CELEX: 62020CJ0652
Trimitere preliminară
Cooperare judiciară în materie civilă
Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială
Regulamentul (UE) nr. 1215/2012
Competență în materie de asigurări
Articolul 11 alineatul (1) litera (b)
Acțiune introdusă de către deținătorul poliței de asigurare, de către asigurat sau de către un beneficiar
Posibilitatea de a acționa în justiție asigurătorul în fața instanțelor de la locul unde este domiciliat reclamantul
Stabilirea competenței internaționale și teritoriale a unei instanțe a unui stat membru
Articolul 13 alineatul (2)
Acțiune directă introdusă de partea vătămată împotriva asigurătorului
Asigurător care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru și care are o unitate pe teritoriul altui stat membru acționat în justiție în fața instanței în a cărei rază teritorială se află această unitate

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (
JO 2012, L 351, p. 1
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între HW, ZF și MZ, trei persoane fizice domiciliate în România, pe de o parte, și Allianz Elementar Versicherungs AG, o societate cu sediul în Austria, dar reprezentată de corespondentul său român, pe de altă parte, în legătură cu o acțiune în despăgubire formulată de persoanele menționate, care pretind că sunt beneficiarii unui contract de asigurare încheiat între această societate și persoana responsabilă de accidentul în urma căruia a decedat un membru al familiei lor.
Cadrul juridic
Considerentele (15), (16), (18) și (34) ale Regulamentului nr. 1215/2012 au următorul cuprins:
„(15)
Normele de competență ar trebui să prezinte un mare grad de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului. Astfel, competența ar trebui să fie întotdeauna determinată pe baza acestui criteriu, cu excepția câtorva situații bine definite în care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt punct de legătură. În cazul persoanelor juridice, domiciliul trebuie să fie definit în mod independent, în vederea ameliorării transparenței normelor comune și a evitării conflictelor de competență.
(16)
În afară de instanța domiciliului pârâtului, ar trebui să existe și alte instanțe autorizate în temeiul unei legături strânse între instanță și acțiune sau în scopul bunei administrări a justiției. Existența unei legături strânse ar trebui să asigure securitatea juridică și să evite posibilitatea de a se introduce o acțiune împotriva pârâtului în fața unei instanțe dintr‑un stat membru care nu era previzibilă în mod rezonabil de către acesta. […]
[…]
(18)
În cazul contractelor de asigurare, al contractelor încheiate cu consumatorii și al contractelor de muncă, partea defavorizată ar trebui să fie protejată prin norme de competență mai favorabile intereselor sale decât normele generale.
[…]
(34)
Ar trebui asigurată continuitatea între Convenția [din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (
JO 1972, L 299, p. 32
, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3)], Regulamentul (CE) nr. 44/2001 [al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (
JO 2001, L 12, p. 1
, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74),] și prezentul regulament, fiind necesar să se prevadă unele dispoziții tranzitorii în acest sens. Aceeași necesitate a continuității este valabilă cu privire la interpretarea de către Curtea de Justiție a Uniunii Europene a [respectivei convenții] și a regulamentelor de înlocuire a acesteia.”
Capitolul II din Regulamentul nr. 1215/2012, intitulat „Competența”, cuprinde secțiunea 1, intitulată „Dispoziții generale”, în care figurează articolele 4-6 din acest regulament.
Articolul 4 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:
„Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor respectivului stat membru.”
Articolul 5 alineatul (1) din același regulament prevede:
„Persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru pot fi acționate în justiție în fața instanțelor unui alt stat membru numai în temeiul normelor enunțate în secțiunile 2-7 din prezentul capitol.”
Cuprins în secțiunea 2, intitulată „Competențe speciale”, din acest capitol II, articolul 7 punctul 5 din Regulamentul nr. 1215/2012 prevede:
„O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru:
[…]
5.
în privința unei contestații rezultate din activitatea unei sucursale, a [unei] agenții sau a unei alte unități, în fața instanțelor de la locul unde se află sucursala, agenția sau unitatea în cauză;
[…]”
Secțiunea 3, intitulată „Competența judiciară în materie de asigurări”, din capitolul II menționat cuprinde articolele 10-16 din Regulamentul nr. 1215/2012.
Articolul 10 din acest regulament prevede:
„În materie de asigurări, competența este determinată de prezenta secțiune, fără a aduce atingere articolului 6 și articolului 7 punctul 5.”
Articolul 11 din regulamentul menționat prevede:
„(1)   Un asigurător care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționat în justiție:
(a)
în fața instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia are domiciliul;
(b)
în alt stat membru, în cazul acțiunilor introduse de către deținătorul poliței de asigurare, de către asigurat sau de către un beneficiar, în fața instanțelor de la locul unde este domiciliat reclamantul sau
[…]
(2)   Atunci când un asigurător nu are domiciliul pe teritoriul unui stat membru, însă deține o sucursală, agenție sau altă unitate pe teritoriul unuia dintre statele membre, în cazul litigiilor rezultând din activitatea sucursalei, agenției sau unității, acesta este considerat ca având domiciliul pe teritoriul statului membru respectiv.”
Potrivit articolului 13 din același regulament:
„(1)   În cazul asigurării de răspundere civilă, asigurătorul poate, de asemenea, dacă legea instanței permite acest lucru, să fie introdus în cauză în fața instanței la care partea vătămată a introdus acțiunea împotriva asiguratului.
(2)   Articolele 10, 11 și 12 se aplică în cazul acțiunii directe introduse de partea vătămată împotriva asigurătorului, în situația în care sunt permise asemenea acțiuni directe.
[…]”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
La 22 decembrie 2017, șoferul și pasagerul unui vehicul au decedat într‑un accident rutier produs, cel puțin în parte, din vina acestui șofer. Vehiculul în cauză era înmatriculat în Austria și era asigurat la Allianz Elementar Versicherung, al cărei sediu social se află în acest stat membru.
La 17 februarie 2020, pentru a obține repararea prejudiciului lor moral, trei membri ai familiei extinse a pasagerului decedat, toți domiciliați în România, au chemat în judecată Allianz Elementar Versicherung, reprezentată de corespondentul său român Allianz‑Țiriac Asigurări SA, în fața Tribunalului București (România), în a cărui rază teritorială se află sediul social al acestui corespondent.
În temeiul dispozițiilor Codului de procedură civilă, instanța de trimitere și‑a verificat din oficiu competența internațională și teritorială.
În lumina Hotărârii din 13 decembrie 2007, FBTO Schadeverzekeringen (
C‑463/06
,
EU:C:2007:792
, punctul
), care, potrivit instanței de trimitere, vizează dispoziții echivalente din Regulamentul nr. 44/2001, această instanță consideră că este relevantă, în sensul verificării menționate, norma de competență prevăzută la articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012, la care face trimitere articolul 13 alineatul (2) din acesta în caz de acțiune directă introdusă de partea vătămată împotriva asigurătorului.
În această privință, instanța de trimitere subliniază că pârâta din litigiul principal este un asigurător cu sediul în alt stat membru, care a fost chemat în judecată în România nu în fața unei instanțe în raza căreia se află domiciliile respective ale reclamanților din litigiul principal care pretind a fi beneficiarii poliței de asigurare în cauză, ci în fața instanței în raza căreia se află sediul corespondentului român al acestui asigurător.
În urma acestor constatări, ea are îndoieli cu privire la aspectul dacă articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012 stabilește numai competența internațională a instanțelor statelor membre sau atât pe aceasta, cât și competența lor internă, mai precis cea teritorială. Ea menționează argumente divergente de ordin literal, contextual și teleologic, care ar milita în favoarea uneia sau alteia dintre aceste teze.
În aceste condiții, Tribunalul București a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Prevederile articolului 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul [nr. 1215/2012] trebuie interpretate în sensul că privesc numai competența internațională a statelor membre [ale Uniunii Europene] sau în sensul că stabilesc și competența internă (teritorială) a instanțelor de la domiciliul beneficiarului poliței de asigurare?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că, atunci când această dispoziție este aplicabilă, ea stabilește atât competența internațională, cât și competența teritorială a instanței unui stat membru în raza căreia se află domiciliul reclamantului.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în măsura în care, în conformitate cu considerentul (34) al Regulamentului nr. 1215/2012, acesta abrogă și înlocuiește Regulamentul nr. 44/2001, care a înlocuit, la rândul său, Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, astfel cum a fost modificată prin convențiile succesive referitoare la aderarea noilor state membre la această convenție (denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles”), interpretarea dată de Curte dispozițiilor acestor din urmă instrumente juridice rămâne valabilă și pentru Regulamentul nr. 1215/2012 atunci când dispozițiile respective pot fi calificate ca „echivalente” (Hotărârea din 20 mai 2021, CNP,
C‑913/19
,
EU:C:2021:399
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, Curtea a statuat deja că există o astfel de echivalență între articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001 și articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012, dat fiind că textul acestei prime dispoziții este în esență identic cu cel al acestei a doua dispoziții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 31 ianuarie 2018, Hofsoe,
C‑106/17
,
EU:C:2018:50
, punctul
).
În ceea ce privește dispoziția corespunzătoare din Convenția de la Bruxelles, Curtea a arătat că, în scopul de a întări protecția persoanei defavorizate din punct de vedere economic, articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001 a fost formulat astfel încât să permită, în mod expres, asiguratului sau beneficiarului unui contract de asigurare să îl acționeze în justiție pe asigurător în fața instanței de la locul propriului domiciliu, în timp ce articolul 8 primul paragraf punctul 2 din această convenție nu prevedea decât competența instanței de la locul domiciliului deținătorului poliței de asigurare, fără a stabili dacă asigurătorul putea sau nu să fie acționat în justiție în fața instanței de la domiciliul asiguratului sau al beneficiarului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 2005, Société financière et industrielle du Peloux,
C‑112/03
,
EU:C:2005:280
, punctul
). Astfel, articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001, devenit articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012, a extins, în raport cu această convenție, lista persoanelor care îl pot acționa în justiție pe asigurător în fața unei instanțe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 februarie 2020, Balta,
C‑803/18
,
EU:C:2020:123
, punctul
).
În pofida diferenței de redactare existente, în această măsură, între articolul 8 primul paragraf punctul 2 din Convenția de la Bruxelles, pe de o parte, și articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001, precum și articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012, pe de altă parte, nu este mai puțin adevărat că aceste dispoziții pot fi calificate ca fiind echivalente, întrucât permit asigurătorului care are domiciliul pe teritoriul unui stat contractant sau, respectiv, al unui stat membru să fie acționat în justiție în fața instanței de la locul unde este domiciliat reclamantul, atunci când acțiunea este introdusă de către deținătorul poliței de asigurare, în ceea ce privește convenția menționată, sau de asigurat sau beneficiarul contractului de asigurare, în ceea ce privește regulamentele menționate, în măsura în care reclamantul în cauză este domiciliat în alt stat contractant sau, respectiv, în alt stat membru.
Prin urmare, interpretarea furnizată de Curte în ceea ce privește articolul 8 primul paragraf punctul 2 din Convenția de la Bruxelles și articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001 este valabilă și pentru articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012.
Pe de altă parte, înainte de a răspunde la întrebarea adresată de instanța de trimitere, se impun mai multe precizări, având în vedere împrejurările din cauza principală.
Potrivit articolului 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012, în caz de acțiuni introduse împotriva unui asigurător care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru de către deținătorul poliței de asigurare, de către asigurat sau de către beneficiarul unui contract de asigurare, asigurătorul care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționat în justiție în alt stat membru, mai precis în fața instanței de la locul unde este domiciliat reclamantul.
În speță, pe de o parte, din decizia de trimitere reiese că acțiunea principală a fost introdusă împotriva unei societăți de asigurări cu sediul în Austria care este „reprezentată de corespondentul său din România”, potrivit indicațiilor furnizate de instanța de trimitere. În această privință, trebuie amintit că constatările referitoare la situația de fapt din litigiul principal și la dispozițiile de drept național care provin de la această instanță nu pot fi repuse în discuție, potrivit jurisprudenței constante referitoare la separarea funcțiilor între instanțele naționale și Curte în cadrul procedurii prevăzute la articolul 267 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 octombrie 2021, Wilo Salmson France,
C‑80/20
,
EU:C:2021:870
, punctul
, și Hotărârea din 21 decembrie 2021, Trapeza Peiraios,
C‑243/20
,
EU:C:2021:1045
, punctul
).
Cu toate acestea, pentru a oferi instanței de trimitere toate elementele utile pentru soluționarea litigiului cu care este sesizată, trebuie să i se atragă atenția, în acest context, asupra dispozițiilor Regulamentului nr. 1215/2012, care prevăd norme speciale de competență în caz de contestații rezultate din activitatea unei sucursale, a unei agenții sau a unei alte unități, mai precis asupra articolului 7 punctul 5 din regulamentul menționat, a cărui aplicare în materie de asigurări este prevăzută de articolul 10 din acesta. Decizia de trimitere nu permite să se determine dacă acțiunea formulată de reclamanții din litigiul principal poate constitui o astfel de contestație, însă va reveni în orice caz respectivei instanțe sarcina de a stabili acest aspect și, după caz, de a verifica propria competență și în raport cu dispozițiile menționate, ținând seama de criteriile definite de jurisprudența Curții în acest domeniu (a se vedea printre altele Hotărârea din 20 mai 2021, CNP,
C‑913/19
,
EU:C:2021:399
, punctele
și
).
Pe de altă parte, în observațiile sale scrise, Comisia Europeană a susținut că, deși instanța de trimitere a indicat că reclamanții din litigiul principal sunt „beneficiari” în sensul articolului 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012, litigiul principal privește mai degrabă o acțiune directă introdusă de persoane vătămate, iar nu de beneficiari, împotriva asigurătorului, astfel încât această dispoziție nu ar fi aplicabilă în litigiul menționat decât prin intermediul articolului 13 alineatul (2) din respectivul regulament.
În această privință, trebuie arătat că, desigur, instanța de trimitere i‑a calificat drept „beneficiari ai poliței de asigurare” în cauză pe reclamanții din litigiul principal, care sunt membrii familiei extinse a pasagerului decedat în accidentul produs de șoferul vehiculului asigurat. Cu toate acestea, pentru a susține aplicabilitatea articolului 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012 în cauza principală, această instanță a făcut referire la Hotărârea din 13 decembrie 2007, FBTO Schadeverzekeringen (
C‑463/06
,
EU:C:2007:792
, punctul
), potrivit căreia „trimiterea la articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001 efectuată de articolul 11 alineatul (2) din acest regulament trebuie interpretată în sensul că persoana vătămată poate intenta o acțiune direct împotriva asigurătorului, în fața instanței de la locul unde aceasta are domiciliul într‑un stat membru, atunci când o astfel de acțiune directă este posibilă, iar asigurătorul este domiciliat pe teritoriul unui stat membru”. Or, dispozițiile astfel vizate în această hotărâre sunt echivalente articolului 13 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1215/2012 și, respectiv, articolului 11 alineatul (1) litera (b) din acesta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 31 ianuarie 2018, Hofsoe,
C‑106/17
,
EU:C:2018:50
, punctul
).
În aceste împrejurări, articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012 pare efectiv aplicabil litigiului principal ca urmare a trimiterii la această dispoziție operată la articolul 13 alineatul (2) din regulamentul amintit.
În consecință, îi va reveni instanței de trimitere sarcina de a verifica, înainte de a putea eventual aplica articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012 în cauza principală, dacă normele de procedură din dreptul român permit persoanelor care au potențial dreptul la despăgubiri să intenteze o acțiune directă împotriva asigurătorului, care, potrivit articolului 13 alineatul (2) din regulamentul menționat, are drept consecință să facă aplicabile articolele 10-12 din acesta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 31 ianuarie 2018, Hofsoe,
C‑106/17
,
EU:C:2018:50
, punctul
). Curtea a precizat că trimiterea care figurează la articolul 13 alineatul (2) are ca obiect adăugarea pe lista reclamanților, cuprinsă la articolul 11 alineatul (1) litera (b) menționat, a persoanelor care au suferit un prejudiciu, fără ca cercul acestor persoane să fie restrâns la cele care au suferit prejudiciul în mod direct (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 mai 2021, CNP,
C‑913/19
,
EU:C:2021:399
, punctul
).
Odată făcute toate aceste precizări introductive, trebuie amintit că, conform unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții a dreptului Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul în care se înscrie și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte. Geneza unei dispoziții a dreptului Uniunii poate de asemenea să ofere elemente relevante pentru interpretarea sa (Hotărârea din 2 septembrie 2021, CRCAM,
C‑337/20
,
EU:C:2021:671
, punctul
și jurisprudența citată).
În primul rând, în ceea ce privește modul de redactare a articolului 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012, trebuie subliniat că întrebarea adresată de Tribunalul București se concentrează asupra părții finale a respectivei dispoziții.
Or, trebuie să se constate că versiunea în limba română a acestui articol 11 alineatul (1) litera (b), precum și versiunile în limbile engleză și finlandeză diferă în această privință, printre altele, de versiunile în limbile spaniolă, daneză, germană, franceză, italiană, neerlandeză, polonă, portugheză și suedeză. În prima serie a respectivelor versiuni, partea finală a acestei dispoziții privește „instanțele de la locul unde este domiciliat reclamantul”, în timp ce în a doua serie a versiunilor menționate ea privește „instanța de la locul unde este domiciliat reclamantul”. Rezultă, așadar, că utilizarea pluralului pentru termenul „instanță”, astfel cum figurează în întrebarea adresată de instanța de trimitere, nu a fost reținută în mai multe versiuni lingvistice ale dispoziției interpretate.
Potrivit unei jurisprudențe constante, formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții din dreptul Uniunii nu poate constitui singurul temei pentru interpretarea acestei dispoziții și nici nu se poate atribui respectivei formulări, în această privință, un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice. Astfel, necesitatea aplicării și, prin urmare, a interpretării uniforme a unui act al Uniunii exclude posibilitatea ca acesta să fie privit în mod izolat, prin raportare la una dintre versiunile sale, dar impune să fie interpretat în raport cu economia generală și cu finalitatea reglementării din care face parte (Hotărârea din 10 decembrie 2020, Personal Exchange International,
C‑774/19
,
EU:C:2020:1015
, punctul
și jurisprudența citată).
În această privință, după cum au arătat atât instanța de trimitere, cât și guvernul român și Comisia în observațiile lor scrise, este deosebit de edificatoare compararea modului de redactare a literei (b) a articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012, care face obiectul întrebării adresate de instanța de trimitere, cu modul de redactare a literei (a) a respectivului alineat (1). Astfel, criteriul de competență adoptat de legiuitorul Uniunii la această literă (b) vizează în mod specific „locul unde este domiciliat reclamantul”, în timp ce criteriul care figurează la litera (a) a alineatului (1) menționat vizează în mod global „statul membru pe teritoriul căruia are domiciliul [asigurătorul]”.
Această diferență de redactare pledează în favoarea interpretării potrivit căreia articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012 are vocația de a desemna direct o instanță precisă în cadrul unui stat membru fără a face trimitere la normele de repartizare a competenței teritoriale în vigoare în acesta din urmă și, așadar, de a stabili nu numai competența internațională, ci și competența teritorială a instanței menționate în ipotezele acoperite de dispoziția amintită.
După cum a menționat instanța de trimitere, precum și Comisia în observațiile sale scrise, interpretarea reținută la punctul anterior din prezenta hotărâre este confirmată de o analogie cu hotărârile în care Curtea a interpretat mai multe dispoziții ale articolului 7 din Regulamentul nr. 1215/2012, al cărui mod de redactare tinde de asemenea să desemneze un „loc” precis în cadrul unui stat membru, în sensul că dispozițiile menționate determină atât competența internațională, cât și competența teritorială. Aceste hotărâri privesc în special punctul 1 litera (b) prima liniuță din respectivul articol 7, echivalent punctului 1 litera (b) prima liniuță din articolul 5 din Regulamentul nr. 44/2001 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 mai 2007, Color Drack,
C‑386/05
,
EU:C:2007:262
, punctul
), punctul 1 litera (b) a doua liniuță din articolul 7 menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iunie 2017, Kareda,
C‑249/16
,
EU:C:2017:472
, punctul
), precum și punctul 2 din același articol 7 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iulie 2021, Volvo și alții,
C‑30/20
,
EU:C:2021:604
, punctele
și
).
Analogia stabilită în acest mod cu hotărârile menționate este confirmată și de raportul domnului P. Jenard cu privire la Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (
JO 1979, C 59, p. 1
). Astfel, potrivit paginii 31 din acest raport, articolul 8 primul paragraf punctul 1 din Convenția de la Bruxelles „se limitează să enunțe o competență generală, prevăzând competența «instanțelor statului în care este domiciliat asigurătorul»”, în așa fel încât, „în interiorul fiecărui stat, se va aplica legislația națională pentru a stabili instanța competentă”, în timp ce punctul 2 din același articol 8 primul paragraf are ca finalitate să prevadă că, „în cazul în care asigurătorul este acționat în justiție în afara statului în care are domiciliul, acțiunea trebuie introdusă în fața unei instanțe stabilite în mod expres, urmând sistemul deja adoptat la articolul 5 [din convenția menționată]”.
Dat fiind că, pe de o parte, normele de competență în materie de asigurări enunțate la articolul 8 primul paragraf punctele 1 și 2 din Convenția de la Bruxelles sunt în esență echivalente celor prevăzute la articolul 11 alineatul (1) literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 1215/2012, iar pe de altă parte, normele de competență în materie contractuală și delictuală enunțate la articolul 5 punctele 1 și 3 din această convenție sunt în esență echivalente celor prevăzute la articolul 7 punctele 1 și 2 din respectivul regulament, raportul menționat la punctul precedent din prezenta hotărâre, în special paralela stabilită la sfârșitul citatului vizat la același punct precedent, permite susținerea interpretării potrivit căreia utilizarea termenului „loc” la articolul 11 alineatul (1) litera (b) din regulamentul amintit sugerează că această dispoziție desemnează o instanță stabilită în mod expres și, așadar, determină în mod direct competența teritorială, similar celor statuate de Curte cu privire la formule analoage care figurează la articolul 7 punctele 1 și 2 din același regulament.
Din elementele care precedă rezultă că o interpretare literală a articolului 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012 permite deja în sine să se concluzioneze că această dispoziție stabilește atât competența internațională, cât și competența teritorială a instanței unui stat membru în raza căreia se află domiciliul reclamantului.
În al doilea rând, această interpretare este confirmată de analiza contextului în care se înscrie dispoziția menționată. În această privință, trebuie amintit că, în temeiul articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt, în principiu, acționate în justiție în fața instanțelor respectivului stat membru. De asemenea, considerentul (15) al regulamentului menționat subliniază că normele de competență prevăzute de acesta se întemeiază pe principiul conform căruia competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului, ea trebuind să fie stabilită întotdeauna, cu excepția câtorva situații bine definite.
Articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 prevede că, prin derogare de la acest principiu, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru pot fi acționate în justiție în fața instanțelor unui alt stat membru numai în temeiul normelor enunțate în secțiunile 2-7 din capitolul II din respectivul regulament.
În ceea ce privește în special secțiunea 3 a capitolului II din regulamentul amintit, în care figurează articolul 11 alineatul (1) litera (b), este cert că aceasta stabilește un sistem autonom de repartizare a competențelor jurisdicționale în materie de asigurări, după cum reiese în special din titlul acestei secțiuni și din articolul 10 din regulamentul menționat [a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 octombrie 2021, T. B. și D. (Competență în materie de asigurări),
C‑393/20
, nepublicată,
EU:C:2021:871
, punctul
, precum și Hotărârea din 9 decembrie 2021, BT (Introducerea în cauză a persoanei asigurate),
C‑708/20
,
EU:C:2021:986
, punctul
].
Întrucât competența instanței de la domiciliul reclamantului, care este prevăzută la articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012, constituie o normă care derogă de la principiul competenței instanței de la domiciliul pârâtului, aceasta trebuie să fie interpretată în mod strict, ceea ce nu permite o interpretare care să depășească ipotezele avute în mod explicit în vedere de acest regulament [a se vedea prin analogie Hotărârea din 20 mai 2021, CNP,
C‑913/19
,
EU:C:2021:399
, punctul
, precum și Hotărârea din 21 octombrie 2021, T. B. și D. (Competență în materie de asigurări),
C‑393/20
, nepublicată,
EU:C:2021:871
, punctul
].
O interpretare strictă a acestei dispoziții se impune cu atât mai mult cu cât, astfel cum a subliniat Curtea cu privire la dispoziția echivalentă care figurează la articolul 8 primul paragraf punctul 2 din Convenția de la Bruxelles, autorii acestei convenții s‑au exprimat împotriva competenței instanțelor de la domiciliul reclamantului, cu excepția cazurilor în care ea o prevede în mod expres (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 2000, Group Josi,
C‑412/98
,
EU:C:2000:399
, punctele
-
).
Prin urmare, nu se poate considera că, prin desemnarea „instanțelor de la locul unde este domiciliat reclamantul”, articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012 atribuie o competență ansamblului instanțelor statului membru pe teritoriul căruia este domiciliat reclamantul.
În al treilea și ultimul rând, în ceea ce privește obiectivele urmărite de dispozițiile relevante în prezenta cauză, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, din considerentul (18) al Regulamentului nr. 1215/2012 reiese că acțiunea în materie de asigurări este caracterizată printr‑un anumit dezechilibru între părți, pe care urmăresc să îl corecteze dispozițiile secțiunii 3 din capitolul II din acest regulament, acordând părții defavorizate beneficiul normelor de competență mai favorabile intereselor sale decât normele generale [Hotărârea din 9 decembrie 2021, BT (Introducerea în cauză a persoanei asigurate),
C‑708/20
,
EU:C:2021:986
, punctul
și jurisprudența citată].
Îndeosebi, norma specială de competență prevăzută la articolul 11 alineatul (1) litera (b) din regulamentul menționat, la fel ca toate cele cuprinse în secțiunea 3 a capitolului II din acesta din urmă, are drept scop să garanteze că partea defavorizată care intenționează să cheme în judecată partea mai puternică poate să o facă în fața unei instanțe a unui stat membru ușor accesibile [a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 februarie 2020, Balta,
C‑803/18
,
EU:C:2020:123
, punctul
, precum și Hotărârea 21 octombrie 2021, T. B. și D. (Competență în materie de asigurări),
C‑393/20
, nepublicată,
EU:C:2021:871
, punctul
].
Mai exact, s‑a statuat deja că moștenitorii victimei unui accident de circulație rutieră precum reclamanții din litigiul principal trebuie să poată beneficia de
forum actoris
, care este autorizat de articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012 coroborat cu articolul 13 alineatul (2) din acest regulament [a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 octombrie 2021, T. B. și D. (Competență în materie de asigurări),
C‑393/20
, nepublicată,
EU:C:2021:871
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată].
În schimb, articolul 11 alineatul (1) litera (b) din regulamentul menționat nu poate fi înțeles în sensul că, așa cum consideră instanța de trimitere, reclamanții în cauză pot sesiza nu numai instanța în raza căreia se află domiciliul lor, ci orice altă instanță a statului membru în care sunt domiciliați. Această dispoziție nu are nicidecum scopul de a permite o practică de „forum shopping”, care, de altfel, nu ar fi conformă celorlalte obiective vizate de Regulamentul nr. 1215/2012.
Astfel, după cum a arătat guvernul român în observațiile sale scrise, finalitatea de protecție a articolului 11 alineatul (1) litera (b) menționat este deja atinsă prin oferirea oricărui reclamant vizat la această dispoziție, și anume deținătorului poliței de asigurare, asiguratului sau unui beneficiar al contractului de asigurare, a posibilității de a opta între instanțele statului membru în care se află domiciliul asigurătorului chemat în judecată și instanța în raza căreia se află propriul domiciliu.
În plus, potrivit considerentului (16) al Regulamentului nr. 1215/2012, dispozițiile acestui regulament trebuie interpretate ținând seama de obiectivul care constă în facilitarea bunei administrări a justiției [Hotărârea din 9 decembrie 2021, BT (Introducerea în cauză a persoanei asigurate),
C‑708/20
,
EU:C:2021:986
, punctul
]. Reiese de asemenea din acest considerent (16) că principiul instanței de la domiciliul pârâtului a fost completat de legiuitorul Uniunii, cu titlu derogatoriu, cu alte instanțe competente în temeiul unei legături strânse între instanță și litigiu. Considerentul menționat precizează că existența unei astfel de legături strânse tinde să asigure securitatea juridică și să evite posibilitatea de a se introduce o acțiune împotriva pârâtului în fața unei instanțe dintr‑un stat membru care nu era previzibilă în mod rezonabil de către acesta. Asigurarea unui înalt grad de previzibilitate a competenței, în special pentru pârât, este menționată de asemenea ca obiectiv în considerentul (15) al respectivului regulament.
În acest context, trebuie arătat că interpretarea articolului 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012 în sensul că desemnează în mod direct, fără a face trimitere la normele interne ale statelor membre, o instanță determinată, și anume cea în raza căreia se află domiciliul reclamantului, garantează nu numai că unica instanță astfel competentă prezintă o legătură foarte strânsă cu litigiul în cauză, ci și că această instanță este ușor de identificat de reclamant și previzibilă în mod rezonabil pentru pârât.
Din motive de exhaustivitate, este necesar să se precizeze că, în schimb, delimitarea razei teritoriale a instanței în cadrul căreia se află locul în care își are domiciliul reclamantul, în sensul acestui articol 11 alineatul (1) litera (b), ține, în principiu, de competența organizațională a statului membru căruia îi aparține această instanță (a se vedea prin analogie Hotărârea din 15 iulie 2021, Volvo și alții,
C‑30/20
,
EU:C:2021:604
, punctul
).
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că, atunci când această dispoziție este aplicabilă, ea stabilește atât competența internațională, cât și competența teritorială a instanței unui stat membru în raza căreia se află domiciliul reclamantului.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

Articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că, atunci când această dispoziție este aplicabilă, ea stabilește atât competența internațională, cât și competența teritorială a instanței unui stat membru în raza căreia se află domiciliul reclamantului.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: româna.