel rendelkezik majd.”
Az 1996. február 9‑i levélben nem utalnak a koncesszióba adó járandóságára, ahogy az adó kivetéséről való lemondásra sem annak a tőkébe sorolása során.
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy az 1996. február 9‑i levél egyáltalán nem releváns, és az nem jelent vagy tartalmaz azokkal összemérhető gazdasági értékeléseket, amelyeket egy magánbefektető folytatott volna le a vitatott intézkedés végrehajtását megelőzően, a befektetés jövőbeli jövedelmezőségének meghatározása érdekében.
Végül a Francia Köztársaság utal a stratégiai tervre, amelyet figyelembe vett a szóban forgó intézkedés meghozatala során. Álláspontja szerint az ilyen jellegű tervet általában figyelembe veszik a magánbefektető kritériumának alkalmazása során.
A stratégiai terv egy 36 oldalas dokumentum, amely a vállalat irányvonalát és az 1998‑ig terjedő cselekvéseket mutatja be, láthatóan a vállalat személyzete számára.
A stratégiai terv egyáltalán nem utal sem arra, hogy a francia állam lemond a koncesszióba adó járandóságait terhelő adó kivetéséről, sem a koncesszióba adó járandóságára, sem a FEH koncesszióhoz kapcsolódó tartalékokra, sem a FEH vagyonjogi, számviteli és adóügyi helyzetére, sőt az EDF 97‑1026. számú törvény tárgyát képező feltőkésítésre sem.
A stratégiai terv tehát egyáltalán nem releváns, és az nem jelent vagy tartalmaz azokkal összemérhető gazdasági értékeléseket, amelyeket egy magánbefektető folytatott volna le a vitatott intézkedés végrehajtását megelőzően, a befektetés jövőbeli jövedelmezőségének meghatározása érdekében.
Egyébként anélkül, hogy szükség lenne arra, hogy a Törvényszék döntsön egy ilyen, a beavatkozási beadvány mellékletében szereplő táblázatra való puszta hivatkozás elfogadhatóságáról, amelyben az említett beadványban nem szereplő dokumentumkivonatok szerepelnek, néha észrevételekkel ellátva, meg kell állapítani, hogy az e beadvány 12. mellékletében bemutatott táblázatban szereplő egyik idézett rész, illetve észrevétel sem utal a vitatott intézkedésre.
Következésképpen el kell utasítani az elsődlegesen előterjesztett második jogalap negyedik részét.
7.

Az ötödik részről
a)

A felek érvei
A Francia Köztársaság által is támogatott EDF lényegében és végül azt állítja, hogy amint azt az elsődlegesen előterjesztett első két jogalapja alátámasztásaként előadott érvek bizonyítják, a Bizottság tévesen utasította el a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságát a jelen ügyben. Az intézkedés jellegére és tárgyára, a hátterét képező összefüggésekre, valamint az ezen intézkedéssel elérni kívánt célra és a rá alkalmazandó szabályokra vonatkozó tárgyilagos és nem egyoldalú elemzés alapján meg kellett volna állapítania a kritérium alkalmazhatóságát a szóban forgó intézkedésre.
A szóban forgó intézkedés jellegét és tárgyát illetően az EDF egyedüli részvényese, a Francia Köztársaság által végzett feltőkésítéséről van szó.
Az intézkedés elfogadásának összefüggését egyértelműen ismertette a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet 9–36. pontja, és azt 1997‑ben a villamos energia európai piacának a verseny előtti közelgő megnyitása jellemezte. Márpedig ebben az összefüggésben mérlege állapota korlátozta az EDF arra irányuló képességét, hogy szembenézzen ezzel a liberalizációval, valamint, hogy kihasználja a nemzetközi befektetési lehetőségeket.
Az intézkedéssel elérni kívánt célt illetően, a 97‑1026. számú törvénynek „az EDF mérlegének átstrukturálása és saját tőkéjének növelése [volt] a célja” és az „az EDF feltőkésítésére vonatkozó [célkitűzést]” követett a 156/04. sz. ügyben hozott ítélet szerint (243. és 247. pont).
Végül, az intézkedésre alkalmazandó jogszabályokat illetően, mivel az az EDF feltőkésítése és az EDF tőkéjét törvény határozza meg, az ügyletet is csak törvény hajthatja végre, amint azt a Törvényszék is elismerte a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítéletének 252. pontjában.
Az EDF megállapítja, hogy a feltőkésítésére irányuló, 97‑1026. számú törvény elfogadásával a Francia Köztársaság úgy járt el, ahogy egy részvényes tette volna, amit alátámasztanak a Bizottságnak átadott korabeli dokumentumok, a Bizottságnak pedig el kellett volna ismernie a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságát.
A Bizottság vitatja ezt az érvelést.
b)

A Törvényszék álláspontja
A Francia Köztársaság által is támogatott EDF lényegében és végül azt adja elő, hogy amint azt az elsődlegesen előterjesztett első jogalapja és az elsődlegesen előterjesztett második jogalap első négy része alátámasztásaként előadott érvek bizonyítják, a Bizottság tévesen utasította el a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságát a jelen ügyben. Az intézkedés jellegére és tárgyára, a hátterét képező összefüggésekre, valamint az ezen intézkedéssel elérni kívánt célra és a rá alkalmazandó szabályokra vonatkozó tárgyilagos és nem egyoldalú elemzés alapján meg kellett volna állapítania a kritérium alkalmazhatóságát a szóban forgó intézkedésre.
Az EDF és a Francia Köztársaság által előadott érvelés valójában arra irányul, hogy megállapítást nyerjen a magánbefektető kritériumának alkalmazhatósága, pusztán az intézkedés jellegére és tárgyára, a hátterét képező összefüggésekre, valamint az ezen intézkedéssel elérni kívánt célra és a rá alkalmazandó szabályokra vonatkozó körülmények alapján.
Ugyanakkor az elsődlegesen előterjesztett második jogalap első négy részével összefüggésben előterjesztett indokok miatt e körülmények nem elegendőek a magánbefektető kritériuma alkalmazhatóságának bizonyításához. Az EDF és a Francia Köztársaság ugyanis nem terjesztettek elő olyan bizonyítékokat, amelyek alapján egyértelműen meg lehetett volna állapítani, hogy az előny nyújtását – vagyis a jelen esetben a koncesszióba adó járandóságai tőkévé átminősítése után fizetendő adó kivetéséről való lemondást – megelőzően, vagy azzal egyidejűleg meghozta azt a döntést, hogy ezen intézkedéssel befektet az EDF‑be, valamint, hogy e határozat meghozatalakor a Francia Köztársaság úgy értékelte az ezen előny EDF számára való biztosítása által jelentett befektetés megtérülését, ahogy azt egy magánbefektető tette volna.
Ennélfogva az elsődlegesen előterjesztett második jogalap ötödik részét is el kell utasítani.
8.

Az elsődlegesen előterjesztett második jogalapról szóló következtetés
A jelen jogalapot ebből következően teljes egészében el kell utasítani.
C.

Az elsődlegesen előterjesztett harmadik jogalapról
Az elsődlegesen előterjesztett harmadik jogalap az EUMSZ 107. cikk azon különböző hibák miatt történő megsértésén alapul, amelyeket a Bizottság a magánbefektető kritériuma alkalmazási feltételeinek vizsgálata során követett el.
Emlékeztetni kell ugyanakkor arra, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban úgy ítélte meg, hogy a magánbefektető kritériuma nem alkalmazható a jelen ügyben, valamint, hogy csak másodlagos jelleggel elemezte az említett kritérium alkalmazásának feltételeit.
Mivel az EDF nem bizonyította, hogy a Bizottság tévesen utasította el a magánbefektető kritériumának alkalmazhatóságát, valamint mivel ezért el kell utasítani a második jogalapot, a harmadik jogalapot el kell utasítani mint hatástalant.
D.

Az elsődlegesen előterjesztett negyedik jogalapról
1.

A felek érvei
Az EDF előadja, hogy a Bizottság, megsértve arra irányuló kötelezettségét, hogy valamennyi releváns körülményt figyelembe vegyen az előny elemzése során – amit az EDF az elsődlegesen előterjesztett első három jogalapban bizonyított –, indokolási kötelezettségének sem tett eleget. E tekintetben azt kifogásolja, hogy a Bizottság magyarázat nélkül elutasította egyrészt az azt bizonyító dokumentumokat, hogy a szóban forgó intézkedés nem egy állítólagosan a koncesszióba adó járandóságainak meg nem adóztatására vonatkozó döntés volt, másrészt pedig azokat a dokumentumokat, amelyek a magánbefektető kritériumának alkalmazása során követendő módszereket világították meg.
A Bizottság vitatja ezt az érvelést.
2.

A Törvényszék álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az indokolási kötelezettség terjedelme a kérdéses jogi aktus természetétől, valamint elfogadásának körülményeitől függ. Az indokolásnak világosan és egyértelműen kell tartalmaznia az intézmény érvelését oly módon, hogy lehetővé tegye egyrészt az uniós bíróság számára a jogszerűség felülvizsgálatára vonatkozó hatásköre gyakorlását, másrészt az érdekeltek számára jogaik védelme és a döntés megalapozottságának megítélhetősége érdekében a meghozott intézkedés indokainak megismerését. Nem követelmény, hogy az indokolás az összes releváns ténybeli és jogi elemet tartalmazza, minthogy azt a kérdést, hogy egy jogi aktus indokolása megfelel‑e az EUMSZ 296. cikk második bekezdése követelményeinek, nemcsak szövegére, hanem körülményeire, valamint az adott tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére is figyelemmel kell vizsgálni. Így közelebbről a Bizottságnak nem kell állást foglalnia az érdekeltek által elé terjesztett minden érvet illetően, hanem elég, ha a határozat rendszerét illetően alapvető fontossággal bíró tényeket és jogi érveket ismerteti (lásd: 2003. március 6‑iWestdeutsche Landesbank Girozentrale és Land Nordrhein‑Westfalen kontra Bizottság ítélet,
T‑228/99 és T‑233/99
,
EU:T:2003:57
,
–
280.
pont).
Az EDF azt kifogásolja, hogy a Bizottság indokolási kötelezettségét megsértve utasította el azokat a dokumentumokat, amelyek azt bizonyították, hogy a vitatott intézkedés nem a koncesszióba adó járandóságainak meg nem adóztatására vonatkozó döntés volt.
Meg kell ugyanakkor állapítani, hogy a megtámadott határozat (23)–(35), (74) és (112)–(123) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette azokat az okokat, amelyek miatt a Francia Köztársaság által közölt bizonyítékok és különösen a 2002. április 9‑i feljegyzés (lásd az említett határozat (35) preambulumbekezdését) alapján úgy ítélte meg, hogy az adó beszedéséről való lemondás a koncesszióba adó járandóságának tőkejuttatássá való átminősítése során az EDF számára biztosított előnynek minősült. E határozat tehát e tekintetben semmilyen módon nem sérti az indokolási kötelezettséget.
Az EDF egyébként azt kifogásolja, hogy a Bizottság indokolási kötelezettségét megsértve elutasította azokat a dokumentumokat, amelyek a magánbefektető kritériumának alkalmazása során követendő módszereket világították meg.
Mivel a magánbefektető kritériuma alkalmazási feltételeinek vizsgálatára csak másodlagosan került sor, és a Bizottság nem követett el hibát, amikor úgy ítélte meg, hogy az említett kritérium nem alkalmazandó a jelen ügyben, e tekintetben hatástalannak kell nyilvánítani az EDF érvelését.
Következésképpen el kell utasítani az elsődlegesen előterjesztett negyedik jogalapot mint részben megalapozatlant, részben pedig hatástalant.
E.

A másodlagosan előterjesztett első jogalapról
A másodlagosan előterjesztett első jogalap egyrészt azon alapul, hogy bizonyos támogatásokat létező támogatásoknak kell minősíteni, másrészt pedig a 659/1999 rendelet 1. cikke b) pontja v. alpontjának és 15. cikke (1) bekezdésének megsértésén.
1.

A megtámadott határozat felidézése
A megtámadott határozat (215) preambulumbekezdése szerint:
„A Bizottság ezenkívül úgy ítéli meg, hogy a francia hatóságok állításával ellentétben az elévülési szabály jelen esetben nem alkalmazandó. Az EDF az adómentes tartalékokat kétségkívül 1987 és 1996 között képezte. Megjegyzendő azonban egyrészt az, hogy az Országos Számviteli Tanács szerint a jellegükből fakadóan múltbeli műveletek lekönyvelésére vonatkozó hibajavításokat azon üzleti év eredményében kell lekönyvelni, amelynek során megállapítást nyertek, másrészt pedig az, hogy a koncesszióba adó járandóságainak társaságiadó‑mentesen tőkeinjekcióvá történő átminősítéséről rendelkező törvény 1997. november 10‑i. Az adókedvezmény tehát 1997‑es adókedvezmény, és az elévülés nem alkalmazandó az ezen időpontban folyósított új támogatásra, ugyanis a szóban forgó intézkedésre vonatkozó első bizottsági jogi aktus 2001. július 10‑i. Továbbá a [659/1999] rendelet 15. cikke értelmében a peres eljárás felfüggeszti a jogvesztő határidőt.”
2.

A 659/1999 rendelet 1. cikke b) pontja v. alpontjának megsértésére alapított első részről
a)

A felek érvei
Az EDF úgy véli, hogy amennyiben a támogatásnak minősítés beigazolódik, a vitatott intézkedést mindenféleképpen létező támogatásnak kell minősíteni.
Az EDF előadja, hogy a 659/1999 rendelet 1. cikke b) pontjának v. alpontja szerint a verseny előtt eredetileg zárt ágazatban végrehajtott támogatások létező támogatásoknak minősülnek, amely minősítésüket csak az ágazat liberalizációjára előírt időpontban veszítik el.
Az EDF úgy véli, hogy a Törvényszék által a 2000. június 15‑iEDF Alzetta és társai kontra Bizottság ítéletének (
T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97–T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98–T‑6/98 és T‑23/98
,
EU:T:2000:151
)
143.
pontjában hozott döntés átültethető a jelen ügyre. A villamosenergia‑ágazatot ugyanis liberalizálta a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló, 1996. december 19‑i 96/92/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 1997. L 27., 20. o.
; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet, 2. kötet, 3. o.), amely 1997. február 19‑én lépett hatályba, és amely egy 1999. február 19‑én lejáró átültetési határidőt rögzített. A Francia Köztársaság azonban ezt az irányelvet csak 2000. február 10‑én ültette át.
Az EDF előadja, hogy ebből következően minden ezen időpont előtt hozott vagy végrehajtott intézkedést, feltéve, hogy állami támogatásnak minősül, létezőnek kell tekinteni, így nem lehet visszatéríttetési rendelkezés tárgya. Álláspontja szerint a törvényt megelőző nemzeti átültetési intézkedés hiányában ez a helyzet a 97–1026. számú törvény esetében is, amelyet tizenöt hónappal az irányelvben rögzített átültetési határidő lejárta előtt fogadtak el.
A Bizottság vitatja ezt az érvelést.
b)

A Törvényszék álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy a 659/1999 rendelet (4) preambulumbekezdése szerint „[…] a jogbiztonság biztosítása érdekében indokolt meghatározni azon körülményeket, amelyek mellett egy támogatást létező támogatásnak kell tekinteni; […] a belső piac megvalósítása és fejlesztése fokozatos eljárás, amely az állami támogatási politika állandó fejlesztésében tükröződik; […] e fejlesztések következtében egyes intézkedések, amelyek hatálybalépésük időpontjában nem minősültek állami támogatásnak, azóta már támogatássá válhattak”.
A 659/1999 rendelet 1. cikke b) pontjának v. alpontja szerint létező támogatás az olyan támogatás, amelyet létező támogatásnak kell tekinteni, mert megállapítható, hogy a hatálybalépése idején nem minősült támogatásnak, és ezt követően – a közös piac fejlődésének eredményeként, és anélkül, hogy a tagállam módosította volna – vált támogatássá. Egyes intézkedéseknek egy tevékenység közösségi jog általi liberalizálását követő támogatássá válása során az ilyen intézkedések a liberalizációra megállapított időpontot követően már nem minősülnek létező támogatásnak.
A 659/1999 rendelet 1. cikke b) pontja v. alpontjának megfelelően tehát egy tevékenység közösségi jog általi liberalizációjának időpontját kizárólag annak kizárása céljából szabad figyelembe venni, hogy ezen időpontot követően egy olyan intézkedést, amely a közösségi jog általi liberalizációt megelőzően nem minősült támogatásnak, ezt követően létező támogatásnak minősítsenek. Ezzel szemben egy, a jelen ügyben szereplőhöz hasonló irányelvből következő liberalizációs időpont megléte nem elegendő annak kizárásához, hogy egy intézkedést új támogatásnak lehessen minősíteni, amennyiben a piaci fejlemények kritériuma alapján bizonyítható, hogy az intézkedést olyan piacon fogadták el, amely egészben vagy részben már az érintett tevékenység közösségi jog általi liberalizációjának időpontja előtt is nyitott volt a verseny előtt (lásd ebben az értelemben: 2001. április 4‑iRegione Autonoma Friuli‑Venezia Giulia kontra Bizottság ítélet,
T‑288/97
,
EU:T:2001:115
,
95.
pont).
A Bizottság a megtámadott határozat (196)–(204) preambulumbekezdésében kifejtette – anélkül, hogy azt az a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló keresetben e tekintetben egy a Törvényszék által az említett ítélet 134–155. pontjában elutasított jogalapot előterjesztő EDF vitatta volna –, hogy a támogatást egy, a verseny előtt fokozatosan megnyíló ágazatban nyújtották, amelyben az EDF már 1997 előtt villamos energiát exportált más tagállamokba, leányvállalatok közvetítésével a verseny előtt nyitva álló piacokon működött, tényleges vagy potenciális versenyben állt más villamosenergia‑piaci szereplőkkel az Európai Unióban más tagállamokban, valamint Franciaországban versengett az olyan egyéb energiák szolgáltatóival, mint a földgáz.
E körülmények között a vitatott intézkedés nem tekinthető olyan fennálló intézkedésnek, amely hatálybalépése idején nem minősült támogatásnak, és amely a 92/96 irányelv átültetési idejének végén a piaci fejlemények eredményeként vált támogatássá.
Ebből következően el kell utasítani a másodlagosan előterjesztett első jogalap első részét mint megalapozatlant.
3.

A 659/1999 rendelet 15. cikke (1) bekezdésének megsértésére alapított második részről
a)

A felek érvei
Az EDF mindenekelőtt emlékeztet arra, hogy a FEH vagyonjogi helyzetével kapcsolatos komplexitást és bizonytalanságokat megoldotta a 97–1026. számú törvény 4. cikkének (1) bekezdése, amely kimondja, hogy a FEH az EDF tulajdonában állónak tekintendő attól kezdődően, hogy az e hálózatra vonatkozó koncessziót a részére megadták.
Az EDF előadja, hogy ebből ennélfogva azt a következtetést kell levonni – amint azt a Bizottság is tette az eljárást megindító határozatban (45., 49. és 52. pont) –, hogy a felújításra 1987 és 1996 közötti időszakban képzett tartalékok létrehozásával valójában 1987 és 1996 között minden évben jogosulatlan adókedvezményhez jutott, amelyet az 1997‑ben végrehajtott számviteli helyesbítések és átminősítések csak részben tettek semmissé.
Mivel a Bizottság 2001. július 10‑én tette az első vizsgálati intézkedést, ebből következően az 1991. július 10. előtt létrehozott tartalékokat nem lehet figyelembe venni az EDF javára biztosított intézkedés számításánál, figyelemmel a 659/1999 rendelet 15. cikkének (1) bekezdésében előírt elévülésre.
A koncesszióba adó 1991. július 10‑ét követő járandóságai, amelyek új támogatásnak minősülhetnek, ebben az esetben csak 7,976 milliárd FRF‑et tesznek ki az összesen 14,119 milliárd FRF‑ból.
Az EDF ezenkívül előadja, hogy a Bizottság az eljárást megindító határozat és a megtámadott határozat között módosította a vitatott határozatra vonatkozó elemzését. Álláspontja szerint az eljárást megindító határozatból az tűnik ki, hogy a támogatást 1987 óta minden évben létrehozták. A megtámadott határozatban a Bizottság a támogatás összevonásának fogalmára támaszkodott, úgy ítélve meg, hogy a korábban létrehozott tartalékok meg nem adóztatása a meg nem adóztatás időpontjában, vagyis 1997‑ben nyújtott támogatásnak minősül.
Az EDF előadja, hogy az eljárást megindító határozat – amely a megtámadott határozat alapját jelenti (az utóbbi (52) preambulumbekezdése) – valójában átveszi az EDF részére 1987 és 1996 közötti nyújtott szelektív előnyre vonatkozó állítást, és kijelenti, hogy ezen előny összege „az ugyanezen időszakban a tartalékok után meg nem fizetett társasági adó tőkésített értéke és az [általa] a 97‑1026. számú törvény 4. cikkének hatálybalépését követően 1997‑ben kiegyenlített társasági adó összege közötti [különbség]”.
Márpedig a megtámadott határozatban végül alkalmazott számítási mód nem az ugyanezen időszakban a tartalékok után meg nem fizetett társasági adó tőkésített értéke és az EDF által 1997‑ben kiegyenlített társasági adó összege közötti különbségen alapult. Az említett határozat (220) preambulumbekezdésében ugyanis a Bizottság „a társaságiadó‑mentesség formájában nyújtott – a tartalékok egy részének 14119065335 FRF összegű tőkévé átminősítéséhez kapcsolódó –5882849762 FRF összegű jogellenes támogatás” összegét rögzítette.
Ezenfelül ezáltal a Bizottság megsértette a létező támogatás fogalmát, amikor új támogatásnak minősített egy olyan intézkedést, amelyet a korábban nyújtott előnyök csak részben tettek semmissé (az eljárást megindító határozat 49. pontja).
Végül az EDF lényegében előadja, hogy a Bizottság nem kifogásolhat egy nemzeti könyvviteli szabályt annak érdekében, hogy kifogásolja az új támogatás fennállására vonatkozó érvelését.
A Bizottság vitatja ezeket az állításokat.
b)

A Törvényszék álláspontja
Az EDF lényegében azt állítja, hogy a támogatás nagy része elévült, mivel az eljárást megindító határozatban (45., 49. és 52. pont) a Bizottság úgy tekintette, hogy a felújításra 1987 és 1996 közötti időszakban képzett tartalékok létrehozásával valójában 1987 és 1996 között minden évben jogosulatlan adókedvezményhez jutott, amelyet az 1997‑ben végrehajtott számviteli helyesbítések és átminősítések csak részben tettek semmissé, míg a megtámadott határozatban az említett intézmény szándékosan módosította elemzését, annak érdekében, hogy úgy tekinthesse, hogy az előnyt a 97‑1026. számú törvény egyesítette.
Először, emlékeztetni kell arra, hogy az EDF mérlegének átstrukturálása keretében a francia hatóságok az Országos Számviteli Tanács véleményét követték, amely megállapítja, hogy a könyvelési hibák kijavítását, amelyek természetüknél fogva múltbeli műveletek lekönyvelésével kapcsolatosak, „a megállapításuk üzleti évének eredményében kell lekönyvelni”. E körülményt a Francia Köztársaság sem vitatja.
Azt is meg kell jegyezni, hogy az 1997. december 22‑i levélből (lásd a fenti 23. pontot) kitűnik, hogy „az indokolatlanná vált felújításokra szánt céltartalékok (38520943408 FRF) [vagyis a fel nem használt tartalékok átsorolásra kerülnek] a visszatartott nyereséghez az [Országos Számviteli Tanács] véleményének megfelelően”.
Végül emlékeztetni kell arra, hogy a 2002. április 9‑i feljegyzésben (a viszonválasz D.2. melléklete) a Francia Köztársaság kiemelte, hogy „a koncesszióba adónak a FEH‑hel kapcsolatos [a felhasznált felújításra képzett tartalékoknak megfelelő, a mérlegben megjelenő] járandósága [olyan, az EDF részéről az állam felé fennálló] indokolatlan adósságtételt jelentett, amelyet a tőkébe való besorolás jogtalanul mentesített az adó alól”. Ugyanezen feljegyzésben pontosította, hogy „[a] FEH‑ot saját javakból képezték, ezért az EDF‑et semmilyen kötelezettség nem terhelte az állammal szemben ezen javak visszaszolgáltatására vonatkozóan, oly módon, hogy a »koncesszióba adó járandósága« tételben feltüntetett, ennek megfelelő összegek nem valós tartozást, hanem egy nem adómentes tartalékot [képeztek]”, valamint, hogy „[i]lyen feltételek mellett ezt a tartalékot a tőkébe való besorolása előtt az intézmény passzívájából, ahol hibásan szerepelt, egy nettó állapotszámlára kellett volna átvezetni, ami a nettó adóköteles eszközállomány pozitív változását eredményezte volna […] [a]z így elért adókedvezmény 5,88 [milliárd FRF‑ra] tehető (14,119 x 41,67%)”. Az adatok kapcsán egy lábjegyzet a következő pontosítást rögzíti: „Rendes társaságiadó‑kulcs (31,1/3%) az 1997. január 1. és 1999. január 1. közötti lezárt üzleti évek kapcsán hatályban lévő kiegészítő hozzájárulásokkal megemelve”.
Ebből következően nem kétséges, hogy a koncesszióba adó járandóságának 1997. január 1‑jei tőkejuttatássá való átminősítése képezte az adóztatandó tényállást.
E körülmények között az elévülés nem állt be, mivel a Bizottság 2001. július 10‑én tette az első vizsgálati intézkedést.
Másodszor, a teljesség kedvéért emlékeztetni kell arra, hogy a 659/1999 rendelet 4. cikkének megfelelően a Bizottság köteles hivatalos, az érdekeltek tájékoztatásáról is gondoskodó vizsgálati eljárást indítani, amennyiben az előzetes vizsgálat végeztével komoly kétségei vannak a kérdéses pénzügyi intézkedés közös piaccal való összeegyeztethetőségéről. Ebből következően a Bizottság nem kötelezhető arra, hogy az ezen eljárás megindításáról szóló közleményben a kérdéses támogatásra vonatkozó végleges elemzést terjesszen elő, hanem elegendő, ha a Bizottság kielégítően meghatározza vizsgálatának keretét annak érdekében, hogy tartalmilag ne üresítse ki az érdekeltek azon jogát, hogy észrevételeket tegyenek (lásd: a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet, 108. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Továbbá emlékeztetni kell arra, hogy a 659/1999 rendelet 6. cikkének megfelelően, amikor a Bizottság hivatalos vizsgálati eljárás indításáról határoz, az eljárást megindító határozat szorítkozhat a vonatkozó ténybeli és jogi kérdések összefoglalására, a szóban forgó állami intézkedés támogatási jellegére vonatkozó előzetes értékelésre és a közös piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban felmerült kétségek ismertetésére (lásd: a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet, 109. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az eljárást megindító határozatnak így lehetővé kell tennie az érintett felek számára, hogy hatékonyan részt vegyenek a hivatalos vizsgálati eljárásban, amelynek során lehetőséget kapnak érveik kifejtésére. E célból elegendő, hogy az érintett felek megismerjék, hogy a Bizottság milyen érvelés alapján jutott előzetesen arra a megállapításra, hogy a szóban forgó intézkedés a közös piaccal összeegyeztethetetlen új támogatást jelenthet (lásd: a T‑156/04. sz. ügyben hozott ítélet, 110. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből következik, hogy az intézkedésnek az eljárást megindító határozatban szereplő elemzése ideiglenes elemzés, amelyet tehát a Bizottság a végső határozatban finomíthat vagy helyesbíthet.
A jelen ügyben a vitatott intézkedésnek az eljárást megindító határozatban szereplő elemzése tehát nem volt végleges és a Bizottság megalapozottan pontosíthatta vagy helyesbíthette ezt az elemzést a megtámadott határozatban.
Ezenkívül rá kell mutatni, hogy az eljárást megindító határozat 71. pontjában a Bizottság mindenesetre már úgy ítélte meg, hogy „a magas feszültségű FEH felújítására szabálytalanul képzett tartalék révén az EDF részére biztosított előny egy részét konszolidáló átminősítéseket és számviteli kiigazításokat 1997‑ben rögzítették, miután a francia parlament elfogadta az 1997. november 10‑i 97‑1026. számú törvény 4. cikkét”, hogy „[a]z említett átminősítések és kiigazítások által semmissé nem tett előny tőkésített értékéből álló támogatási elemet tehát a francia hatóságok hozzájárulásával a 659/1999 rendelet 15. cikkének (3) bekezdésében előírt tízéves elévülési időn belül belül és a Szerződés 88. cikkének (3) bekezdését megsértve konszolidálták”, valamint, hogy „[e]z az elem tehát új támogatást [jelentett]”.
Végül harmadszor, a jelen rész alátámasztása érdekében előadott, az új támogatás jellegre vonatkozó érvelés ezenfelül keveredik az EDF által a jelen jogalap első részének alátámasztása érdekében előadott érveléssel és azt ebből következően szintén el kell utasítani, a fenti 367–372. pontban kifejtett indokokra figyelemmel.
Ebből következően el kell utasítani a másodlagosan előadott első jogalap második részét.
F.

A másodlagosan előterjesztett második jogalapról
1.

A felek érvei
Az EDF előadja egyrészt, egy első rész alátámasztása érdekében, hogy a Bizottság 56886 millió FRF összeget rögzített, összeadva az 1996. december 31‑i mérlegben szereplő, fel nem használt felújításra elkülönített tartalékok teljes összegét (38520 millió FRF) és a saját tőkévé átminősített összegeket (18345 millió FRF). Márpedig álláspontja szerint az 1987–1996 közötti időszak során felújításra elkülönített tartalékok összege 47943 millió FRF, amelynek átvezetése a következők szerint zajlott: 9423 millió FRF a koncesszióba adó járandóságai alá, a FEH műtárgyainak 1987 és 1996 között végzett felújításai kapcsán; az egyenleg, vagyis 38520 millió FRF‑ot egy tartalékszámlára, anélkül hogy az eredménykimutatásba átkerült volna, a mérleg átstrukturálása során.
Az EDF rámutat, hogy a saját tőkévé átminősített pénzösszegek teljes összege (18345 millió FRF) és a koncesszióba adó járandóságai alá sorolt felújításra elkülönített tartalék felhasználása (9423 millió FRF) az átértékelési különbözetből (4226 millió FRF) és a koncesszióba adó részéről a FEH egyes műtárgyainak finanszírozásából (4696 millió FRF) áll az 1987–1996 közötti időszak során.
Másrészt, a második rész alátámasztása érdekében az EDF előadja, hogy az a társaságiadó‑kulcs, amelyet a visszatérítés számításánál alkalmazni kellett volna, az 1996. évi, nem pedig az 1997. évi. Álláspontja szerint a 97‑1026. számú törvény 1. cikke új kiegészítő hozzájárulást vezetett be a társasági adó mellett, ezen adó 15%‑ának megfelelő összegben, az 1997. január 1‑je és 1998. december 31. között lezárt üzleti évekre, amely tehát korábban nem létezett. Kizárólag a társasági adó feletti 10%‑os kiegészítő hozzájárulás volt hatályban.
Az EDF azt állítja, hogy a mérlege átstrukturálása során történt elszámolásokat a társasági adó 1997. évi kulcsával, vagyis 33,33%‑kal adóztatták, megnövelve a két kiegészítő hozzájárulással – 10% és 15% – (a code général des impôts 235b. ZA. és ZB. cikke), vagyis összesen 41,67%‑os kulccsal.
Márpedig az elszámolást az 1996‑os üzleti év alapján kellett volna végrehajtani, összesen 36,67%‑os kulccsal. A 97‑1026. számú törvény 4. cikke kifejezetten kimondja, hogy a villamosenergia‑FEH műtárgyai az EDF tulajdonában állónak tekintendőek attól kezdődően, hogy az e hálózatra vonatkozó koncessziót a részére megadták.
Az EDF szerint tehát úgy kell eljárni, mintha mindig is a FEH tulajdonosa lett volna, vagyis mintha soha nem különített volna el tartalékokat egy vagyontárgyak felújítására. E körülmények között, ha nem különítette volna el e tartalékokat, úgy az 1996‑os üzleti év után keletkezett volna adókötelezettsége, mivel pénzügyi eredményébe a korábbi áthozatalok beszámítását követően 1996. december 31‑én számították volna bele a tartalékokat, figyelemmel egyébként a számviteli reformjához kapcsolódó egyéb korrekciókra. Álláspontja szerint tehát az 1996‑os üzleti évben hatályos adókulcsot kell alkalmazni az elszámolásra, és
a fortiori
az esetleges elégtelen adóztatás átfogó értékelésére.
Végül meg kell állapítani, hogy az átstrukturálás alapjául szolgáló mérleg az 1996. december 31‑i mérleg, hogy az 1997‑ben ezen átstrukturálás alapján fizetett adót az 1997‑es üzleti év figyelembevétele nélkül számították ki, valamint, hogy az 1996. december 31‑én rendelkezésre álló adójóváírásokat beszámították ebbe az adóba.
Következésképpen az EDF úgy ítéli meg, hogy a koncesszióba adó járandósága új támogatásnak minősíthető összege, ha követjük ezt az okfejtést, 7655 millió FRF, amelyre az 1996. évi társaságiadó‑kulcsot kell alkalmazni, ami 36,67%. Ebből az összegből le kell vonni a 38520 millió FRF összeg 36,67%‑os kulcs helyett 41,67%‑os kulccsal történő túladóztatásának összegét, vagyis 1926 millió FRF‑et. E körülmények között a támogatás összege: [7976 x 36,67%] – [38520 x (41,67 – 36,67)] = 998,80 millió FRF, vagyis 151 millió euró.
A Bizottság vitatja ezt az érvelést.
2.

A Törvényszék álláspontja
A másodlagosan előterjesztett második jogalap első részének alátámasztására az EDF előadja, hogy a felújításra elkülönített tartalékok összegének meghatározása során számítási hibákat követtek el.
Az EDF egyebekben lényegileg előadja, a második rész alátámasztása érdekében, hogy tévesen alkalmazták az 1997. évi adókulcsot a részére biztosított adókedvezmény számításánál, valamint, hogy az 1996‑ban alkalmazandó adókulcsot kellett volna alkalmazni, amely rá nézve kedvezőbb.
Először, emlékeztetni kell arra, hogy az 1997. december 22‑i levél (lásd a fenti 23. pontot), a koncesszióba adó járandóságát illetően a következőket rögzíti: „A FEH koncesszióba adott természetbeni javai ellenértékének tőkeinjekciók formájában történő konszolidálása (14119065335 FRF)”.
Másodszor, a 2002. április 9‑i feljegyzésben (a viszonválasz D.2. melléklete) a Francia Köztársaság a következőket mondta ki:
„[…] meg kell különböztetni a felhasznált felújításra képzett tartalékok – amelyek az EDF által adott információk szerint a »Koncesszióba adó járandósága« tételben szerepelnek 14,119 [milliárd FRF], és nem 18,345 [milliárd FRF] összegben – újratárgyalását a még fel nem használt 38,5 [milliárd FRF] összegű tartalékokétól.
A koncesszióba adónak a FEH‑hel kapcsolatos [a felhasznált felújításra képzett tartalékoknak megfelelő, a mérlegben megjelenő] járandósága [olyan, az EDF részéről a francia állam felé fennálló] adósságtételt jelent, amelyet a tőkébe való besorolás jogtalanul mentesített az adó alól.
[…] A FEH‑et saját javakból képezték, ezért az EDF‑et semmilyen kötelezettség nem terhelte az állammal szemben ezen javak visszaszolgáltatására vonatkozóan, oly módon, hogy a »[K]oncesszióba adó járandósága« tételben feltüntetett, ennek megfelelő összegek nem valós tartozást, hanem egy nem adómentes tartalékot képeznek. Ilyen feltételek mellett ezt a tartalékot a tőkébe való besorolása előtt az intézmény passzívájából, ahol hibásan szerepelt, egy nettó állapotszámlára kellett volna átvezetni, ami a nettó adóköteles eszközállomány pozitív változását eredményezte volna, […] [a]z így elért adókedvezmény 5,88 [milliárd FRF‑ra] tehető (14,119 x 41,67%).”
A 2002. április 9‑i feljegyzés egy lábjegyzete ezen adatok kapcsán a következő pontosítást rögzíti: „Rendes társaságiadó‑kulcs (31,1/3%) az 1997. január 1. és 1999. január 1. közötti lezárt üzleti évek kapcsán hatályban lévő kiegészítő hozzájárulásokkal megemelve”.
Harmadszor emlékeztetni kell arra, hogy az EDF mérlegének átstrukturálása keretében a francia hatóságok az Országos Számviteli Tanács véleményét követték, amely megállapítja, hogy a könyvelési hibák kijavítását, amelyek természetüknél fogva múltbeli műveletek lekönyvelésével kapcsolatosak, „a megállapításuk üzleti évének eredményében kell lekönyvelni” (lásd a beavatkozási beadvány I‑8. mellékletét).
Az 1997. december 22‑i levél (lásd a fenti 23. pontot) e tekintetben kimondja, hogy „az indokolatlanná vált felújításokra szánt céltartalékok (38520943408 FRF) [átsorolásra kerülnek] a visszatartott nyereséghez az [Országos Számviteli Tanács] véleményének megfelelően”. Ezenkívül e levél 3. mellékletéből az következik, hogy a fel nem használt céltartalékok ezen átsorolása a nettó eszközök megváltozásával járt, amelyre 41,66%‑os társasági adó vonatkozott, ez pedig a felek által nem vitatottan az 1997‑ben alkalmazandó adókulcs volt.
Ebből következően nem lehet azt kifogásolni, hogy a Bizottság a szóban forgó támogatásösszegnek értékelése céljából azokra a többek között a felújításra képzett tartalékok összegére, illetve az alkalmazandó adókulcsra vonatkozó információkra támaszkodott, amelyeket vele a Francia Köztársaság a közigazgatási eljárás során közölt (lásd, ebben az értelemben: 2009. november 30‑iFrance és France Télécom kontra Bizottság ítélet,
T‑427/04 és T‑17/05
,
EU:T:2009:474
,
302.
és
303.
pont, fellebbezés nyomán helybenhagyta: 2011. december 8‑iFrance Télécom kontra Bizottság ítélet,
C‑81/10 P
,
EU:C:2011:811
,
–
104.
pont).
Ennélfogva el kell utasítani a másodlagosan előterjesztett második jogalap két részét és ebből következően a jogalap egészét.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Ugyanezen eljárási szabályzat 134. cikkének (2) bekezdése alapján egyebekben részleges pernyertesség esetén a Törvényszék elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását. Ezenkívül az eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdésével összhangban az eljárásba beavatkozó tagállamok és intézmények maguk viselik saját költségeiket.
A jelen ügyben az EDF‑et és a Francia Köztársaságot, mivel pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségeik viselésén kívül a Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (harmadik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
Az Électricité de France (EDF) saját költségein kívül köteles viselni az Európai Bizottság részéről felmerült költségeket, azon költségek kivételével, amelyek az utóbbi részéről a Francia Köztársaság beavatkozása folytán merültek fel.

3)
A Francia Köztársaság saját költségein kívül köteles viselni az Európai Bizottság részéről a beavatkozása folytán felmerült költségeket.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Półtorak
Kihirdetve Luxembourgban, a 2018. január 16‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék

I. A jogvita előzményei

A. Bevezetés

B. A támogatás kedvezményezettje

C. A céltartalék elkülönítéséről a FEH felújítására

D. A céltartalékok átminősítéséről

E. A céltartalékok átminősítésének adózási következményéről

F. Az eljárást megindító határozatról

G. A Bizottság eredeti határozatáról

H. A T‑156/04. sz. ügyben hozott ítéletről

I. A C‑124/10. P. sz. ügyben hozott ítéletről

J. Az eljárás kiterjesztéséről szóló határozatról

K. A megtámadott határozatról

II. Az eljárás és a felek kérelmei

III. A jogkérdésről

A. Az elsődlegesen előterjesztett első jogalapról

1. A felek érvei

2. A Törvényszék álláspontja

B. Az elsődlegesen előterjesztett második jogalapról

1. A megtámadott határozat felidézése

2. Előzetes megfontolások

3. Az első részről

a) A felek érvei

b) A Törvényszék álláspontja

4. A második részről

a) A felek érvei

b) A Törvényszék álláspontja

5. A harmadik részről

a) A felek érvei

b) A Törvényszék álláspontja

1) Az állítólagos téves jogalkalmazásról

2) Az állítólagos ténybeli tévedésekről

6. A negyedik részről

a) A felek érvei

b) A Törvényszék álláspontja

7. Az ötödik részről

a) A felek érvei

b) A Törvényszék álláspontja

8. Az elsődlegesen előterjesztett második jogalapról szóló következtetés

C. Az elsődlegesen előterjesztett harmadik jogalapról

D. Az elsődlegesen előterjesztett negyedik jogalapról

1. A felek érvei

2. A Törvényszék álláspontja

E. A másodlagosan előterjesztett első jogalapról

1. A megtámadott határozat felidézése

2. A 659/1999 rendelet 1. cikke b) pontja v. alpontjának megsértésére alapított első részről

a) A felek érvei

b) A Törvényszék álláspontja

3. A 659/1999 rendelet 15. cikke (1) bekezdésének megsértésére alapított második részről

a) A felek érvei

b) A Törvényszék álláspontja

F. A másodlagosan előterjesztett második jogalapról

1. A felek érvei

2. A Törvényszék álláspontja

A költségekről
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.
(
)	A jelen szöveg 31., 50., 232., 238., 241., 245., 368. és 369. pontjában az első elektronikus közzétételt követően nyelvi módosítás történt.