CELEX: 62016TJ0868
Deliktinė atsakomybė
Ekonominė ir pinigų politika
Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimas
Tik Eurosistemos centriniams bankams taikomas vertybinių popierių mainų susitarimas
Privataus sektoriaus dalyvavimas
Bendrų veiksmų sąlygos
Privatūs kreditoriai
Viešieji kreditoriai
Priskirtinumas
Pakankamai aiškus teisės normos, suteikiančios teisių privatiems asmenims, pažeidimas
SESV 63 straipsnio 1 dalis
SESV 120
127 straipsniai ir 352 straipsnio 1 dalis
Teisė į nuosavybę
Vienodas vertinimas

Ginčo aplinkybės
2009 m. spalio 21 d. Graikijos Respublika pranešė Europos Sąjungos statistikos tarnybai (Eurostatui) apie valdžios sektoriaus deficitą, kuris padidėjo iki 12,5 % bendrojo vidaus produkto (BVP), vietoje 3,7 % BVP dydžio, apie kurį pranešta 2009 m. pavasarį. Šie patikslinti Graikijos Respublikos ekonominiai duomenys sukėlė abejonių dėl jos mokumo, todėl Graikijos skolos vertybinių popierių palūkanų norma per pirmuosius 2010 m. mėnesius padidėjo.
Atsižvelgdami į tai, kad dėl Graikijos valstybės skolos krizės kilo pavojus kitoms euro zonos valstybėms narėms ir visos euro zonos stabilumui, 2010 m. kovo 25 d. Europos Vadovų Taryboje euro zonos valstybių arba vyriausybių vadovai susitarė dalyvaujant Tarptautiniam valiutos fondui (TVF) įgyvendinti tarpvyriausybinį paramos Graikijos Respublikai mechanizmą, pagal kurį teikiamos koordinuojamos dvišalės paskolos taikant nekoncesines palūkanų normas.
2010 m. balandžio mėn. pabaigoje kredito reitingų agentūra sumažino Graikijos skolos vertybinių popierių reitingą nuo BBB– iki BB+; šis reitingas laikomas rodančiu labai rizikingą skolą. Todėl 2010 m. balandžio 27 d. kredito reitingų agentūra
Standard & Poor’s (S & P)
įspėjo Graikijos skolos vertybinių popierių turėtojus, kad jie turėjo vidutiniškai tik 30–50 % galimybę susigrąžinti pinigus, jei būtų restruktūrizuojama Graikijos valstybės skola ar jei Graikijos valstybė neatliktų mokėjimų.
2010 m. balandžio 23 d. Graikijos Respublika paprašė aktyvuoti šio sprendimo 2 punkte nurodytą tarpvyriausybinį paramos mechanizmą. 2010 m. gegužės 2 d. euro zonos valstybės narės sutiko pagal minėtą paramos mechanizmą suteikti Graikijos Respublikai 80 mlrd. EUR iš 110 mlrd. EUR finansinio paketo, kuris sudarytas kartu su TVF.
2010 m. gegužės 9 d. ECOFIN taryboje buvo nuspręsta imtis visų priemonių, tarp kurių buvo, pirma, 2010 m. gegužės 11 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 407/2010, kuriuo nustatoma Europos finansinės padėties stabilizavimo priemonė (
OL L 118, 2010, p. 1
), priėmimas remiantis SESV 122 straipsnio 2 dalimi ir, antra, Europos finansinio stabilumo fondo (EFSF) įsteigimas. 2010 m. birželio 7 d. buvo įsteigtas EFSF ir euro zonos valstybės narės bei EFSF pasirašė pagrindų susitarimą, nustatantį EFSF teikiamos paramos stabilumui sąlygas.
2010 m. gegužės 10 d. pranešime spaudai ECB paskelbė apie valstybės skolos vertybinių popierių pirkimo antrinėje vertybinių popierių rinkoje programos įgyvendinimą (toliau – vertybinių popierių pirkimo programa).
2010 m. gegužės 14 d., remdamasis SESV 127 straipsnio 2 dalies pirma įtrauka ir Protokolo Nr. 4 dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos Centrinio Banko statuto (
OL C 83, 2010, p. 230
, toliau – ECBS statutas) 18 straipsnio 1 dalimi, ECB priėmė Sprendimą 2010/281/ES, nustatantį vertybinių popierių rinkų programą (ECB/2010/5) (
OL L 124, 2010, p. 8
). Pagal ECBS statuto 1 straipsnį Europos centrinis bankas (ECB) ir nacionaliniai centriniai bankai sudaro Europos centrinių bankų sistemą (ECBS). ECB ir valstybių narių, kurių valiuta yra euro, centriniai bankai, sudaro Eurosistemą.
Sprendimo 2010/281 2, 3 ir 5 konstatuojamosiose dalyse, be kita ko, numatyta:
„(2)
2010 m. gegužės 9 d. Valdančioji taryba priėmė sprendimą ir viešai paskelbė, kad šiuo metu esant išimtinėms aplinkybėms finansų rinkose, tam tikruose rinkos segmentuose [pasižyminčiuose] didele įtampa, kuri trikdo pinigų politikos poveikio mechanizmą ir [kartu] pinigų politikos, nukreiptos palaikyti kainų stabilumą vidutiniu laikotarpiu, veiksmingą vykdymą, turėtų būti inicijuojama laikina vertybinių popierių rinkų programa (toliau – programa). Pagal programą euro zonos [nacionaliniai centriniai bankai], atsižvelgiant į jų <…> procentines dalis Europos Centrinio Banko kapitalo pasirašymo rakte, ir ECB tiesiogiai su kitomis sandorio šalimis gali vykdyti tiesiogines intervencijas euro zonos valstybės ir privačių skolos vertybinių popierių rinkose.
(3)
Programa yra Eurosistemos bendros pinigų politikos dalis ir bus taikoma laikinai. Programos tikslas yra spręsti vertybinių popierių rinkų problemas ir atkurti tinkamą pinigų politikos poveikio mechanizmą.
<…>
(5)
Kaip bendros pinigų politikos dalis, Eurosistemos centrinių bankų tiesioginis tinkamų antrinę rinką turinčių skolos priemonių pirkimas pagal programą turėtų būti įgyvendintas laikantis šio sprendimo sąlygų.“
Sprendimo 2010/281 1 straipsnyje numatyta, kad „Eurosistemos centriniai bankai gali pirkti <…> antrinėje rinkoje: centrinių Vyriausybių arba valstybių narių, kurių valiuta yra euro, viešųjų subjektų išleistas tinkamas antrinę rinką turinčias skolos priemones <…>“. Išdėstant skolos priemonių tinkamumo kriterijus, 2 straipsnyje, be kita ko, numatyta, kad jos turi būti „išreikštos eurais“ ir išleistos minėtų centrinių vyriausybių arba minėtų viešųjų subjektų.
Pagal Sprendimu 2010/281 sukurtą vertybinių popierių pirkimo programą ECB ir euro zonos nacionaliniai centriniai bankai nuo 2010 m. gegužės mėn. iki 2011 m. kovo mėn. ir nuo 2011 m. rugpjūčio mėn. iki 2012 m. vasario mėn. įsigijo valstybės skolos vertybinių popierių, tarp jų – ir išleistų Graikijos Respublikos. Iš Graikijos finansų ministerijos sprendimų – 2012 m. vasario 15 d. Nr. 2/13203/0023A (FEK B’ 574), 2012 m. vasario 20 d. Nr. 2/14328/0023A (FEK B’705) ir 2012 m. vasario 21 d. Nr. 2/14949/0023A (FEK B’ 413) – matyti, kad šiame etape ECB, euro zonos nacionaliniai centriniai bankai ir Europos investicijų bankas (EIB) turėjo iš viso atitinkamai 42732860000 EUR, 13519799177,59 EUR ir 315350000 EUR nominaliosios vertės Graikijos skolos vertybinių popierių. Europos Sąjunga, atstovaujama Europos Komisijos, taip pat turėjo iš viso 106700000 EUR nominaliosios vertės Graikijos skolos vertybinių popierių, kurių dalį –55700000 EUR nominaliosios vertės – valdė EIB Sąjungos vardu ir sąskaita. Taigi šie instituciniai kreditoriai turėjo Graikijos skolos vertybinių popierių, kurių bendra nominalioji vertė buvo 56674709177,59 EUR.
2011 m. gegužės mėn. Graikijos Respublika, euro zonos valstybės narės ir keli Graikijos valstybės kreditoriai pradėjo diskusijas dėl naujos finansinės pagalbos programos taikymo, kurių bendras tikslas buvo leisti Graikijos Respublikai susigrąžinti gyvybingą finansinę padėtį. Vienas iš šiose diskusijose numatytų aspektų buvo Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimas, kurį atliekant privatūs Graikijos Respublikos kreditoriai prisidėtų prie šios skolos sumažinimo, kad taip būtų išvengta nemokumo situacijos. Tačiau pirmiausia šios diskusijos, be kita ko, buvo susijusios su galimu savanorišku privačių kreditorių turimų Graikijos skolos vertybinių popierių terminų pratęsimu.
2011 m. birželio 6 d. Vokietijos finansų ministras išsiuntė ECB, TVF ir kitiems euro zonos valstybių narių finansų ministrams raštą, jame pasiūlė keistis vertybiniais popieriais, kad būtų septyneriems metams pratęsti privačių kreditorių turimų Graikijos skolos vertybinių popierių terminai.
2011 m. birželio 20 d. įvykus posėdžiui dėl Graikijos Respublikos finansinės padėties euro grupė priėmė deklaraciją, joje, be kita ko, nurodyta:
„Atsižvelgiant į sunkią finansinę padėtį mažai tikėtina, kad iki 2012 m. pradžios [Graikijos Respublika] atgaus prieigą prie privačios rinkos. Ministrai susitaria, kad būtinam papildomam finansavimui bus naudojami ir viešieji, ir privatūs šaltiniai, ir palankiai vertina požiūrį, kad turėtų savanoriškai dalyvauti privatus sektorius, neformaliai ir savanoriškai refinansuojant esamą [Graikijos Respublikos] skolą, kurios terminas baigiasi, kad būtų iš esmės sumažintas programai vykdyti kasmet reikalingas finansavimas ir išvengta dalinio nemokumo.“
2011 m. birželio 23 ir 24 d. posėdyje Europos Vadovų Taryba aptarė Graikijos Respublikos finansinę padėtį ir šiuo klausimu, be kita ko, padarė tokią išvadą:
„14. Europos Vadovų Taryba ragina [Graikijos] valdžios institucijas toliau ryžtingai imtis būtinų veiksmų sureguliuoti padėtį, kad [Graikijos] valstybė grįžtų į tvaraus vystymosi kelią. Būtina kuo skubiau per ateinančias kelias dienas užbaigti rengti visa apimantį reformų paketą, dėl kurio susitarta su Komisija dalyvaujant ECB bei TVF, o Graikijos Parlamentas turi priimti pagrindinius įstatymus dėl fiskalinės strategijos ir privatizavimo. Gavus Graikijos Vyriausybės prašymą, apie kurį pranešė Graikijos Ministras Pirmininkas, [šie veiksniai bus] pagrindas nustatyti naujos programos, kurią laikydamiesi dabartinės praktikos kartu remia euro zonos partneriai ir TVF, pagrindinius parametrus ir [leisti] laiku atlikti mokėjimą, kad [2011 m.] liepos mėn. būtų patenkinti Graikijos [Respublikos] finansiniai poreikiai.
15. Euro zonos valstybių narių ar vyriausybių vadovai sutaria, kad reikalingos papildomos lėšos bus skiriamos ir iš [viešųjų], ir iš privačių šaltinių. Jie pritaria požiūriui, dėl kurio [2011 m.] birželio 20 d. buvo nuspręsta euro grupėje ir kuriuo vadovaujantis numatoma siekti savanoriško privačiojo sektoriaus dalyvavimo, t. y. neoficialaus ir savanoriško esamos Graikijos skolos terminų pratęsimo [baigiantis] grąžinimo terminui, kad būtų iš esmės sumažintas pagal programą privalomas kasmetinis finansavimas, tuo pačiu išvengiant atrankiojo įsipareigojimų nevykdymo.“
2011 m. birželio 24 d.
Fédération bancaire française
(Prancūzijos bankų federacija), komercinę veiklą Prancūzijoje vykdantiems bankams atstovaujanti asociacija, raštu kreipėsi į Prancūzijos Respublikos
ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie
(ekonomikos, finansų ir pramonės ministras) ir pasiūlė, be kita ko, pratęsti privačių kreditorių turimų Graikijos skolos vertybinių popierių terminą iki 30 metų, be kita ko, su sąlyga, kad ECB yra pasirengęs neparduoti savo Graikijos skolos vertybinių popierių šiuo laikotarpiu.
2011 m. liepos 1 d. Tarptautinis finansų institutas (TFI) pranešime spaudai, be kita ko, nurodė:
„Tarptautinio finansų instituto valdančioji taryba bendradarbiauja su savo partneriais ir kitomis finansų institucijomis, viešuoju sektoriumi ir Graikijos valdžios institucijomis, ieškodama būdų ne tik iš esmės prisidėti prie grynųjų pinigų srauto [Graikijos Respublikai], bet ir siekdama sustiprinti šios valstybės skolos tvarumą.
Privati finansų bendrija yra pasirengusi savanoriškai, skaidriai ir plačiai bendradarbiauti, kad užtikrintų [Graikijos Respublikai] paramą, atsižvelgdama į susiklosčiusias unikalias ir išskirtines aplinkybes. <…>
Privačių investuotojų teikiamas finansavimas prisidės prie finansinės paramos teikimo ir valstybės grynųjų pinigų srauto ir jį sudarys ribotas pasirinkimo sandorių skaičius. <…>“
2011 m. liepos 21 d. TFI pateikė vertybinių popierių keitimo ir terminų pratęsimo programos pasiūlymą. Programoje buvo numatyta keisti esamus Graikijos skolos vertybinius popierius į keturias skirtingas priemones, kartu taikant Graikijos valstybės skolos išpirkimo mechanizmą, kurį turi apibrėžti viešasis sektorius, t. y. pirma, keisti nominaliąja verte išleistus skolos vertybinius popierius į 30 metų priemonę; antra, pateikti nominaliąja verte išleistų skolos vertybinių popierių pasiūlymą, susijusį su skolos vertybinių popierių, kurių terminas suėjo, konvertavimu į 30 metų priemones; trečia, keisti diskontuotos vertės skolos vertybinius popierius į 30 metų priemonę ir, ketvirta, keisti diskontuotus skolos vertybinius popierius į 15 metų priemonę.
2011 m. liepos 21 d. euro zonos valstybių ar vyriausybių ir Sąjungos institucijų vadovai susirinko, kad aptartų priemones, kurių reikia imtis, kad būtų įveikti sunkumai, su kuriais susidūrė euro zona.
Jų 2011 m. liepos 21 d. bendroje deklaracijoje, be kita ko, nurodyta:
„1. Palankiai vertiname priemones, kurių [Graikijos] vyriausybė ėmėsi siekdama stabilizuoti valstybės finansus ir reformuoti ekonomiką, taip pat naują priemonių, įskaitant privatizavimo priemones, rinkinį, kurį neseniai patvirtino [Graikijos] parlamentas. Šios pastangos neturi precedento, tačiau yra būtinos siekiant užtikrinti, kad Graikijos ekonomika vėl vystytųsi tvaraus augimo kryptimi. Mes suprantame, kad koregavimo priemonės reikalauja Graikijos piliečių pastangų, ir esame įsitikinę, kad ši auka būtina norint atgaivinti ekonomiką, taip bus prisidėta prie būsimo šalies stabilumo ir gerovės.
2. Susitariame remti naują [Graikijos Respublikai] skirtą programą ir kartu su TVF, taip pat savanoriškai prisidedant privačiajam sektoriui, visiškai panaikinti finansavimo deficitą. Numatoma, kad visa viešojo finansavimo suma sudarys 109 mlrd. EUR. Šia programa bus siekiama svariai pagerinti [Graikijos Respublikos] skolos tvarumą ir refinansavimo pobūdį, visų pirma taikant mažesnes palūkanų normas ir pratęstus išpirkimo terminus. Siūlome TVF ir toliau prisidėti prie naujos programos finansavimo, skirto [Graikijos Respublikai]. Kaip kitos išmokos finansavimo priemonę ketiname panaudoti [EFSF]. Remdamiesi [Europos] Komisijos, palaikančios ryšius su ECB ir TVF, reguliariai atliekamu vertinimu, labai atidžiai stebėsime, kad programa būtų griežtai įgyvendinama.
<…>
5. Finansų sektoriaus atstovai nurodė esantys pasirengę savanoriškai teikti paramą [Graikijos Respublikai], taikydami įvairias priemones, ir taip dar sustiprinti bendrą tvarumą. Numatoma, kad privačiojo sektoriaus grynasis įnašas sudarys 37 mlrd. EUR. <…> Kredito vertės didinimas bus vykdomas siekiant užtikrinti įkaito kokybę, kad Graikijos bankai galėtų toliau juo naudotis ir taip gauti galimybę vykdyti Eurosistemos likvidumo operacijas. Prireikus suteiksime tinkamus išteklius Graikijos bankų kapitalui restruktūrizuoti.“
Dėl privačiojo sektoriaus dalyvavimo 2011 m. liepos 21 d. bendros deklaracijos 6 punkte nurodyta:
„Kalbant apie mūsų bendrą požiūrį į privačiojo sektoriaus dalyvavimą euro zonoje, norėtume pareikšti, kad [Graikijos Respublikos] atveju reikia išimtinio ir unikalaus sprendimo.“
2011 m. spalio 21 d. TVF paskelbė Graikijos valstybės skolos tvarumo analizę, joje, be kita ko, nurodyta:
„Šiuo metu numatyto PSI [
private sector involvement
; privataus sektoriaus dalyvavimas] stiprinimas taip pat gali atlikti labai svarbų vaidmenį mažinant [Graikijos Respublikos] įsiskolinimą iki priimtino lygio <…> Siekiant įvertinti galimą skolos trajektorijos pagerinimo mastą ir šio pagerinimo galimą poveikį viešajam finansavimui, galima atsižvelgti į pavyzdinius scenarijus su diskontuotomis obligacijomis, numatoma 6 % grąža, be įkaito. Iš rezultatų matyti, kad sumažinus vertę 50 % skola iki 2020 m. pabaigos gali būti sumažinta iki vos didesnio nei 120 [%] BVP lygio. Atsižvelgiant į vis dėlto vėlyvą patekimą į rinką, išlieka būtinas didelės apimties papildomas viešasis finansavimas – maždaug 114 mlrd. EUR dydžio (remiantis taikomomis patekimo į rinką prielaidomis). Siekiant dar labiau sumažinti skolą, reikėtų padidinti privataus sektoriaus įnašą (taigi, kad iki 2020 m. skola taptų mažesnė nei 110 [%] BVP, nominalioji vertė turėtų būti sumažinta mažiausiai 60 [%] ir (arba) viešojo sektoriaus finansavimui turėtų būti taikomos palankesnės sąlygos). Tokiu atveju papildomo viešojo finansavimo poreikis galėtų būti sumažintas iki maždaug 109 mlrd. EUR. <…>“
2011 m. spalio 26 d. įvykusiame euro zonos valstybių ar vyriausybių vadovų aukščiausiojo lygio susitikime, be kita ko, paskelbta:
„12. Privačiojo sektoriaus dalyvavimas yra gyvybiškai svarbus užtikrinant [Graikijos Respublikos] skolos tvarumą. Todėl palankiai vertiname šiuo metu vykstančias [Graikijos Respublikos] ir jos privačių investuotojų diskusijas, siekiant rasti sprendimą, kaip užtikrinti intensyvesnį privačiojo sektoriaus dalyvavimą. Kartu su plataus užmojo Graikijos ekonomikos reformų programa privačiojo sektoriaus dalyvavimas turėtų užtikrinti Graikijos skolos ir BVP santykio mažėjimą, siekiant, kad 2020 m. šis lygis sudarytų 120 %. Šiuo tikslu raginame [Graikijos Respubliką], privačius investuotojus ir visus susijusius subjektus plėtoti savanorišką prekybą [skolos] vertybiniais popieriais biržose nustatant Graikijos skolos privatiems investuotojams 50 % nominalią diskonto normą. Euro zonos valstybės narės 30 mlrd. EUR prisidės prie privačiojo sektoriaus dalyvavimo. Todėl viešasis sektorius yra pasirengęs iki 2014 m. papildomai suteikti iki 100 mlrd. EUR programai finansuoti, įskaitant būtiną Graikijos bankų rekapitalizavimą. Dėl naujos programos turėtų būti susitarta iki 2011 m. pabaigos, o [keitimasis skolos] vertybiniais popieriais turėtų būti pradėtas 2012 m. pradžioje. Prašome TVF toliau prisidėti prie naujos Graikijos programos finansavimo.“
Kaip nurodyta 2011 m. lapkričio 17 d. Graikijos finansų ministerijos pranešime spaudai, ji pradėjo derybas su Graikijos skolos priemonių turėtojais, kad būtų pasirengta savanoriškam tokių priemonių keitimui taikant 50 % nominalią Graikijos skolos vertybinių popierių, kurių turėtojai – privatūs investuotojai, tariamosios vertės diskonto normą, kaip numatyta 2011 m. spalio 26 d. euro zonos valstybių ar vyriausybių vadovų deklaracijos 12 punkte.
2012 m. vasario 2 d. Graikijos Respublika, remdamasi SESV 127 straipsnio 4 dalimi, siejama su SESV 282 straipsnio 5 dalimi, pateikė ECB prašymą pateikti nuomonę dėl Graikijos įstatymo Nr. 4050/2012, kuriame įtvirtintos nuostatos dėl sąlygų, taikytinų Graikijos valstybės išleistiems arba garantuotiems antrinę rinką turintiems skolos vertybiniams popieriams, pakeitimo sudarant sutartis su jų turėtojais, siekiant atlikti Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimą, grindžiamą, be kita ko, bendrų veiksmų sąlygomis (toliau – BVS), projekto.
2012 m. vasario 15 d. ECB ir euro zonos nacionaliniai centriniai bankai sudarė su Graikijos Respublika keitimo susitarimą dėl ECB ir nacionalinių centrinių bankų turimų Graikijos skolos priemonių keitimo į naujas Graikijos skolos priemones, kurios turi numatytų pakeisti priemonių nominalią vertę, už jas taikomos tokios pat palūkanos, sutampa palūkanų mokėjimo ir išpirkimo datos, tačiau skiriasi jų serijos numeriai (ISIN kodai) ir išdavimo datos (toliau – 2012 m. vasario 15 d. keitimo susitarimas).
2012 m. vasario 17 d. ECB pateikė Nuomonę CON/2012/12 dėl Graikijos valstybės išleistų arba garantuotų antrinę rinką turinčių vertybinių popierių. Iš minėtos nuomonės matyti, be kita ko, kad, pirma, „svarbu, kad valstybės narės išsaugotų galimybę bet kuriuo metu vykdyti įsipareigojimus, taip pat ir siekiant tikslo užtikrinti finansinį stabilumą“; antra, „Graikijos Respublikos atvejis yra išimtinis ir unikalus“ (2.1 punktas); trečia, įstatymo projekto tikslas yra skatinti privačiojo sektoriaus dalyvavimą ir, konkrečiau kalbant, pradėti procedūrą, skirtą deryboms su Graikijos skolos vertybinių popierių turėtojais palengvinti, laikantis BVS, ir jų sutikimui dėl Graikijos Respublikos pateikto pasiūlymo pakeisti tokius vertybinius popierius gauti, taigi, ir dėl galimo Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimo (2.2 punktas); ketvirta, „ECB džiaugiasi tuo, kad tokio keitimo sąlygos yra derybų tarp Graikijos Respublikos ir institucijų, atstovaujančių vertybinių popierių turėtojams, rezultatas“ (2.3 punktas); penkta, „BVS, kaip procedūros, skirtos vertybinių popierių keitimui tinkamai vykdyti, taikymas, iš esmės atitinka bendrąją praktiką <…>“ (2.4 punktas) ir, šešta, „Graikijos Respublikos vyriausybė viena prisiima atsakomybę imtis priemonių, būtinų galiausiai jos skolų tvarumui užtikrinti“ (2.6 punktas).
Baigus šias derybas 2012 m. vasario 21 d. pranešime spaudai Graikijos finansų ministerija, pirma, atskleidė pagrindines numatomos atlikti savanoriško Graikijos skolos vertybinių popierių keitimo operacijos, pavadintos privačiųjų investuotojų dalyvavimu (
Private Sector Involvement
, toliau – PSI), sąlygas ir, antra, paskelbė apie šiuo tikslu rengiamą ir numatomą priimti įstatymą. Vykdant šią operaciją kai kurių Graikijos skolos priemonių turėtojams privačiame sektoriuje turėjo būti pateiktas prašymas duoti sutikimą ir atitinkamas kvietimas, kad tokias priemones galima būtų pakeisti naujomis skolos priemonėmis, kurių nominali vertė atitiktų 31,5 % keičiamų skolos priemonių vertės, ir EFSF išleistomis priemonėmis, kurios galiotų 24 mėnesius ir kurių nominali vertė atitiktų 15 % keičiamų skolos priemonių vertės; tokias atskiras priemones Graikijos Respublika turėjo pateikti sudarant susitarimą. Be to, kiekvienam šioje operacijoje dalyvaujančiam privačiam investuotojui turėjo būti suteiktos Graikijos Respublikos išduotos su BVP susietos atskiros užtikrinimo priemonės, kurių tariamoji vertė atitiko naujų skolos priemonių vertę.
Tos pačios dienos euro grupės deklaracijoje, be kita ko, nurodyta:
„Euro grupei žinoma, kad Graikijos valdžios institucijos ir privataus sektoriaus atstovai sudarė susitarimą dėl keitimo pasiūlymo pagal PSI, taikomo visiems privačiojo sektoriaus vertybinių popierių turėtojams, bendrųjų sąlygų. Pagal šį susitarimą užtikrinama 53,5 % diskonto norma. Euro grupė mano, kad šis susitarimas yra tinkamas pagrindas inicijuoti keitimą su Graikijos valstybės vertybinių popierių turėtojais (PSI). Sėkmingai įgyvendinta PSI procedūra yra būtina išankstinė programos, kuri skirta pakeisti dabartinei programai, sąlyga. Euro grupė tikisi, kad skolos priemonių keitimo procese aktyviai dalyvaus privatūs kreditoriai, o tai iš esmės sustiprins [Graikijos Respublikos] skolos tvarumą.
<…>
Euro grupei žinoma, kad Graikijos valstybės skolos priemonių turėtoja yra Eurosistema <…>, siekiant viešojo intereso. Euro grupei žinoma, kad iš Graikijos valstybės skolos priemonių, kurių turėtoja yra Eurosistema, gautos pajamos yra ECB ir [nacionalinių centrinių bankų] pelno dalis. ECB gautas pelnas perduodamas [nacionaliniams centriniams bankams] laikantis ECB pelno paskirstymą reglamentuojančių taisyklių. [Nacionalinių centrinių bankų] pelnas perduodamas euro zonos valstybėms narėms pagal [minėtų bankų] nustatytas pelno paskirstymą reglamentuojančias taisykles.
<…>
Atitinkami privačiojo ir viešojo sektorių įnašai turi užtikrinti, kad [Graikijos Respublikos] valstybės skolos procentinė dalis mažėtų ir 2020 m. pasiektų 120,5 % BVP. Šiuo pagrindu, jeigu dėl programos numatytos politinės sąlygos nuolat vykdomos, euro grupė patvirtina, kad euro zonos valstybės narės yra pasirengusios, tarpininkaujant EFSF ir viliantis, kad TVF pateiks reikšmingą įnašą, vykdyti papildomą viešąją programą, kurios dydis iki 2014 m. gali siekti 130 mlrd. EUR.
Suprantama, kad išmokos pagal PSI operaciją ir galutinis sprendimas patvirtinti [naujai] programai taikomas garantijas priklauso nuo sėkmingos PSI operacijos ir nuo to, ar euro grupė, remdamasi trejeto atliktu vertinimu, patvirtina, kad [Graikijos Respublika] teisiškai įgyvendino iš anksto sutartas priemones. Viešasis sektorius paskelbs tikslią finansinės pagalbos sumą, kurią reikia pateikti pagal [naują] Graikijos programą kovo mėn. pradžioje, kai bus žinomi PSI rezultatai ir įgyvendintos išankstinės priemonės.
Pakartojame mūsų įsipareigojimą programos galiojimo laikotarpiu ir po jos suteikti [Graikijos Respublikai] tinkamą paramą, kol ji atgaus prieigą prie rinkų, su sąlyga, kad ji visiškai laikysis koregavimo programos reikalavimų ir tikslų.“
2012 m. vasario 23 d. Graikijos parlamentas priėmė
nomos 4050/2012, Kanones tropopoiiseos titlon, ekdoseos i engyiseos tou Ellinikou Dimosiou me symfonia ton Omologiouchon
(Įstatymas Nr. 4050/2012 dėl Graikijos valstybės išleistų ar garantuojamų vertybinių popierių keitimo pritarus jų turėtojams, kuriuo nustatomas BVS mechanizmas (FEK A’ 36). Pagal BVS mechanizmą siūlomi pakeitimai skirti tapti teisiškai įpareigojantys visiems skolos vertybinių popierių, reglamentuojamų Graikijos teisės ir išleistų iki 2011 m. gruodžio 31 d., turėtojams, nustatytiems Ministrų tarybos akte, patvirtinančiame PSI siūlymus, jei minėti pakeitimai kolektyviai ir neišskiriant serijų būtų patvirtinti vertybinių popierių turėtojų, atstovaujančių bent dviem trečdaliams BVS mechanizme dalyvaujančių vertybinių popierių nominaliosios vertės, daugumos. Minėto įstatymo preambulėje, be kita ko, numatyta, kad „[ECB] ir kiti Eurosistemos dalyviai su [Graikijos Respublika] sudarė specialiuosius susitarimus, siekdami, kad nebūtų pakeista Sutartyje numatytų jiems priskirtų uždavinių ir institucinio vaidmens esmė, taip pat [ECB] vaidmuo nustatant pinigų politiką“.
2012 m. vasario 24 d. pranešime spaudai Graikijos finansų ministerija patikslino maždaug 206 mlrd. EUR nominaliosios vertės skolos vertybinių popierių savanoriško keitimo procedūrai, kurioje dalyvauja privatūs investuotojai, taikytinas sąlygas ir šiuo tikslu pateikė nuorodą į Įstatymą Nr. 4050/2012.
Skolos vertybinių popierių savanoriško keitimo sandorio pasiūlymas baigė galioti 2012 m. kovo 8 d.
2012 m. kovo 9 d. pranešime spaudai Graikijos finansų ministerija nurodė, kad iš principo buvo įvykdytos Įstatyme Nr. 4050/2012 nustatytos sąlygos, ir nurodė proporcijas, kuriomis privatūs kreditoriai sutiko dalyvauti vykdant keitimą.
Šiuo klausimu jame, be kita ko, nurodyta:
„Skolos vertybinių popierių, kuriuos išleido ar garantavo [Graikijos Respublika] dėl maždaug 172 mlrd. EUR sumos, turėtojai pateikė savo skolos vertybinius popierius vykdant keitimą ar sutiko su pasiūlytais pakeitimais, reaguodami į 2012 m. vasario 24 d. [Graikijos] Respublikos kvietimus ar prašymus sutikti.
Dėl maždaug 177 mlrd. EUR skolos vertybinių popierių, reglamentuojamų pagal [Graikijos] Respublikos teisę, kurie išleisti [Graikijos] Respublikos ir dėl kurių buvo pateikti pasiūlymai, [Graikijos] Respublika gavo keitimo pasiūlymų ir sutikimus iš skolos vertybinių popierių turėtojų dėl maždaug 152 mlrd. EUR nominaliosios vertės, o tai sudaro 85,8 % nominaliosios dar neapmokėtos šių vertybinių popierių vertės. 5,3 % nominaliosios dar neapmokėtos vertės vertybinių popierių turėtojai reagavo į prašymą pateikti sutikimą ir atsisakė siūlomų pakeitimų. [Graikijos] Respublika informavo savo viešojo sektoriaus kreditorius, kad nuo tada, kai jie bus [Graikijos centrinio] banko, pagal Įstatymą Nr. 4050/2012 <…> veikiančio kaip procedūros valdytojas, patvirtinti ir jiems bus išduoti sertifikatai, ji ketina priimti gautus sutikimus ir pakeisti visų pagal Graikijos teisę reglamentuojamų skolos vertybinių popierių, įskaitant tuos, kurie pasiūlius nebuvo pateikti keitimui vykdyti, sąlygas pagal minėtame įstatyme nustatytą tvarką. Todėl [Graikijos] Respublika nepratęs kvietimo laikotarpio dėl jos skolos vertybinių popierių, reglamentuojamų pagal Graikijos teisę.
<…> Jei susitarimams dėl siūlomų pagal Graikijos teisę reglamentuojamų skolos vertybinių popierių pakeitimų bus pritarta, bendra minėtų vertybinių popierių, skirtų pakeisti, ir kitų vertybinių popierių [reglamentuojamų ne pagal Graikijos teisę], dėl kurių buvo pateiktas kvietimas ir Graikijos Respublika gavo pasiūlymus dėl keitimo ir pritarimus siūlomiems pakeitimams, nominalioji vertė sudarytų 197 mlrd. EUR, t. y. 95,7 % kvietimuose numatytų skolos vertybinių popierių bendros nominaliosios vertės.“
Ieškovai, QI ir kiti priede nurodyti fiziniai asmenys, kaip Graikijos skolos vertybinių popierių turėtojai, dalyvavo restruktūrizuojant Graikijos valstybės skolą, laikantis PSI ir BVS, įgyvendintų remiantis Įstatymu Nr. 4050/2012, po to, kai, kaip teigia, nepriėmė pasiūlymo pakeisti jų vertybinius popierius.
(Praleista)
Dėl teisės
Dėl ginčijamų veiksmų priskyrimo Sąjungos ir ECB deliktinei atsakomybei
Dėl Sąjungos ir ECB deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygų
Pagal SESV 340 straipsnio antrą pastraipą deliktinės atsakomybės atveju Sąjunga pagal bendrus valstybių narių įstatymams būdingus principus atlygina bet kokią žalą, kurią eidami savo pareigas padaro jos institucijos ar jų tarnautojai. Be to, kaip numatyta SESV 340 straipsnio trečioje pastraipoje, ECB pagal bendrus valstybių narių teisei būdingus principus privalo atlyginti žalą, kurią padaro jis pats arba jo tarnautojai, eidami savo pareigas.
Sąjungos arba ECB deliktinės atsakomybės, kaip ji suprantama pagal šias nuostatas, atsiradimas siejamas su visų sąlygų įvykdymu, t. y. veiksmų, dėl kurių priekaištaujama Sąjungos institucijai arba ECB, neteisėtumu, žalos realumu ir priežastinio ryšio tarp šios institucijos arba ECB veiksmų ir nurodytos žalos buvimu (žr. 2016 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Ledra Advertising ir kt. / Komisija ir ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; 2020 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
punktą ir 2017 m. sausio 24 d. Sprendimo Nausicaa Anadyomène ir Banque d’escompte / ECB,
T‑749/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:21
,
punktą).
Be to, Sąjungos arba ECB deliktinė atsakomybė negali atsirasti neįvykdžius visų sąlygų, kuriomis pagrįsta pareiga atlyginti žalą, apibrėžta SESV 340 straipsnio antrojoje ir trečioje pastraipose (šiuo klausimu žr. 2008 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo FIAMM ir kt. / Taryba ir Komisija,
C‑120/06 P ir C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
,
ir
punktus; 2020 m. kovo 12 d. Nutarties EMB Consulting ir kt. / ECB,
C‑571/19 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2020:208
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2017 m. sausio 24 d. Sprendimo Nausicaa Anadyomène ir Banque d’escompte / ECB,
T‑749/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:21
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
O už žalą, kurią padarė nacionalinės valdžios institucijos, gali būti atsakingos tik šios institucijos, ir nacionaliniai teismai vieninteliai turi jurisdikciją užtikrinti, kad ši žala būtų atlyginta. Darytina išvada, kad siekiant nustatyti, ar Sąjungos teismas turi jurisdikciją, reikia patikrinti, ar grindžiant prašymą atlyginti žalą nurodytas neteisėtumas tikrai priskirtinas Sąjungos institucijai ir negali būti laikomas priskirtinu nacionalinei institucijai (žr. 2020 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Taigi tam, kad inkriminuojami veiksmai būtų priskirtini Sąjungai, jie turi būti „institucijos“, kaip tai suprantama pagal SESV 340 straipsnio antrą pastraipą, veiksmai, o tai apima ne tik ESS 13 straipsnio 1 dalyje išvardytas Sąjungos institucijas, bet ir visas Sutartimis arba jomis remiantis įsteigtus Sąjungos organus ir įstaigas, skirtus prisidėti prie Sąjungos tikslų įgyvendinimo (žr. 2020 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju ieškovai priekaištauja kelioms Sąjungos institucijoms, organams ir įstaigoms, įskaitant Komisiją, ECB, Europos Vadovų Tarybą, Tarybą, euro grupę, Eurosistemą ir EIB, dėl neteisėtų veiksmų, susijusių su PSI ir su BVS aktyvavimu (toliau – ginčijamos priemonės), taip pat su viešųjų kreditorių neįtraukimu restruktūrizuojant Graikijos valstybės skolą, kurie, jų manymu, priskirtini Sąjungai arba ECB.
(Praleista)
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pažymėti: vien to, kad, be kita ko, euro grupės ar Europos Vadovų Tarybos deklaracijos ar ECB nuomonė nėra teisiškai privalomo pobūdžio, nepakanka, kad Sąjunga arba ECB išvengtų deliktinės atsakomybės už vienos iš Sąjungos institucijų ar ECB veiksmus, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 46 punkte primintą jurisprudenciją, nes remiantis suformuota jurisprudencija bet kokie veiksmai, dėl kurių atsirado žala, gali pagrįsti tokią atsakomybę. Iš tiesų, jei Sąjungos teismas negalėtų vertinti Sąjungos institucijos ar organo veiksmų teisėtumo, SESV 268 straipsnyje ir 340 straipsnio antroje bei trečioje pastraipose numatyta procedūra netektų veiksmingumo (šiuo klausimu žr. 2004 m. kovo 23 d. Sprendimo Médiateur / Lamberts,
C‑234/02 P
,
EU:C:2004:174
,
–
,
ir
punktus; 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt./ ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Todėl Komisija ir ECB negali remtis jurisprudencija, suformuota iki 2004 m. kovo 23 d. Sprendimo Médiateur / Lamberts (
C‑234/02 P
,
EU:C:2004:174
), kuriuo ieškinys dėl žalos atlyginimo buvo atmestas kaip nepriimtinas vien dėl to, kad nurodytas neteisėtumas buvo susijęs su teisinio poveikio neturinčiu aktu (žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, pirma, dėl 2011 m. birželio 20 d. ir 2012 m. vasario 21 d. Euro grupės deklaracijų pobūdžio ir poveikio reikia priminti, kad euro grupė buvo oficialiai įsteigta 1997 m. gruodžio 13 d. Europos Vadovų Tarybos rezoliucija dėl ekonominės politikos koordinavimo per trečiąjį Ekonominės ir pinigų sąjungos etapą ir dėl EB sutarties 109 ir 109B straipsnių (
OL C 35, 1998, p. 1
), kurioje numatyta, kad „valstybių narių, priklausančių euro zonai, ministrai gali susitikti neformaliai, kad aptartų klausimus, susijusius su konkrečiais įsipareigojimais, kuriuos jie kartu prisiima bendros valiutos srityje“, ir kad „Komisija ir, jei reikia, [ECB] kviečiami dalyvauti susitikimuose“ (6 punktas). Euro grupė buvo sukurta kaip tarpvyriausybinis organas, nepriklausantis Sąjungos institucinei sistemai, siekiant leisti valstybių narių, kurių valiuta yra euro (toliau – VNVE), ministrams keistis nuomonėmis ir jas koordinuoti klausimais, susijusiais su jų bendra atsakomybe bendros valiutos srityje. Taigi ji veikia kaip ryšys tarp nacionalinio lygio ir Sąjungos lygio, siekiant koordinuoti VNVE ekonominę politiką (šiuo klausimu žr. 2020 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
punktą).
Iš tiesų euro grupė nėra nurodyta prie įvairių Tarybos sudėčių, išvardytų jos darbo tvarkos taisyklių, patvirtintų 2009 m. gruodžio 1 d. Tarybos sprendimu 2009/937/ES (
OL L 325, 2009, p. 35
), I priede, kurių sąrašas nurodytas ESS 16 straipsnio 6 dalyje. Todėl euro grupė negali būti nei prilyginama Tarybos sudėčiai, nei būti laikoma Sąjungos įstaiga ar organu. Apskritai euro grupei būdingas neoficialus pobūdis, kurį galima paaiškinti jos įsteigimo tikslu – suteikti Ekonominei ir pinigų sąjungai tarpvyriausybinę koordinavimo priemonę, tačiau nedarant poveikio nei Tarybos vaidmeniui, kuris yra sprendimų priėmimo Sąjungos lygmeniu ekonomikos srityje pagrindinis aspektas, nei ECB nepriklausomumui. Be to, aplinkybė, kad, be kita ko, pagal SESV 137 straipsnį ir Protokolą Nr. 14 dėl euro grupės Komisija ir ECB dalyvauja šios grupės susitikimuose, nekeičia nei jos tarpvyriausybinio pobūdžio, nei deklaracijų, kurios negali būti laikomos šių dviejų Sąjungos institucijų sprendimų priėmimo įgaliojimų išraiška, pobūdžio. Taigi euro grupė Sąjungos teisės sistemoje neturi savarankiškos kompetencijos, nes Protokolo Nr. 14 1 straipsnyje tik nurodyta, kad jos susitikimai rengiami prireikus aptarti klausimus, susijusius su konkrečiais įsipareigojimais, kuriuos VNVE ministrai kartu prisiima bendros valiutos srityje, turint omenyje tai, kad šie įsipareigojimai jiems tenka tik dėl jų kompetencijos nacionaliniu lygmeniu (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Mallis ir kt. / Komisija ir ECB,
C‑105/15 P–C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
,
ir
punktus; 2020 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
–
punktus).
Darytina išvada, kad, neatsižvelgiant į 2011 m. birželio 20 d. ir 2012 m. vasario 21 d. Euro grupės deklaracijų turinį ir galimas pasekmes, šios deklaracijos negali būti priskiriamos Sąjungai ar ECB, todėl Bendrasis Teismas neturi jurisdikcijos nagrinėti jų teisėtumo, įskaitant atvejus, kai pareiškiamas ieškinys dėl žalos atlyginimo, kad būtų įvertinta galima deliktinė atsakomybė.
Antra, atsižvelgiant į tarpvyriausybinį pobūdį, ankstesni argumentai, susiję su euro grupės deklaracijomis, būtinai ir juo labiau taikomi
mutatis mutandis
bendrai euro zonos valstybių ar vyriausybių vadovų deklaracijai per 2011 m. spalio 26 d. jų aukščiausiojo lygio susitikimą (šiuo klausimu žr. generalinio advokato G. Pitruzzella išvados sujungtose bylose Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P
,
EU:C:2020:390
,
punktą). Taigi minėta deklaracija negali būti laikoma Sąjungos aktu ar jai priskiriamu aktu, todėl Bendrasis Teismas taip pat neturi jurisdikcijos nagrinėti jos teisėtumo, kai vertina galimą Sąjungos deliktinę atsakomybę.
Trečia, 2011 m. liepos 21 d. euro zonos valstybių ar vyriausybių vadovų ir Europos Sąjungos institucijų bendra deklaracija iš tiesų viršija šio sprendimo 72–75 punktuose nurodytų deklaracijų išimtinai tarpvyriausybinį pobūdį, kiek tai susiję su šių institucijų dalyvavimu. Taigi negalima atmesti galimybės, kad minėta deklaracija bent iš dalies priskirtina Sąjungai. Vis dėlto, kalbant apie šios deklaracijos turinį, pažymėtina, kad joje tik patvirtinama minėto aukščiausiojo lygio susitikimo šalių valia „remti“ naują Graikijos Respublikos finansinės paramos programą „ir kartu su TVF, taip pat savanoriškai prisidedant privačiajam sektoriui, visiškai panaikinti [jos] finansavimo deficitą“ (2 punktas). Be to, jos 5 punkte, be kita ko, pažymėtas „finansinio sektoriaus“ noras „remti“ Graikijos Respubliką „savanoriškai“, numatant, kad „privačiojo sektoriaus grynasis įnašas sudarys <…> 37 mlrd. EUR“. Dėl privačiojo sektoriaus dalyvavimo minėtos deklaracijos 6 punkte nurodyta, kad Graikijos Respublikai „reikia išimtinio ir unikalaus sprendimo“. Taigi šioje deklaracijoje nėra jokios nuorodos į galimą Graikijos skolos vertybinių popierių privačių turėtojų „priverstinį“ dalyvavimą restruktūrizuojant Graikijos valstybės skolą, leidžiančios nustatyti priežastinį ryšį tarp šios deklaracijos turinio ir ieškovų tariamai patirtos žalos. Juo labiau jai negali būti priskirta privalomoji galia, teigiant, kad joje nustatytas teisiškai privalomas įpareigojimas ar net raginimas Graikijos Respublikai įgyvendinti ginčijamas priemones. Bet kuriuo atveju tokio įpareigojimo nebuvimas nereiškia, kad nėra Graikijos Respublikos politinių ar net teisinių įsipareigojimų, kaip jie suprantami pagal tarptautinę viešąją teisę, tam tikriems jos kreditoriams, ypač euro zonos valstybėms narėms ir TVF, kylančių iš tarpvyriausybiniu lygiu sudarytų dvišalių ar daugiašalių susitarimų (žr., be kita ko, susitarimus, primintus 2017 m. gegužės 3 d. Sprendimo Sotiropoulou ir kt. / Taryba,
T‑531/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:297
, 7, 10 ir 11 punktuose), kurių kontrolė nepriklauso Bendrojo Teismo jurisdikcijai ir kurių teisėtumo ieškovai šioje byloje neginčija, tačiau jie, žinoma, galėjo turėti didelės įtakos Graikijos teisės aktų leidėjui naudojantis savo diskrecija, kai jis priėmė, be kita ko, Įstatymą Nr. 4050/2012.
Taigi 2011 m. liepos 21 d. euro zonos valstybių ar vyriausybių vadovų ir Europos Sąjungos institucijų bendra deklaracija, neatsižvelgiant į jos priskirtinumą Sąjungai, negalėjo sukelti Sąjungos deliktinės atsakomybės.
Ketvirta, dėl 2011 m. birželio 23 ir 24 d. Europos Vadovų Tarybos išvadų pažymėtina, kad iš šios institucijos statuso, kaip jis suprantamas pagal ESS 13 straipsnio 1 dalies antros pastraipos antrą įtrauką, siejamą su ESS 15 straipsniu, matyti, kad jos aktai ir veiksmai iš esmės priskirtini Sąjungai, todėl gali sukelti jos deliktinę atsakomybę. Vis dėlto šis vertinimas neturi įtakos Europos Vadovų Tarybos aktų, kurie priimti, be kita ko, pagal ESS 15 straipsnio 4 dalį ir, ieškovų nuomone, yra „sprendimai“, teisiniam pobūdžiui. Šiuo klausimu Komisija, ECB, Europos Vadovų Taryba ir Taryba teisingai pažymi: iš minėtų išvadų turinio nematyti, kad jos yra tokio sprendimo ar apskritai teisiškai privalomo pobūdžio ta prasme, kad jomis Graikijos Respublikai buvo nustatyta pareiga įgyvendinti ginčijamas priemones. Viena vertus, 14 punkte Europos Vadovų Taryba tik prašo „[Graikijos] valdžios institucijų toliau ryžtingai imtis būtinų veiksmų sureguliuoti padėtį, kad [Graikijos] valstybė grįžtų į tvaraus vystymosi kelią“, ir, be kita ko, Graikijos parlamento priimti „pagrindinius įstatymus dėl fiskalinės strategijos ir privatizavimo“ – taigi ne įstatymus, susijusius su PSI, dėl kurio priimtas Įstatymas Nr. 4050/2012, – kaip pagrindą naujai finansinės paramos Graikijos Respublikai programai įgyvendinti. Kita vertus, 15 punkte Europos Vadovų Taryba tik pritaria euro grupės pozicijai, išreikštai 2011 m. birželio 20 d. deklaracijoje, visų pirma dėl savanoriško PSI formos, kuri dar skiriasi nuo ginčijamos PSI formos. Vis dėlto atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 71 punkte, vien šie argumentai neleidžia iš karto atmesti, kad Bendrasis Teismas pagal SESV 268 straipsnį, siejamą su 340 straipsnio antra pastraipa, gali vykdyti 2011 m. birželio 23 ir 24 d. Europos Vadovų Tarybos išvadų kontrolę.
Penkta, dėl galimos Sąjungos atsakomybės už Komisijai pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį tenkančios priežiūros pareigos pažeidimą reikia priminti, kad teisės subjektai Sąjungos teismuose gali pareikšti ieškinį dėl Sąjungos deliktinės atsakomybės Tarybai, Komisijai ir ECB dėl šių Sąjungos institucijų aktų ar veiksmų, kuriuos jos priima ar atlieka po tokių politinių susitarimų, sudarytų euro grupėje (2020 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
punktas). Šiuo klausimu, kaip matyti iš ESS 17 straipsnio 1 dalies, reikia pažymėti, kad Komisija „remia bendruosius Sąjungos interesus“ ir „prižiūri Sąjungos teisės taikymą“ (2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
,
punktas ir 2016 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Ledra Advertising ir kt. / Komisija ir ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
punktas). Taigi ši institucija, dalyvaudama euro grupės veikloje, išsaugo Sutarčių sergėtojos vaidmenį. Tuo remiantis darytina išvada, kad dėl jos galimo neveikimo kontroliuojant euro grupėje sudarytų politinių susitarimų atitiktį Sąjungos teisei gali kilti Sąjungos deliktinės atsakomybės pagal SESV 340 straipsnio antrą pastraipą klausimas (2020 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
punktas).
Iš tiesų dėl savo pareigos prižiūrėti Sąjungos teisės taikymą pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį, pripažintos 2016 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Ledra Advertising ir kt. / Komisija ir ECB (
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
) 57 ir 59 punktuose ir patvirtintos 2020 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt. (
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
)
punkte, Komisija neturi bendros pareigos vykdyti kitų Sąjungos institucijų, organų ir įstaigų daromų Sąjungos teisės pažeidimų prevenciją, suprantamos kaip prievolė pasiekti tam tikrą rezultatą (šiuo klausimu žr. generalinio advokato N. Wahl išvados sujungtose bylose Ledra Advertising ir kt. / Komisija ir ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:290
,
ir
punktus). 2016 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Ledra Advertising ir kt. / Komisija ir ECB (
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
)
punkte Teisingumo Teismas tik nusprendė, kad dėl Sutarčių sergėtojos vaidmens, kaip matyti iš ESS 17 straipsnio 1 dalies, Komisija turėtų nepasirašyti susitarimo protokolo, dėl kurio suderinamumo su Sąjungos teise jai kyla abejonių. Atsižvelgdamas į šį argumentą to paties sprendimo 67 punkte jis pažymėjo, kad pagal šią nuostatą, kuria Komisijai patikėta bendra užduotis prižiūrėti Sąjungos teisės taikymą, Komisija privalėjo užtikrinti, kad toks protokolas būtų suderinamas su pagrindinėmis Chartijos teisėmis, o tai gali reikšti nuorodą tik į jos pačios, o ne kitų Sąjungos institucijų ar įstaigų veiksmus, juo labiau ne į tarpvyriausybinio subjekto, kaip antai euro grupės, veiksmus. Taigi minėto sprendimo 68 punkte Teisingumo Teismas ėmėsi nagrinėti klausimą, ar Komisija pati prisidėjo prie pakankamai aiškaus ieškovų teisės į nuosavybę pažeidimo šiose bylose. Be to, 2020 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt. (
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
) 95 ir 96 punktuose Teisingumo Teismas, remdamasis šia jurisprudencija, padarė išvadą, kad dėl galimo Komisijos „neveikimo“ kontroliuojant euro grupėje sudarytų politinių susitarimų atitiktį Sąjungos teisei galėjo kilti Sąjungos deliktinės atsakomybės pagal SESV 340 straipsnio antrą pastraipą klausimas.
Šį prievolės pasiekti tam tikrą rezultatą nebuvimą patvirtina tai, kad Komisija, vykdydama priežiūros pareigą pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį, negali aktyviai užkirsti kelio subjekto, nepriklausančio Sąjungos institucinei struktūrai, kaip antai euro grupės, akto ir juo labiau akto, kurio tikrumas nebuvo įrodytas, kaip antai tariamo euro grupės sprendimo ar įsakymo, priėmimui (žr. šio sprendimo 76 punktą).
Šešta, šie argumentai
mutatis mutandis
taikomi ECB, kiek jis dalyvavo diskusijose, susijusiose su nauja finansinės pagalbos Graikijos Respublikai programa. Iš tiesų reikia konstatuoti, kad šiomis tarpvyriausybinėmis aplinkybėmis ECB vaidmuo pagal EFSF pagrindų susitarimą ir Protokolo Nr. 14 1 straipsnio ketvirtą sakinį, kuriame numatyta, kad „[VNVE ministrų neformaliuose] susitikimuose <…> kviečiamas dalyvauti [ECB]“, buvo tik konsultacinis, kiek tai susiję, be kita ko, su Graikijos valstybės skolos tvarumo analize. Vis dėlto, kaip konstatuota 2019 m. gegužės 23 d. Sprendime Steinhoff ir kt. / ECB (
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
–
punktai), nors 2012 m. vasario 17 d. ECB nuomonė, priimta pagal SESV 127 straipsnio 4 dalį ir 282 straipsnio 5 dalį, siejamas su 1998 m. birželio 29 d. Tarybos sprendimu 98/415/EB dėl nacionalinių institucijų konsultavimosi su Europos Centriniu Banku teisės akto projekto nuostatų klausimais (
OL L 189, 1998, p. 42
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 446), negalėjo teisiškai įpareigoti Graikijos valdžios institucijų, minėta nuomonė iš principo galėjo sukelti deliktinę ECB atsakomybę, su sąlyga, kad atsižvelgiama į didelę jo diskreciją pagal SESV 127 ir 282 straipsnius ir ECBS statuto 18 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2017 m. sausio 24 d. Sprendimo Nausicaa Anadyomène ir Banque d’escompte / ECB,
T‑749/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:21
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; taip pat šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2018 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Weiss ir kt.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
,
ir
punktus).
Galiausiai iš šio sprendimo 71 punkte primintos jurisprudencijos matyti, kad Sąjungos institucijų, įstaigų ar organų, t. y. be kita ko, Eurosistemos, ECB, EIB, Komisijos, Tarybos ir Europos Vadovų Tarybos, aktai, veiksmai ar neveikimas, dėl kurių priekaištauja ieškovai, iš principo gali sukelti Sąjungos arba ECB deliktinę atsakomybę, neatsižvelgiant į tai, ar jie teisiškai privalomi, ar ne.
Šie aktai, veiksmai arba neveikimas susiję, pirma, su tuo, kad tariamai sukurta pareiga „konsultuotis“ su Graikijos Respublikos viešaisiais kreditoriais plačiąja prasme, kiek tai apima Sąjungos institucijas, įstaigas ar organus, antra, su 2012 m. vasario 17 d. ECB nuomone, trečia, su Eurosistemos, įskaitant ECB, ir kitų institucinių kreditorių nedalyvavimu restruktūrizuojant Graikijos valstybės skolą, visų pirma dėl 2012 m. vasario 15 d. keitimo susitarimo, dėl kurio jau priimti 2015 m. spalio 7 d. Sprendimas Accorinti ir kt. / ECB (
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
) ir 2017 m. sausio 24 d. Sprendimas Nausicaa Anadyomène ir Banque d’escompte / ECB (
T‑749/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:21
), įgyvendinimo, ir, ketvirta, su tuo, kad Sąjungos institucijos nesiėmė priemonių, kad užkirstų kelią Sąjungos pirminės teisės pažeidimui, kaip tai suprantama pagal 2016 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Ledra Advertising ir kt. / Komisija ir ECB (
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
–
ir
punktai) ir 2020 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt. (
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
punktas).
Taigi reikia išnagrinėti klausimą, ar šiais įvairiais aktais, veiksmais ar neveikimu padaryta Sąjungos teisės normų, suteikiančių teisių privatiems asmenims, pakankamai aiškių pažeidimų.
Vis dėlto tiek, kiek ieškinys šiuo klausimu susijęs su euro grupės ir euro zonos valstybių ar vyriausybių vadovų aktais, veiksmais ar neveikimu, Bendrasis Teismas neturi jurisdikcijos nagrinėti jų teisėtumo.
Dėl pirmojo neteisėtumo pagrindo, susijusio su ginčijamų priemonių „ultra vires“ pobūdžiu ir pakankamai aiškiu SESV 120–127 straipsnių ir 352 straipsnio 1 dalies pažeidimu
(Praleista)
Šis pagrindas, be kita ko, grindžiamas prielaida, kad tariamai pažeistos nuostatos yra Sąjungos teisės normos, suteikiančios teisių privatiems asmenims.
Šiuo klausimu, viena vertus, reikia priminti, kad siekiant užtikrinti sąlygos, susijusios su teisės normos, suteikiančios teisių privatiems asmenims, pažeidimu, veiksmingumą reikia, kad nurodytos normos teikiama apsauga būtų veiksminga ją nurodžiusiam asmeniui, taigi, kad šis asmuo būtų vienas iš asmenų, kuriems atitinkama norma suteikia teisių. Žalos atlyginimo pagrindu negali būti pripažinta norma, kuria nuo neteisėtų veiksmų saugomas ne juos nurodęs, bet kitas asmuo. Kita vertus, teisės norma siekiama suteikti teisių privatiems asmenims, jeigu ja suteikiama nauda, kuri gali būti vertinama kaip įgyta teisė, kai šia teisės norma siekiama apsaugoti privačių asmenų interesus arba privatiems asmenims suteikiama teisių, kurių turinys yra pakankamai apibrėžtas (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB (
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad nė viena iš nurodytų nuostatų SESV 120–127 straipsniuose, 282 straipsnio 2 dalyje ir 352 straipsnio 1 dalyje nėra Sąjungos teisės norma, suteikianti ieškovams teisių, kuriomis jie galėtų pagrįstai remtis, grįsdami šį neteisėtumu grindžiamą pagrindą.
Iš tiesų, pirma, SESV 120 ir 121 straipsniuose tik pripažįstama valstybių narių pirminė kompetencija ekonominės politikos srityje ir numatytos jų ekonominės politikos koordinavimo procedūros, tačiau nėra jokios pakankamai aiškios, tikslios ir besąlyginės normos, iš kurios kiltų ieškovų subjektinės teisės, kuriomis galima remtis Sąjungos arba nacionaliniame teisme (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Garlsson Real Estate ir kt.,
C‑537/16
,
EU:C:2018:193
,
ir
punktus ir 2010 m. kovo 22 d. Nutarties SPM / Taryba ir Komisija,
C‑39/09 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2010:157
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Tas pats pasakytina apie SESV 122 straipsnio nuostatas, kuriomis Tarybai suteikiama teisė, pirma, priimti ekonominę padėtį atitinkančias priemones, ypač jei kyla didelių sunkumų tiekiant tam tikrus produktus, visų pirma energetikos sektoriuje (1 dalis), ir, antra, tam tikromis sąlygomis suteikti Sąjungos pagalbą valstybei narei, kuri patiria sunkumų arba jai gresia dideli sunkumai dėl gaivalinių nelaimių ar išimtinių, jos nekontroliuojamų aplinkybių (2 dalis).
Antra, SESV 123 straipsnio 1 dalyje ECBS iš tiesų nustatytas aiškus, tikslus ir besąlyginis draudimas teikti bet kokios rūšies tiesioginę finansinę pagalbą (lėšų pereikvojimas sąskaitose ar bet kurios kitos formos kredito galimybės) valstybės institucijoms arba tiesiogiai iš valstybių narių įsigyti „jų skolos priemones“, tačiau apskritai neatmetama Eurosistemos galimybė iš tokios valstybės kreditorių perpirkti šios valstybės prieš tai išleistus ir antrinėje rinkoje parduodamus vertybinius popierius (šiuo klausimu žr. 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
,
punktą; 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
punktą ir 2018 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Weiss ir kt.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
ir
punktus). Tas pats pasakytina apie SESV 125 straipsnio 1 dalį, pagal kurią, be kita ko, Sąjunga neatsako už valstybės institucijų įsipareigojimus ir jų neprisiima.
Vis dėlto atsižvelgiant į tai, kad tiek SESV 123 straipsnio 1 dalimi, tiek SESV 125 straipsnio 1 dalimi, kaip ir SESV 124 straipsniu (žr. šios sprendimo 98 ir 99 punktus) siekiama tik viešojo intereso tikslo, šiomis taisyklėmis nesiekiama suteikti teisių privatiems asmenims, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 90 punkte nurodytą jurisprudenciją.
SESV 123 straipsnio 1 dalyje numatytas draudimas pirmiausia buvo įtvirtintas EB sutarties 104 straipsnyje (vėliau – EB 101 straipsnis), kuris buvo įtrauktas į EB sutartį Mastrichto sutartimi. Kaip matyti iš minėtos Sutarties parengiamųjų dokumentų, SESV 123 straipsniu siekiama paskatinti valstybes nares laikytis patikimos biudžeto politikos, kad valdžios sektoriaus deficito piniginis finansavimas ar privilegijuota viešųjų institucijų prieiga prie finansų rinkų nelemtų pernelyg didelio įsiskolinimo arba pernelyg didelio valstybių narių deficito (žr. Sutarties dėl Europos ekonominės bendrijos steigimo sutarties peržiūros siekiant sukurti Ekonominę ir pinigų sąjungą projektą,
Europos Bendrijų biuletenis
, priedas 2/91, p. 22 ir 52). Esant šioms aplinkybėms, kaip priminta 1993 m. gruodžio 13 d. Tarybos reglamento Nr. 3603/93, nustatančio apibrėžimus, susijusius su [SESV 123 straipsnyje ir 125 straipsnio 1 dalyje] numatytų draudimų taikymu (
OL L 332, 1993, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 10 sk., 1 t., p. 27), 7 konstatuojamoje dalyje, pirkimas antrinėje rinkoje negali būti atliekamas siekiant apeiti SESV 123 straipsnyje iškeltą tikslą (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
–
punktus ir 2018 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Weiss ir kt.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
punktą).
Darytina išvada, kad tiek SESV 123 straipsniu, tiek SESV 125 straipsniu siekiamas tikslas atitinka SESV 126 straipsniu, kuriuo valstybės narės įpareigojamos vengti pernelyg didelio valdžios sektoriaus deficito, siekiamą tikslą. Šiuo tikslu siekiama apsaugoti ne privatų asmenį, o pačią Sąjungą, įskaitant jos valstybes nares, nuo veiksmų, prieštaraujančių reikalavimui laikytis reikiamos biudžeto drausmės, dėl kurių kai kuriose valstybėse narėse galėtų susidaryti pernelyg didelis įsiskolinimas ar deficitas ir taip būtų pakenkta visos Sąjungos ekonominiam ir finansiniam stabilumui ir sklandžiam bendros valiutos veikimui (šiuo klausimu žr. generalinio advokato P. Cruz Villalón išvados byloje Gauweiler ir kt.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:7
,
–
punktus). Šis vertinimas
mutatis mutandis
taikomas SESV 125 straipsnyje įtvirtintam draudimui, kuriuo užtikrinama, kad valstybėms narėms, kai jos skolinasi, būtų taikomos rinkos taisyklės, nes jomis šios valstybės narės skatinamos laikytis biudžeto disciplinos, o jos laikantis padedama Sąjungai pasiekti aukštesnio tikslo, t. y. pinigų sąjungos finansinio stabilumo palaikymo (šiuo klausimu žr. 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
,
ir
punktus).
Taigi SESV 123 straipsnio 1 dalis ir 125 straipsnio 1 dalis yra teisės normos, priimtos siekiant vienintelio tikslo – tenkinti viešąjį interesą, visų pirma visos Sąjungos interesą, todėl šiomis normomis apsaugoma tik Sąjunga ir jos valstybės narės, atstovaujančios Sąjungos interesams.
Trečia, pagal SESV 124 straipsnį draudžiamos rizikos ribojimu nepagrįstos priemonės, suteikiančios, be kita ko, valstybėms narėms privilegiją naudotis finansų institucijomis, siekiant skatinti valstybes nares laikytis patikimos biudžeto politikos, kad būtų išvengta to, jog valdžios sektoriaus deficito piniginis finansavimas ar privilegijuota viešųjų institucijų prieiga prie finansų rinkų lemtų pernelyg didelį valstybių narių įsiskolinimą arba pernelyg didelį deficitą. Šis draudimas iš pradžių buvo numatytas EB sutarties 104 A straipsnyje (vėliau – 102 straipsnis), kuris buvo įtrauktas į EB sutartį Mastrichto sutartimi ir, kaip ir SESV 123 ir 125 straipsniai (žr. šio sprendimo 95 punktą), priskiriamas prie su ekonomine politika susijusių ESV sutarties nuostatų, kuriomis siekiama skatinti valstybes nares laikytis patikimos biudžeto politikos, kad valdžios sektoriaus deficito piniginis finansavimas ar privilegijuota viešųjų institucijų prieiga prie finansų rinkų nelemtų pernelyg didelio valstybių narių įsiskolinimo arba pernelyg didelio deficito (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 1 d. Sprendimo Bara ir kt.,
C‑201/14
,
EU:C:2015:638
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; 2020 m. kovo 12 d. Nutarties EMB Consulting ir kt. / ECB,
C‑571/19 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2020:208
,
punktą; taip pat šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą).
Darytina išvada, kad SESV 124 straipsnyje numatytu draudimu ne suteikiama teisių privatiems asmenims ir įmonėms, bet siekiama apsaugoti Sąjungos institucijas ir valstybes nares nuo su biudžetu susijusios rizikos, kurią kelia privilegijuota prieiga prie finansų institucijų, taigi nuo elgesio, galinčio pakenkti visos Sąjungos ekonominiam ir finansiniam stabilumui (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 12 d. Nutarties EMB Consulting ir kt. / ECB,
C‑571/19 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2020:208
,
punktą ir 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
–
punktą).
Ketvirta, reikia konstatuoti, kad SESV 127 straipsnio 1 dalimi, siejama su 282 straipsnio 2 dalimi, pagal kurią pagrindinis Sąjungos pinigų politikos tikslas – palaikyti kainų stabilumą (2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
punktas), taip pat nesiekiama suteikti teisių privatiems asmenims.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tikslas apsaugoti tinkamą pinigų politikos poveikį kartu apima minėtos politikos vientisumo apsaugą ir prisidėjimą prie pagrindinio jos tikslo – kainų stabilumo palaikymo. Iš tiesų ECBS gebėjimas daryti įtaką kainų raidai savo pinigų politikos sprendimais nemažai priklauso nuo signalų perdavimo pinigų rinkoje įvairiems ekonomikos sektoriams. Taigi dėl blogo pinigų politikos poveikio mechanizmo veikimo gali tapti neveiksmingi ECBS sprendimai euro zonos dalyje ir kilti pavojus pinigų politikos vientisumui. Be to, kadangi blogas poveikio mechanizmo veikimas pablogina ECBS priimtų priemonių veiksmingumą, neišvengiamai daroma įtaka jos gebėjimui užtikrinti kainų stabilumą. Todėl priemonės, kuriomis siekiama apsaugoti šį poveikio mechanizmą, gali būti priskirtos prie pagrindinio tikslo, įtvirtinto SESV 127 straipsnio 1 dalyje (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
ir
punktus).
Neatsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, veiksmai, dėl kurių priekaištaujama ECB, visų pirma 2012 m. vasario 15 d. keitimo susitarimo sudarymas ir įgyvendinimas, siekiant išvengti BVS taikymo Eurosistemos centrinių bankų turimiems Graikijos skolos vertybiniams popieriams, buvo vykdomi remiantis pagrindine kompetencija ir uždaviniais, jam nustatytais tam, kad būtų apibrėžta ir įgyvendinama Sąjungos pinigų politika, atsižvelgiant į SESV 127 ir 282 straipsnius ir ECBS 18 straipsnį; jais siekta išlaikyti minėtų centrinių bankų diskreciją ir, be kita ko, jų galimybes veikti finansų rinkose ir refinansuoti kredito įstaigas, tarp jų – Graikijos bankus, pagal ECBS statuto 18 straipsnio 1 dalies pirmą ir antrą įtraukas, todėl užtikrinti tinkamo visos Eurosistemos veikimo tęstinumą (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 7 d. Sprendimo Accorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
,
ir
punktus ir 2017 m. sausio 24 d. Sprendimo Nausicaa Anadyomène ir Banque d’escompte / ECB,
T‑749/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:21
,
punktą; taip pat žr. šio sprendimo 174–178 punktus).
Atsižvelgiant į didelę diskreciją, suteiktą ECB dėl pinigų politikos, kurios įgyvendinimas apima sudėtingus, be kita ko, ekonominius ir socialinius vertinimus Eurosistemos ar net visos Sąjungos kontekste, galima išvada, kad ECB padarė pakankamai aiškų SESV 120–127 straipsnių pažeidimą, reikštų akivaizdų ir sunkų minėtos didelės diskrecijos ribų pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 7 d. Sprendimo Accorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
ir
punktus; taip pat šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
ir
punktus ir 2018 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Weiss ir kt.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
ir
punktus). Vis dėlto remiantis tuo, kas išdėstyta šio sprendimo 102 punkte, ieškovai negali pagrįstai teigti, kad šiuo atveju ECB akivaizdžiai ir šiurkščiai viršijo savo plačią diskreciją ir kompetenciją, numatytą, be kita ko, SESV 127 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su 282 straipsnio 2 dalimi, pagal kurias turi imtis politinio, ekonominio ir socialinio pobūdžio sprendimų ar net skirtingų jose numatytų tikslų derinimo ir kurių pagrindinis tikslas yra kainų stabilumo palaikymas.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad teisės normos, kuriomis remiasi ieškovai, siekdami pagrįsti prieštaravimą, susijusį su tuo, kad institucijos veikė
ultra vires
, jiems nesuteikia konkrečių teisių, kurių pažeidimu būtų galima grįsti Sąjungos arba ECB deliktinę atsakomybę.
Ši išvada juo labiau darytina dėl SESV 352 straipsnio 1 dalyje numatytos papildomos kompetencijos taisyklės, kurios galimu pažeidimu privatus asmuo negali remtis, grįsdamas prašymą atlyginti žalą.
Taigi reikia atmesti visą šį ieškinio pagrindą.
Dėl antrojo neteisėtumo pagrindo, susijusio su pakankamai aiškiu SESV 123 straipsnio pažeidimu
(Praleista)
Be to, kad SESV 123 straipsnio 1 dalis nesuteikia teisių privatiems asmenims (žr. šio sprendimo 93–97 punktus), pakanka konstatuoti, kad šis ieškinio pagrindas iš esmės prieštaringas, nes nesuderinamas su suformuota jurisprudencija, kurioje pripažinta, kad, atvirkščiai, besąlyginis Eurosistemos centrinių bankų dalyvavimas restruktūrizuojant Graikijos valstybės skolą, kartu taikant PSI ir BVS, galėjo būti kvalifikuojamas kaip intervencija, kurios poveikis prilygsta minėtų centrinių bankų vykdomo tiesioginio valstybės vertybinių popierių įsigijimo, kuris draudžiamas pagal SESV 123 straipsnį, poveikiui (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 7 d. Sprendimo Accorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
punktą; taip pat šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
ir
punktus ir 2018 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Weiss ir kt.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
ir
punktus). Kaip teigia patys ieškovai, veiksmais, dėl kurių priekaištaujama ECB, konkrečiai kalbant, 2012 m. vasario 15 d. keitimo susitarimo sudarymu, būtent siekta išvengti Eurosistemos centrinių bankų dalyvavimo Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimo procese, tačiau dėl to buvo prarasta dalis atitinkamuose jų portfeliuose esančių Graikijos skolos vertybinių popierių vertės.
Šiuo klausimu ieškovai tvirtina, kad Teisingumo Teismas tam tikromis sąlygomis sutinka su tuo, kad ECB, pirkdamas valstybės skolos vertybinius popierius pagal išpirkimo programą, kaip antai vienakrypčių pinigų politikos sandorių programą, neišvengiamai rizikuoja patirti nuostolių, be kita ko, kai kiti atitinkamos valstybės narės kreditoriai priima sprendimą dėl diskontavimo. Teisingumo Teismas laiko šią riziką susijusia su tokių vertybinių popierių įsigijimu antrinėse rinkose ir pažymi, kad tai veiksmas, kurį leido Sutarčių autoriai, jo nesiedami su privilegijuoto kreditoriaus statuso suteikimu ECB (2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
ir
punktai). Vis dėlto tokios rizikos prisiėmimas pagal konkrečią vertybinių popierių išpirkimo programą nereiškia, kad ECB
a contrario
turi absoliučią pareigą visais atvejais pritarti vertinimui
pari passu
kitų kreditorių atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 7 d. Sprendimo Accorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
punktą), juo labiau kai toks požiūris gali turėti poveikį, lygiavertį poveikiui, kurį turėtų ECB atliktas tiesioginis valstybės skolos vertybinių popierių įsigijimas iš valstybės narės emitentės, ir visų pirma kai dėl to visiems investuotojams sukuriamas lūkestis dėl būsimo užtikrinto jų obligacijų išpirkimo Eurosistemos antrinėse rinkose (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
punktą).
Taigi šį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl trečiojo neteisėtumo pagrindo, susijusio su pakankamai aiškiu Chartijos 17 straipsnio 1 dalyje garantuojamos teisės į nuosavybę pažeidimu
(Praleista)
Chartijos 17 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta teisė į nuosavybę, pagal kurią bet kuris asmuo turi teisę naudotis teisėtai įgyto turto nuosavybe, yra teisės norma, kuria siekiama suteikti teisių privatiems asmenims; šios teisės paisymas yra Sąjungos aktų teisėtumo sąlyga (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Ledra Advertising ir kt. / Komisija ir ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
punktą ir 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, remiantis Chartijos 51 straipsniu jos nuostatos skirtos, be kita ko, Sąjungos institucijoms, kaip jos suprantamos pagal ESS 13 straipsnį, tarp jų – ECB, kurios turi gerbti teises, laikytis principų ir skatinti jų taikymą (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
ir
punktus).
Darytina išvada, kad iš principo dėl Sąjungos institucijos, įstaigos ar organo, įskaitant ECB, padaryto pakankamai aiškaus Chartijos 17 straipsnio 1 dalies pažeidimo gali kilti Sąjungos arba ECB deliktinė atsakomybė pagal SESV 340 straipsnio antrą ir trečią pastraipas (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą).
Be to, pagrindinis šios teisės normos požymis saugoti privačius asmenis ir atitinkama Komisijos ir ECB pareiga skatinti jos laikymąsi reiškia, kad šie privatūs asmenys turi teisę tikėtis, kad šios institucijos nurodys tokios normos pažeidimą įgyvendindamos savo įgaliojimus arba neprisidės prie jo (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Ledra Advertising ir kt. / Komisija ir ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
,
ir
–
punktus; 2020 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
punktą ir 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą).
Vis dėlto Chartijos 17 straipsnio 1 dalyje garantuojama teisė į nuosavybę nėra absoliuti prerogatyva. Naudojimasis ja gali būti ribojamas su sąlyga, kad tokie ribojimai tikrai atitinka Sąjungos siekiamus bendrojo intereso tikslus ir siekiamo tikslo atžvilgiu nėra neproporcingas bei neleistinas kišimasis, keliantis grėsmę pačiai garantuojamos teisės esmei (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Ledra Advertising ir kt. / Komisija ir ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją; 2020 m. kovo 12 d. Nutarties EMB Consulting ir kt. / ECB,
C‑571/19 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2020:208
,
punktą ir 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą).
Pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį šioje Chartijoje pripažintų teisių ir laisvių įgyvendinimo apribojimas turi būti numatytas įstatymo, nekeisti šių teisių ir laisvių esmės ir, remiantis proporcingumo principu, šių teisių ir laisvių apribojimai galimi tik tuo atveju, kai jie būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendrojo intereso tikslus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Ledra Advertising ir kt. / Komisija ir ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; 2020 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą).
Šiuo atveju visų pirma neginčijama, kad Įstatymas Nr. 4050/2012, kuris, be kita ko, buvo 2012 m. vasario 17 d. ECB nuomonės dalykas, leido sumažinti ieškovų turimų skolos vertybinių popierių nominaliąją vertę, todėl jų teisę į minėtos vertės padengimą tuo momentu, kai turėjo sueiti šių vertybinių popierių terminas (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą).
Iš tiesų skolos vertybiniai popieriai, kurių terminas suėjo, iš principo turi būti kompensuoti pagal nominaliąją vertę. Todėl ieškovai, suėjus jų vertybinių popierių terminui, iš principo turėjo piniginį reikalavimą Graikijos valstybei, kurio suma buvo tapati vertybinių popierių nominaliajai vertei. Priėmus Įstatymą Nr. 4050/2012 šios sąlygos buvo pakeistos nustatant BVS. Kaip nurodyta šio sprendimo 33 punkte, jos buvo taikomos tam tikriems Graikijos skolos vertybiniams popieriams ir konkrečiai numatė galimybę pakeisti juos reglamentuojančias sąlygas sutartimi, sudaryta tarp Graikijos valstybės ir Graikijos skolos vertybinių popierių turėtojų daugumos, atstovaujančios ne mažiau kaip dviem trečdaliams aptariamų vertybinių popierių nominaliosios vertės. Pagal atitinkamas minėto įstatymo nuostatas pakeitimai, padaryti sudarius tokį susitarimą, tampa teisiškai privalomi visiems Graikijos skolos vertybinių popierių turėtojams, įskatinat tuos, kurie nesutiko su siūlomu pakeitimu (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą).
Taigi Įstatymas Nr. 4050/2012 leido priversti Graikijos skolos vertybinių popierių turėtojus dalyvauti mažinant Graikijos valstybės skolą, sumažinant minėtų vertybinių popierių vertę nuo to momento, kai dėl šio sumažinimo pritarė jų turėtojų dauguma. Taigi šiuo įstatymu buvo pakeistos Graikijos skolos vertybinių popierių turėtojų teisės, nepaisant peržiūros išlygų jų emisiją reglamentuojančiose sąlygose nebuvimo (2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktas).
Priėmus šį įstatymą Graikijos valdžios institucijos paskelbė PSI poveikį sumažinant Graikijos valstybės skolą ir pasiūlė atitinkamiems skolos vertybinių popierių turėtojams dalyvauti vertybinių popierių keitimo procedūroje. Kadangi kvorumas ir dauguma, būtini numatytam vertybinių popierių keitimui atlikti, buvo pasiekti, visų Graikijos skolos vertybinių popierių turėtojų, įskaitant tuos, kurie nesutiko su šiuo keitimu, vertybiniai popieriai buvo pakeisti taikant Įstatymą Nr. 4050/2012, taigi jų vertė sumažėjo (2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą).
Darytina išvada, kad ginčijamų priemonių pasekmė buvo ieškovų teisės į nuosavybę apribojimas, kuris prieš jų valią buvo nustatytas iš esmės sumažinant jų turimų Graikijos skolos vertybinių popierių nominaliąją vertę (šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 21 d. EŽTT sprendimo
Mamatas ir kiti prieš Graikiją
, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 90–93 punktus).
Papildomą ieškovų teisės į nuosavybę ribojimą, kuris, žinoma, yra mažesnės apimties, lemia Eurosistemos ir kitų institucinių kreditorių, kaip antai EIB ir Sąjungos, nedalyvavimas restruktūrizuojant Graikijos valstybės skolą. Kaip teigia ieškovai, dėl tokio dalyvavimo, atitinkančio 56674709177,59 EUR bendrą nominaliąją vertę (žr. šio sprendimo 10 punktą), kiekvieno iš atitinkamų Graikijos skolos vertybinių popierių nominalioji vertė, mažinant Graikijos valstybės skolą iki 107 mlrd. EUR, neišvengiamai būtų sumažėjusi mažiau.
Antra, nors dėl Įstatymo Nr. 4050/2012 priėmimo ir įgyvendinimo kilo pavojus ieškovų teisei į nuosavybę, reikia konstatuoti, kad minėtas įstatymas atitiko bendrojo intereso tikslus, tarp kurių yra siekis užtikrinti visos euro zonos bankų sistemos stabilumą (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2016 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Ledra Advertising ir kt. / Komisija ir ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
ir
punktus). Be to, 2016 m. liepos 21 d. Sprendime
Mamatas ir kiti prieš Graikiją
(CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 103 punktas) EŽTT konstatavo, kad Graikijos Respublika galėjo teisėtai imtis priemonių, siekdama ekonominio stabilumo išlaikymo ir skolos restruktūrizavimo tikslų, atsižvelgiant į visuomenės bendrąjį interesą. Iš tiesų šiame etape, nerestruktūrizavus Graikijos valstybės skolos ginčijamomis priemonėmis, būtų kilęs didelis pavojus dėl tolesnio ekonominės situacijos pablogėjimo ar net galimo Graikijos Respublikos, kurios galbūt negalimų išpirkti obligacijų kaip užstato atliekant Eurosistemos kredito operacijas gali nepriimti ECB ir nacionaliniai centriniai bankai, nemokumo ir atitinkamai dėl poveikio finansų sistemos stabilumui ir visos Eurosistemos veikimui (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
ir
punktus). Taigi ginčijamomis priemonėmis buvo siekiama apsaugoti tiek Graikijos valstybės finansus, tiek euro zonos finansų sistemos stabilumą, taip propaguojant finansų institucijų patikimumą (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 12 d. Nutarties EMB Consulting ir kt. / ECB,
C‑571/19 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2020:208
,
punktą ir 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą).
Trečia, dėl klausimo, ar ieškovų turimų skolos Graikijos skolos vertybinių popierių vertės sumažinimas ir Eurosistemos neįtraukimas restruktūrizuojant Graikijos valstybės skolą siekiamo tikslo atžvilgiu nebuvo neproporcingas ir neleistinas kišimasis, keliantis pavojų pačiai taip garantuojamos teisės esmei, reikia priminti tai, kas patvirtinta jurisprudencijoje.
Pirma, kiekvienam kreditoriui tenka skolininko, įskaitant valstybę, nemokumo rizika. Investuotojo atliekamas valstybės skolos priemonių pirkimas pagal apibrėžimą yra sandoris, dėl kurio kyla tam tikra finansinė rizika, nes jis priklauso nuo atsitiktinumų, susijusių su kapitalo rinkų pokyčiais. Ši rizika yra dar didesnė, kai valstybė, išleidusi skolos vertybinius popierius, susiduria su labai nestabilia ekonomine situacija, lemiančia šių vertybinių popierių vertės svyravimą ar net reikšmingą apmokėjimo įsipareigojimų nevykdymo, net ir atrankiojo, riziką. Todėl net prieš prasidedant 2009 m. finansų krizei, kai Graikijos valstybė emitentė jau buvo labai įsiskolinusi ir turėjo didelį deficitą, ieškovai turėjo žinoti, kad Graikijos skolos vertybinių popierių pirkimas kelia didelę nuostolių riziką (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 7 d. Sprendimo Accorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
ir
punktus; 2017 m. sausio 24 d. Sprendimo Nausicaa Anadyomène ir Banque d’escompte / ECB,
T‑749/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:21
,
punktą ir 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
ir
punktus).
Nagrinėjamu atveju šis vertinimas patvirtinamas atsižvelgiant į ginčijamų Graikijos skolos vertybinių popierių išleidimo ir pirkimo datas, kurios, pačių ieškovų teigimu, daugumos šių vertybinių popierių atveju buvo nuo 2009 m. sausio mėn. iki 2010 m. kovo mėn. Taigi šie pirkimai iš esmės buvo vykdomi arba laikotarpiu, per kurį Graikijos Respublika jau buvo atsidūrusi kraštutinio deficito situacijoje (2016 m. liepos 21 d. EŽTT sprendimo
Mamatas ir kt. prieš Graikiją
, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 101 punktas), prieš prasidedant jos finansinei krizei 2009 m. spalio mėn., arba laikotarpiu, kai jos finansinei padėčiai darė įtaką dideli finansų rinkos sutrikimai, be to, labai sumažėjo jos vertybinių popierių reitingas (2017 m. sausio 24 d. Sprendimo Nausicaa Anadyomène ir Banque d’escompte / ECB,
T‑749/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:21
,
punktas). Taigi reikia konstatuoti, kad, bent jau kiek tai susiję su vertybinių popierių, išleistų nuo 2010 m., pirkimu, ieškovai ėmėsi labai rizikingų investicijų, todėl negalima atmesti galimybės, kad jie turėjo spekuliacinių, o ne taupomųjų tikslų, tikėdamiesi gauti didelę grąžą. Be to, privatūs kreditoriai, kaip antai ieškovai, negalėjo nepaisyti išsiskyrusios euro zonos valstybių narių ir kitų įtrauktų institucijų, kaip antai Komisijos, TVF ir ECB, nuomonės dėl Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimo. Tokiomis ypatingomis aplinkybėmis apdairus ir nuovokus ūkio subjektas negalėjo atmesti Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimo rizikos, siekiant išvengti Graikijos Respublikos įsipareigojimų neįvykdymo, bent jau atrankiojo (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 7 d. Sprendimo Accorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
ir
punktus; 2017 m. sausio 24 d. Sprendimo Nausicaa Anadyomène ir Banque d’escompte / ECB,
T‑749/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:21
,
ir
punktus ir 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
–
punktus).
Antra, neginčijama, kad atsižvelgiant į finansų krizės, kurią Graikijos valstybė patyrė nuo 2010 m., rimtumą atsirado būtinybė jos naudai parengti ir įgyvendinti finansinės pagalbos programą daugiašaliu ir tarpvyriausybiniu lygiais, dalyvaujant euro zonos valstybėms narėms, iš pradžių padedamoms EFSF, o vėliau – Europos stabilumo mechanizmui (toliau – ESM), kuris buvo įsteigtas pagal Belgijos Karalystės, Vokietijos Federacinės Respublikos, Estijos Respublikos, Airijos, Graikijos Respublikos, Ispanijos Karalystės, Prancūzijos Respublikos, Italijos Respublikos, Kipro Respublikos, Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės, Maltos Respublikos, Nyderlandų Karalystės, Austrijos Respublikos, Portugalijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos, Slovakijos Respublikos ir Suomijos Respublikos 2012 m. vasario 2 d. sudarytą ir 2012 m. rugsėjo 27 d. įsigaliojusią sutartį, taip pat dalyvaujant TVF. Kaip pažymi patys ieškovai, ginčijamose priemonėse numatytas Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimas ir Eurosistemos neįtraukimas jį vykdant yra išankstinės šios finansinės paramos įgyvendinimo sąlygos pagal sudarytus dvišalius ir daugiašalius susitarimus (šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 21 d. EŽTT sprendimo
Mamatas ir kiti prieš Graikiją
, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 116 punktą). Taigi iš 2012 m. vasario 21 d. Euro grupės deklaracijos matyti, kad Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimas pagal Įstatymą Nr. 4050/2012 buvo išankstinė sąlyga suteikti papildomą viešųjų ir institucinių kreditorių finansinę paramą. Atsižvelgiant į šiame etape susiklosčiusias aplinkybes, vien savanoriškas PSI netaikant BVS nebūtų tvirtai užtikrinęs Graikijos skolos vertybinių popierių privačių turėtojų pakankamos procentinės dalies, kad būtų pasiektas reikalingas skolos sumažinimo lygis, kuris galiausiai pasiektas sumažinus Graikijos valstybės skolą maždaug 107 mlrd. EUR (2016 m. liepos 21 d. EŽTT sprendimo
Mamatas ir kiti prieš Graikiją
, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 104 punktas). Be to, atsižvelgiant į neatsakingo elgesio (
moral hazard
) riziką, kurią teisingai nurodė Komisija, ECB, Europos Vadovų Taryba ir Taryba, taip pat nebuvo užtikrinta, kad PSI, netaikant BVS, užtikrins pakankamai aukštą dalyvavimo lygį, kad euro zonos valstybės narės galėtų suteikti iki 130 mlrd. EUR paskolas iki 2014 m. (žr. 2012 m. vasario 21 d. Euro grupės deklaraciją). Iš tiesų neatsakingo elgesio rizikos problema galėjo reikšmingai papildomai paskatinti bet kurį investuotoją ar Graikijos skolos vertybinių popierių turėtoją, siekiantį apsaugoti savo turtą, atsisakyti savanoriško vertybinių popierių keitimo pasiūlymo ar net įsigyti daugiau vertybinių popierių jų rinkos vertės sumažėjimo atveju, tikintis, kad kiti kreditoriai arba bendruomenė plačiąja prasme prisiims neigiamas jo rizikingo investavimo pasekmes. Taigi BVS nebuvimas būtų ne tik lėmęs didesnės sumažinimo procentinės dalies taikymą Graikijos skolos vertybiniams popieriams, kurie priklausė asmenims, pasirengusiems sutikti su diskontavimu, bet ir padėjęs atgrasyti didelę dalį tokių vertybinių popierių turėtojų nuo dalyvavimo skolos mažinimo procese ar net paskatinęs juos sutrukdyti įgyvendinti jo tikslą. Taigi ginčijamos priemonės buvo būtinos tiek sėkmingam numatomam Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimui užtikrinti, tiek tam, kad būtų galima suteikti papildomą finansinę paramą, kuria siekiama trumpuoju laikotarpiu užkirsti kelią Graikijos valstybės mokėjimo įsipareigojimų neįvykdymui ir vidutinės trukmės laikotarpiu padėti jai suvaldyti finansinę krizę ir atkurti ekonominę pusiausvyrą. Darytina išvada, kad ieškovai neįrodė, jog šiuo klausimu Įstatymas Nr. 4050/2012 buvo akivaizdžiai netinkamas ar neproporcingas arba kad vien savanoriškas PSI, netaikant BVS, arba mažesnė diskonto procentinė norma būtų tokios pat veiksmingos, bet mažiau ribojančios priemonės numatytiems viešojo intereso tikslams pasiekti (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti ieškovų argumentą, kad Graikijos skolos vertybinių popierių privatūs turėtojai disponavo tik nedidele 2,262 mlrd. EUR Graikijos valstybės skolos dalimi, sudariusia tik apie 1,09 % nuo 206 mlrd. EUR sumos, kuri buvo numatyta vertybinių popierių keitimo pasiūlyme, todėl jų įtraukimas buvo akivaizdžiai neproporcingas numatytam viešojo intereso tikslui pasiekti. Bet kuriuo atveju, net darant prielaidą, kad šiuo klausimu ieškovai remiasi siaura „privačių turėtojų“ sąvoka, apimančia tik fizinius asmenis ar indėlininkus, o ne institucinius ar profesionaliuosius vertybinių popierių turėtojus arba juridinius asmenis (žr. penktąjį neteisėtumo pagrindą), pakanka konstatuoti, kad šis skirtumas yra nereikšmingas (žr. šio sprendimo 156–166 punktus).
Trečia, privalomas Graikijos skolos vertybinių popierių keitimas po Įstatymo Nr. 4050/2012 priėmimo ir tokių vertybinių popierių turėtojų daugumos patvirtinimo iš tiesų lėmė labai didelį tų vertybinių popierių nominaliosios vertės sumažėjimą. Ieškovams, nesutikusiems su siūlomu sąlygų, taikomų jų skolos vertybiniams popieriams, pakeitimu, buvo nustatytos naujos sąlygos, išdėstytos minėtame įstatyme, ir, be kita ko, sumažėjo šių vertybinių popierių nominalioji vertė. Vis dėlto Graikijos teisės aktų leidėjas galėjo teisėtai nustatyti horizontaliai taikytiną diskonto normą, remdamasis reikalavimus atitinkančių Graikijos skolos vertybinių popierių nominaliąja verte, nes kitas apskaičiavimas pagal kiekvieno vertybinio popieriaus rinkos vertę tam tikrą dieną ar pagal jų mokėjimo terminus būtų buvęs neįmanomas. Atskaitos taškas vertinant ieškovų patirtų nuostolių dydį negali būti suma, kurią jie tikėjosi gauti pasibaigus jų Graikijos skolos vertybinių popierių terminui. Nors skolos vertybinio popieriaus nominalioji vertė atspindi jų turėtojo skolinių reikalavimų apimtį pasibaigus šio vertybinio popieriaus terminui, ji neatitinka Graikijos skolos vertybinių popierių tikrosios rinkos vertės tą dieną, kai Graikijos valstybė priėmė Įstatymą Nr. 4050/2012, t. y. 2012 m. vasario 23 d., kai šiai vertei jau buvo padarytas poveikis dėl šios valstybės mokumo sumažėjimo 2010 ir 2011 m., o tai leido manyti, kad termino pasibaigimo dieną Graikijos valstybė nebūtų galėjusi įvykdyti įsipareigojimų, kylančių iš sutartų sąlygų, įtrauktų į šiuos vertybinius popierius (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą ir 2016 m. liepos 21 d. EŽTT sprendimo
Mamatas ir kiti prieš Graikiją
, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 112 punktą).
Ketvirta, ieškovai negali teigti, kad Eurosistemos neįtraukimas į Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimą buvo nereikalingas arba akivaizdžiai neproporcingas ribojimas. Viena vertus, kaip matyti, be kita ko, iš 2012 m. vasario 21 d. Euro grupės deklaracijos, viešieji ir instituciniai Graikijos valstybės kreditoriai taip pat susiejo papildomą finansinę paramą su šiuo neįtraukimu. Kita vertus, tiek 2012 m. vasario 15 d. keitimo susitarimo sudarymas, tiek jo įgyvendinimas, siekiant sudaryti sąlygas Eurosistemos centriniams bankams išvengti PSI ir BVS taikymo, pateko į Eurosistemos kompetencijos ir pagrindinių uždavinių įgyvendinimo sritį, nes buvo skirti išsaugoti centrinių bankų diskrecijai ir užtikrinti tinkamo Eurosistemos veikimo tęstinumą. Tam, be kita ko, reikėjo, kad minėti centriniai bankai ir toliau galėtų priimti Graikijos skolos vertybinius popierius kaip užtikrinimo priemones, tinkamas Eurosistemos kredito operacijoms, kaip suprantama pagal ECBS statuto 18 straipsnio 1 dalies antrą įtrauką (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 7 d. Sprendimo Accorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
,
ir
punktus; taip pat žr. šio sprendimo 102 punktą), tačiau to nebebūtų galima padaryti diskontavimo, todėl ir dalinio Graikijos valstybės mokėjimo įsipareigojimų neįvykdymo, atveju. Be to, kaip nurodyta šio sprendimo 109 punkte, besąlyginis Eurosistemos centrinių bankų dalyvavimas restruktūrizuojant Graikijos valstybės skolą galėjo būti laikomas intervencija, kurios poveikis prilygsta minėtų centrinių bankų vykdomo tiesioginio valstybės vertybinių popierių įsigijimo, kuris draudžiamas pagal SESV 123 straipsnį, poveikiui (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 7 d. Sprendimo Accorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
punktą; 2017 m. sausio 24 d. Sprendimo Nausicaa Anadyomène ir Banque d’escompte / ECB,
T‑749/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:21
,
punktą; taip pat šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
ir
punktus ir 2018 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Weiss ir kt.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
ir
punktus).
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, ieškovai nepagrįstai teigia, pirma, kad privačių kreditorių turimi Graikijos skolos vertybiniai popieriai sudarė nereikšmingą Graikijos valstybės skolos dalį, ir, antra, kad tuo atveju, jei Eurosistema būtų dalyvavusi restruktūrizuojant Graikijos valstybės skolą, taikytas diskontavimas būtų buvęs gerokai mažesnis ir Eurosistema būtų turėjusi ne tokių ribojančių priemonių, kad užkirstų kelią neigiamam vertinimo
pari passu
poveikiui.
Iš tiesų atsižvelgiant į nagrinėjamos nuosavybės priemonės pobūdį, Graikijos valstybės skolos krizės apimtį, stiprumą ir pavojingumą, Graikijos valstybės ir Graikijos skolos vertybinių popierių turėtojų daugumos pritarimą minėtų vertybinių popierių keitimui su vertės sumažinimu ir patirtų nuostolių dydį, nei ginčijamų Graikijos skolos priemonių vertės sumažinimas pagal ginčijamas priemones, nei Eurosistemos neįtraukimas restruktūrizuojant Graikijos valstybės skolą, atsižvelgiant į siektą tikslą, nebuvo neproporcingas ir neleistinas kišimasis, pažeidžiantis pačią ieškovų nuosavybės teisės, garantuojamos Chartijos 17 straipsnio 1 dalyje, esmę. Galiausiai, kadangi šios nuostatos pažeidimo nėra, nei Komisijai, nei ECB negalima priekaištauti dėl to, kad jo nenurodė, be kita ko, 2012 m. vasario 17 d. ECB nuomonėje (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
–
punktus).
Taigi trečiasis neteisėtumo pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Dėl ketvirtojo neteisėtumo pagrindo, susijusio su pakankamai aiškiu ieškovų teisių, kylančių iš SESV 63 straipsnio 1 dalies, pažeidimu
(Praleista)
SESV 63 straipsnio 1 dalyje draudžiami visi kapitalo judėjimo tarp valstybių narių ir tarp valstybių narių bei trečiųjų šalių apribojimai. Tarp tokių apribojimų yra valstybės narės nustatytos priemonės, kurios gali atgrasyti, varžyti kitų valstybių narių investuotojus ar jiems trukdyti investuoti minėtoje valstybėje narėje arba, atvirkščiai, kurios gali atgrasyti, varžyti šios valstybės narės investuotojus ar jiems trukdyti investuoti kitose valstybėse narėse (žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
SESV 63 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas laisvas kapitalo judėjimas yra viena iš pagrindinių Sąjungos laisvių, kurių turi laikytis tiek valstybės narės, tiek Sąjungos institucijos, taigi, ir ECB (žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Reikia konstatuoti, kad, nepriklausomai nuo to, ar Įstatymo Nr. 4050/2012 įgyvendinimas galėjo lemti kapitalo judėjimo apribojimą, kaip tai suprantama pagal SESV 63 straipsnio 1 dalį, toks apribojimas, jei būtų įrodytas, būtų pateisintas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais. Kapitalo judėjimo laisvė gali būti ribojama nacionalinės teisės aktų, tik jeigu juos, remiantis objektyvia informacija, nesusijusia su atitinkamo kapitalo kilme, pateisina privalomieji bendrojo intereso pagrindai ir jeigu jie atitinka proporcingumo principą, pagal kurį reikalaujama, kad šie aktai būtų tinkami norint įgyvendinti teisėtai siekiamą tikslą ir neviršytų to, kas būtina norint jį pasiekti (žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:C:2019:353
,
ir
punktą ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Taip yra kalbant apie ginčijamas priemones ir Eurosistemos neįtraukimą į Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimą. Kaip nurodyta šio sprendimo 131 punkte, Įstatymo Nr. 4050/2012 priėmimo aplinkybės buvo išties išskirtinės, nes be restruktūrizavimo Graikijos Respublika netrukus, tikėtina, nebūtų galėjusi atlikti mokėjimų (bent dalies jų). Be to, kaip nurodyta šio sprendimo 102 ir 134 punktuose, ginčijamomis priemonėmis ir minėtu draudimu buvo siekiama užtikrinti visos euro zonos bankų sistemos stabilumą, kuris yra privalomasis bendrojo intereso pagrindas (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą).
Ieškovai neįrodė, kad ginčijamos priemonės ir šis draudimas buvo neproporcingi. Šios priemonės leido atkurti visos euro zonos bankų stabilumą ir neįrodyta, kad jos viršijo tai, kas būtina šiam stabilumui atkurti. Konkrečiai kalbant, privačių kreditorių dalyvavimas vykdant Graikijos skolos vertybinių popierių keitimą remiantis vien savanoriškumo pagrindu, kaip siūlo ieškovai, nebūtų leidęs užtikrinti šių vertybinių popierių keitimo sėkmės; atvirkščiai, tai būtų paskatinę elgtis priešingai ir nedalyvauti keičiantis šiais popieriais. Tokiu atveju nebūtų užtikrinta, kad pakankamas minėtų kreditorių skaičius sutiks su tokiu savanorišku keitimu, atsižvelgiant į susijusią neatsakingo elgesio riziką (žr. šio sprendimo 131 punktą). Bet vertybinių popierių keitimo sėkmė buvo Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimo sąlyga, o jis savo ruožtu buvo būtinas siekiant stabilizuoti euro zonos bankų sistemą (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo Steinhoff ir kt. / ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
,
punktą).
Vadinasi, ieškovai klaidingai teigia, kad Sąjungos institucijos arba ECB pažeidė kapitalo judėjimo laisvę, kaip ji suprantama pagal SESV 63 straipsnį.
Taigi ketvirtasis neteisėtumo pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Dėl penktojo neteisėtumo pagrindo, susijusio su pakankamai aiškiu Chartijos 20 straipsnyje numatytos teisės į vienodą vertinimą pažeidimu
(Praleista)
Bendrojo Teismo vertinimas
–
Primenama jurisprudencija
Pagal vienodo vertinimo principą, kaip bendrąjį Sąjungos teisės principą, reikalaujama panašių situacijų nevertinti skirtingai, o skirtingų – vienodai, nebent toks vertinimas būtų objektyviai pagrįstas. Be to, skirtingu vertinimu pažeisti vienodo vertinimo principą galima tik tuomet, kai nagrinėjamos situacijos yra panašios dėl visų joms būdingų elementų (žr. 2020 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Šio pagrindo pirmą ir antrą dalis reikia nagrinėti atsižvelgiant būtent į šiuos jurisprudencijoje įtvirtintus principus.
–
Dėl pirmos dalies, susijusios su vienodu vertinimu, nepaisant to, kad privatūs investuotojai ir instituciniai ar profesionalieji investuotojai nėra panašūs
Kalbant apie pirmą dalį, pažymėtina, kad ieškovai klaidingai teigia, kad privačių investuotojų, visų pirma indėlininkų, investavusių į Graikijos skolos vertybinius popierius, padėtis PSI tikslais nebuvo panaši į investuotojų arba institucinių ar profesionaliųjų vertybinių popierių turėtojų, kurie, kaip teigia ieškovai, nepriskiriami prie viešųjų kreditorių kategorijos, padėtį.
Pirma, ieškovai neginčija, kad, kaip ir tam tikri instituciniai ar profesionalieji investuotojai, fiziniai ar juridiniai asmenys, turintys didelius finansinius pajėgumus, kaip antai šioje byloje bendrovė QJ, turinti Graikijos skolos vertybinių popierių, kurių bendra nominalioji vertė yra 22650000 EUR, gali įsigyti didelius kiekius valstybės skolos vertybinių popierių (šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 21 d. EŽTT sprendimo
Mamatas ir kiti prieš Graikiją
, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 137 ir 138 punktus). Tai savaime įrodo, kad finansiniai pajėgumai arba įgytų vertybinių popierių kiekis nėra visais atvejais svarbūs diferencijavimo kriterijai, siekiant atskirti privačius investuotojus nuo institucinių ar profesionaliųjų investuotojų. Tas pats pasakytina apie patirties ir finansinių žinių kriterijų; kiekvienoje iš ieškovų nurodytų dviejų investuotojų grupių ši patirtis ir žinios gali būti nevienodos, nes abi grupės gali konsultuotis su šios srities ekspertais. Be to, neįrodytas teiginys, kad privačių investuotojų į valstybės skolos vertybinius popierius daugumos investavimo sprendimai, skirtingai nei institucinių ar profesionaliųjų investuotojų atveju, iš esmės yra grindžiami ketinimu investuoti taupant, nes, kaip ir ieškovai, per Graikijos finansų krizę daug privačių asmenų investavo dideles sumas į Graikijos skolos vertybinius popierius, nepaisydami su šiomis investicijomis susijusios didelės rizikos (šiuo klausimu, be kita ko, žr. aplinkybes bylose, kuriose priimti 2015 m. spalio 7 d. Sprendimas Accorinti ir kt. / ECB (
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
) ir 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimas Steinhoff ir kt. / ECB (
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
), patvirtintas 2020 m. kovo 12 d. Nutartimi EMB Consulting ir kt. / ECB,
C‑571/19 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2020:208
).
Antra, kaip jau nurodyta šio sprendimo 130 punkte, tokį vertinimą šioje byloje patvirtina daugumos ginčijamų Graikijos skolos vertybinių popierių išleidimo ir pirkimo datos; tai, pačių ieškovų teigimu, vyko nuo 2009 m. sausio mėn. iki 2010 m. kovo mėn., t. y. laikotarpiais, kai Graikijos valstybės deficitas jau buvo labai didelis arba ji patyrė didelių finansų rinkos trikdžių, o šią situaciją dar pasunkino smarkiai sumažėjęs jos skolos vertybinių popierių reitingas. Taigi reikia konstatuoti, kad, bent jau kiek tai susiję su vertybinių popierių, išleistų nuo 2010 m., pirkimu, ieškovai ėmėsi labai rizikingų investicijų, todėl negalima atmesti galimybės, kad jomis siekta spekuliacinio, o ne taupymo tikslo, tikintis gauti didelę grąžą. Todėl ieškovų sprendimai investuoti į Graikijos skolos vertybinius popierius buvo panašūs į kitų institucinių ar profesionaliųjų investuotojų, siekiančių tų pačių tikslų, sprendimus (šiuo klausimu žr. 2017 m. sausio 24 d. Sprendimo Nausicaa Anadyomène ir Banque d’escompte / ECB,
T‑749/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:21
,
ir
punktus).
Trečia, minėti pagrindiniai motyvai, kuriais grindžiami nagrinėjami investiciniai sprendimai, buvo reikšmingas ir pakankamas diferencijavimo ar palyginimo kriterijus, taikant vienodo vertinimo principą privatiems kreditoriams, kuriems taikomas PSI, įskaitant ieškovus, ir, konkrečiau kalbant, lyginant atitinkamas šių investuotojų, kurie, beje, visi turėjo Graikijos skolos vertybinių popierių, situacijas. Vis dėlto taip nėra galimų papildomų ar pagalbinių motyvų, susijusių su šiais pagrindiniais motyvais, taip pat galėjusių turėti įtakos minėtų investuotojų sprendimui įsigyti Graikijos skolos vertybinių popierių, atveju. Iš tiesų tiek teoriškai, tiek praktiškai neįmanoma nei aiškiai atskirti investuotojų, kurie veikė vien kaip privatūs asmenys, indėlininkai, nuo investuotojų, vykdžiusių institucinę ar profesinę veiklą, galbūt spekuliatyviai, nei pakankamai diferencijuoti fizinių ar juridinių asmenų, galinčių priklausyti vienai iš šių dviejų investuotojų grupių. Toks atskyrimas būtų ne tik dirbtinis, bet ir reikalautų išsamiai patikrinti tikruosius, neišvengiamai subjektyvius motyvus, kuriais buvo grindžiami atitinkami investiciniai sprendimai, o tai galėtų lemti labai atsitiktinį investuotojo priskyrimą prie vienos ar kitos kategorijos (šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 21 d. EŽTT sprendimo
Mamatas ir kiti prieš Graikiją
, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 137 punktą).
Iš tiesų būtų buvę labai sunku ir reikėję daug laiko PSI tikslais aiškiai atskirti privačius investuotojus, kurie galėjo būti fiziniai ar juridiniai asmenys, nuo institucinių ar profesionaliųjų investuotojų arba nustatyti vien „indėlininkus“, priskiriamus prie pirmosios investuotojų kategorijos. Be to, norint nustatyti tikslų Graikijos valstybės skolos pasiskirstymą tarp šių investuotojų, reikėjo uždrausti ar „įšaldyti“ prekybą vertybiniais popieriais nuo tam tikro momento prieš priimant Įstatymą Nr. 4050/2012, kad būtų sukurtas pagrindas taikyti nediskriminacinę PSI išimtį tam tikriems investuotojams, atitinkantiems tam tikrus objektyvius, bet sunkiai nustatomus kriterijus. Vis dėlto vien paskelbimas apie tokius veiksmus iki šios datos galėjo lemti masinį vertybinių popierių perleidimą tų kategorijų, kurioms taikoma išimtis, vertybinių popierių turėtojams, o tai būtų sukėlę grėsmę pačios numatomos Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimo taikant PSI operacijos sėkmei (šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 21 d. EŽTT sprendimo
Mamatas ir kiti prieš Graikiją
, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 137 ir 138 punktus).
Šis vertinimas neprieštarauja 2012 m. vasario 24 d. GLK informaciniam pranešimui, kuriame nurodyti fizinių asmenų pirminėje ir antrinėje vertybinių popierių rinkose įsigyti Graikijos skolos vertybiniai popieriai, kurių bendra vertė – atitinkamai 1,3 mlrd. EUR ir 962 mln. EUR, tačiau nepaaiškinami reikšmingi teisiniai ir faktiniai kriterijai, kuriais remiantis buvo padarytos šios išvados. Jo taip pat nepaneigia neapibrėžtas ir dviprasmiškas ieškovų argumentas, tikriausiai grindžiamas EŽTT išvada, skirta apibendrinti ieškovų argumentams toje kitoje byloje (2016 m. liepos 21 d. EŽTT sprendimo
Mamatas ir kiti prieš Graikiją
, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 76 punktas), kad fiziniams asmenims teko tik 1,09 % Graikijos valstybės skolos.
Ketvirta, net darant prielaidą, kad kai kurie instituciniai ar profesionalieji investuotojai, kurie paprastai yra juridiniai asmenys, dėl savo, kaip kreditorių, padėties svarbos ir didesnių finansinių pajėgumų dažniausiai turi daugiau galimybių nei privatūs investuotojai ar indėlininkai derėtis su skolos vertybinius popierius išleidžiančia valstybe ir daryti įtaką jos sprendimams dėl valstybės skolos valdymo, neįmanoma nustatyti aiškios ir praktiškai pritaikomos takoskyros tarp, pirma, šių institucinių ar profesionaliųjų investuotojų ir, antra, gerokai mažesnių ir turinčių mažesnius ekonominius pajėgumus arba fizinių asmenų, vykdančių verslo ar profesinę veiklą. Be to, neatsižvelgiant į jų, kaip juridinių ar fizinių asmenų statusą, nebuvo įrodyta, kad „mažieji“ privatūs investuotojai ar indėlininkai neturėjo galimybės organizuotis ir daryti įtakos Įstatymo Nr. 4050/2012 priėmimo procedūrai arba bent jau vertybinių popierių keitimo pasiūlymo pateikimo procedūrai, bandydami pasiekti blokuojančią mažumą, kad būtų užkirstas kelias aktyvuoti BVS, pavyzdžiui, kreipdamiesi į vartotojų, mažųjų investuotojų ar indėlininkų apsaugos asociacijas.
Taigi skirtumai, kuriuos nurodė ieškovai, siekdami įrodyti, kad privačių investuotojų ir institucinių bei profesionaliųjų investuotojų, kaip Graikijos skolos vertybinių popierių turėtojų, padėtis nebuvo panaši, nėra nei pagrįsti, nei reikšmingi, kalbant apie ginčijamų priemonių tikslą užtikrinti Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimą, kad ji taptų tvari. Šiomis aplinkybėmis galimas taupumo ar kitas antrinis ekonominis motyvas, dėl kurios privatus kreditorius, kuriam taikomas PSI, investavo į Graikijos skolos vertybinius popierius, nėra reikšmingas skirtumas atsižvelgiant į šį tikslą (šiuo klausimu žr. 2020 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt.,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
,
punktą ir 2016 m. liepos 21 d. Sprendimo
Mamatas ir kt. prieš Graikiją
, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 134 ir 137 punktus). Atvirkščiai, atsižvelgiant į minėtą tikslą, šių asmenų situacijos
a priori
buvo identiškos arba panašios, nes Graikijos skolos vertybinių popierių jie įsigijo tik dėl savo privataus turtinio intereso, galbūt siekdami pelno arba spekuliaciniu tikslu, ir prisiėmė su tuo susijusią nuostolių riziką, nors žinojo apie finansų krizės situaciją, kurioje Graikijos Respublika tuo metu buvo atsidūrusi.
Be to, net darant prielaidą, kad ieškovų nurodytas diferencijavimas yra reikšmingas vienodo vertinimo principo aspektu, nebuvo galima atskirti tariamų „mažųjų indėlininkų“ ir „didelių investuotojų“ nustatant, be kita ko, 100000 EUR investicijų ribą, iki kurios skolos vertybiniams popieriams galėjo būti netaikomas PSI. Iš tiesų, kaip nurodyta šio sprendimo 160 punkte ir kaip yra konstatavęs EŽTT (2016 m. liepos 21 d. EŽTT sprendimas
Mamatas ir kiti prieš Graikiją
, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 137 ir 138 punktai), vien pranešimas apie tokios išimties nustatymą būtų lėmęs masinį tokių vertybinių popierių perleidimą tų kategorijų, kurioms taikoma išimtis, vertybinių popierių turėtojams, o tai būtų sukėlę grėsmę viso PSI sėkmei. Be to, ieškovai neįrodė, kad priėmus Įstatymą Nr. 4050/2012 teisiškai buvo galima numatyti tokią diferenciaciją, nors šiame įstatyme jau buvo aiškiai nustatyti kriterijai, pagal kuriuos vykdomas PSI ir aktyvuojamos BVS dėl visų reikalavimus atitinkančių Graikijos skolos vertybinių popierių, nenumatant galimų išimčių.
Be to, ieškovų daromas skirtumas tarp privačių investuotojų ir institucinių ar profesionaliųjų investuotojų nėra pagrįstas Direktyvos 2004/39 nuostatomis. Nors minėta direktyva siekta apsaugoti „mažmeninius klientus“ kaip investuotojus į „vertybinius popierius“, kaip antai antrinę rinką turinčius skolos vertybinius popierius, ši apsauga buvo tik prevencinė ir susijusi tik su tuo, kaip „investicinės įmonės“, įskaitant komercinius bankus, siūlė, pardavė ir valdė šiuos vertybinius popierius (žr., be kita ko, 44 konstatuojamąją dalį ir 19 straipsnį, susijusį su sandorių skaidrumo reikalavimais ir investicinių paslaugų teikimo klientams taisyklėmis). Be to, kadangi šioje direktyvoje investicinėms įmonėms buvo numatytos specialios klientų informavimo pareigos, susijusios, be kita ko, su teikiamų paslaugų ir siūlomų finansinių priemonių kokybe, įskaitant atitinkamą informaciją „dėl rizikos veiksnių, susijusių su investicijomis į tas priemones arba konkrečiomis investavimo strategijomis“ (19 straipsnio 3 dalies antra įtrauka), šios pareigos nebuvo susijusios nei su tokios rizikos materializavimosi pasekmėmis, nei juo labiau su tuo, ar „mažmeniniai klientai“ turėjo, ar neturėjo būti vertinami taip pat, kaip ir „profesionalieji klientai“, tarp jų – kredito įstaigos, restruktūrizuojant valstybės skolą.
Taigi, kadangi ieškovai pakankamai teisiškai neįrodė, kad jų padėtis skyrėsi nuo kitų Graikijos skolos vertybinių popierių privačių turėtojų, įskaitant institucinius ar profesionaliuosius investuotojus, padėties, reikia atmesti pirmąją dalį, susijusią su pakankamai aiškiu vienodo vertinimo principo pažeidimu, nesant reikalo priimti sprendimo dėl galimo objektyvaus nagrinėjamo vienodo vertinimo pateisinimo buvimo.
–
Dėl antros dalies, susijusios su nevienodu vertinimu dėl viešųjų kreditorių, visų pirma Eurosistemos, neįtraukimo restruktūrizuojant Graikijos valstybės skolą
Kalbant apie antrą dalį, visų pirma susijusią su tariamai nevienodu privačių investuotojų, įskaitant ieškovus, ir viešųjų kreditorių, be kita ko, Eurosistemos centrinių bankų, padėties vertinimu, reikia priminti suformuotą Bendrojo Teismo jurisprudenciją, kurioje atmesti analogiški prieštaravimai (2015 m. spalio 7 d. Sprendimo Accorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
–
punktai ir 2017 m. sausio 24 d. Sprendimo Nausicaa Anadyomène ir Banque d’escompte / ECB,
T‑749/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:21
,
–
punktai) ir kurią ieškovai veltui bando ginčyti.
Visų pirma ieškovai remiasi klaidinga prielaida, nes teigia, kad visų privačių asmenų, kurie įsigijo Graikijos skolos priemonių kaip indėlininkai ar „privatūs“ Graikijos Respublikos kreditoriai, viena pusė, ir ECB bei Eurosistemos nacionalinių centrinių bankų, kita pusė, situacija atsižvelgiant į principus ir atitinkamose teisės normose, kuriomis remtasi atliekant veiksmus, dėl kurių priekaištaujama, nurodytus tikslus yra panaši ar net tokia pati, kiek tai susiję su bendro vienodo vertinimo principo taikymu. Šiais argumentais konkrečiai atmetama, kad pirkdami Graikijos skolos priemones visų pirma pagal Sprendimą 2010/281 ECB ir minėti nacionaliniai centriniai bankai veikė įgyvendindami savo pagrindines funkcijas pagal SESV 127 straipsnio 1 ir 2 dalis ir, be kita ko, ECBS statuto 18 straipsnio 1 dalies pirmą įtrauką, kad būtų išlaikytas kainų stabilumas ir tinkamas pinigų politikos valdymas laikantis šio sprendimo nuostatose nustatytų ribų (žr. minėto sprendimo 5 konstatuojamąją dalį) (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 7 d. SprendimoAccorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
punktą ir 2017 m. sausio 24 d. Sprendimo Nausicaa Anadyomène ir Banque d’escompte / ECB,
T‑749/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:21
,
punktą).
Taigi valstybės, įskaitant Graikijos, skolos priemonių išpirkimo schema, nustatyta Sprendime 2010/281, buvo aiškiai pagrįsta SESV 127 straipsnio 2 dalies pirma įtrauka, ir, be kita ko, ECBS statuto 18 straipsnio 1 dalimi, ir, atsižvelgiant į finansų krizę, su kuria susidūrė Graikijos valstybė, yra susijusi su „išimtinėmis aplinkybėmis finansų rinkose, tam tikruose rinkos segmentuose pasižyminčiomis didele įtampa, kuri trikdo pinigų politikos poveikio mechanizmą ir kartu pinigų politikos, nukreiptos palaikyti kainų stabilumą vidutiniu laikotarpiu, veiksmingą vykdymą“. Vadinasi, pagal šį sprendimą ši schema buvo „Eurosistemos bendros pinigų politikos dalis“, skirta „spręsti vertybinių popierių rinkų problem[oms] ir atkurti tinkam[am] pinigų politikos poveikio mechanizm[ui]“ (minėto sprendimo 2–4 konstatuojamosios dalys). Ieškovai neginčija pačių šių motyvų, o nagrinėjamų situacijų panašumą grindžia tik aplinkybe, kad ir privatūs investuotojai, ir Eurosistemos centriniai bankai, kurie įsigijo Graikijos skolos priemonių, yra Graikijos valstybės kreditoriai, turintys lygias teises (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 7 d. Sprendimo Accorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
punktą ir 2017 m. sausio 24 d. Sprendimo Nausicaa Anadyomène ir Banque d’escompte / ECB,
T‑749/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:21
,
punktą.
Iš tiesų vertybinių popierių pirkimo programa, taigi, ir Eurosistemos centrinių bankų vykdomu valstybės, įskaitant Graikijos, skolos vertybinių popierių pirkimu, buvo vykdomi pagrindiniai ECBS uždaviniai, kaip tai suprantama pagal SESV 127 straipsnio 1 ir 2 dalis, siejamas su SESV 282 straipsnio 1 dalimi. Konkrečiau kalbant, šios priemonės grindžiamos ECBS statuto 18 straipsnio 1 dalies pirmoje įtraukoje suteiktais įgaliojimais, jog tam, kad „pasiektų ECBS tikslus ir įvykdytų jos uždavinius, ECB ir nacionaliniai centriniai bankai gali“, be kita ko, „veikti finansų rinkose pirkdami ir parduodami (sudarydami neatidėliotinus ir išankstinius sandorius) <…> skolos įsipareigojimus ir likvidžias rinkos priemones eurais arba kitomis valiutomis“. Be to, iš šios nuostatos matyti, kad valstybės skolos priemonių pirkimu antrinėje rinkoje, kurį atlieka minėti centriniai bankai, siekiama įgyvendinti ECBS tikslus ir įvykdyti jos funkcijas, todėl atmestinas bet koks su tuo nesusijęs motyvas, kaip antai siekis atlikus investicijas ar net sudarius spekuliacinius sandorius gauti didelį pelną (2017 m. sausio 24 d. Sprendimo Nausicaa Anadyomène ir Banque d’escompte / ECB,
T‑749/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:21
,
punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 7 d. Sprendimo Accorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
punktą).
Taigi reikia konstatuoti, kad ieškovų, kaip privačių investuotojų ar indėlininkų, kurie veikė savo sąskaita ir turėdami išimtinai privatų suinteresuotumą gauti maksimalų pelną iš savo investicijų, situacija skyrėsi nuo Eurosistemos centrinių bankų situacijos. Nors pagal taikomą privatinę teisę nusipirkę valstybės skolos priemonių minėti centriniai bankai, kaip ir privatūs investuotojai, įgijo tokias priemones išleidusios valstybės skolininkės kreditorių statusą, ši vienintelė bendra sąsaja negali pagrįsti to, kad jų situacija būtų laikoma panašia ar net tokia pačia kaip ir minėtų investuotojų. Iš tiesų toks požiūris, suformuotas atsižvelgiant tik į privatinę teisę, nesiejamas nei su tokių vertybinių popierių pirkimo, kurį atlieka centriniai bankai, teisiniu reglamentavimu, nei su viešojo intereso tikslais, kurių minėti centriniai bankai turėjo siekti šiomis aplinkybėmis pagal taikytinas pirminės teisės normas, kuriose nustatyti principai ir tikslai turi būti įtraukti vertinant nagrinėjamų situacijų panašumą, atsižvelgiant į bendrą vienodo vertinimo principą (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 7 d. Sprendimo Accorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
punktą ir 2017 m. sausio 24 d. Sprendimo Nausicaa Anadyomène ir Banque d’escompte / ECB,
T‑749/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:21
,
punktą).
Taigi, darytina išvada, kad ieškovų, kaip privačių investuotojų, kurie Graikijos skolos priemonių nusipirko turėdami tik turtinį privatų suinteresuotumą, nesvarbu, koks yra tikslus jų sprendimų dėl investicijų motyvas, situacija skyrėsi nuo Eurosistemos centrinių bankų situacijos, nes pastarųjų sprendimas dėl investicijų buvo paremtas išimtinai viešojo intereso tikslais, nurodytais SESV 127 straipsnio 1 ir 2 dalyse, siejamose su SESV 282 straipsnio 1 dalimi ir ECBS statuto 18 straipsnio 1 dalies pirma įtrauka. Todėl, atsižvelgiant į tai, kad nagrinėjamos situacijos nepanašios, 2012 m. vasario 15 d. keitimo susitarimo įgyvendinimas nereiškia, kad buvo pažeistas vienodo vertinimo principas (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 7 d. Sprendimo Accorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
punktą).
Antra, šioje byloje ieškovai nepateikia jokio papildomo ar naujo argumento, dėl kurio Bendrasis Teismas galėtų pakeisti šią jurisprudenciją. Konkrečiai kalbant, priešingai, nei jie teigia, iš to, kas išdėstyta, aiškiai matyti, kad tiek vertybinių popierių pirkimo programos, tiek 2012 m. vasario 15 d. keitimo susitarimo įgyvendinimas buvo pinigų politikos priemonės, kaip jos suprantamos pagal SESV 127 straipsnio 1 ir 2 dalis, 282 straipsnio 1 dalį ir ECBS statuto 18 straipsnio 1 dalies pirmą ir antrą įtraukas.
Šį vertinimą patvirtina Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal kurią, siekiant nustatyti, ar priemonė priskiriama prie pinigų politikos, iš esmės reikia atsižvelgti ne tik į šios priemonės tikslus, bet ir į būdus, kuriais ji įgyvendinama siekiant šių tikslų. Taigi, kai konkreti vertybinių popierių pirkimo programa yra skirta, viena vertus, pasiekti tikslą apsaugoti pinigų politikos vientisumą, ji prisideda prie šios politikos tikslų įgyvendinimo, nes remiantis SESV 119 straipsnio 2 dalimi tokia politika turi būti „viena“. Be to, kadangi tokia programa, kita vertus, siekiama apsaugoti tinkamą pinigų politikos poveikį, šis tikslas kartu yra apsaugoti minėtos politikos vientisumą ir prisidėti prie pagrindinio jos tikslo – kainų stabilumo palaikymo. Iš tiesų Eurosistemos gebėjimas daryti įtaką kainų raidai savo pinigų politikos sprendimais didele dalimi priklauso nuo perduodamų impulsų pinigų rinkai įvairiuose ekonomikos sektoriuose, todėl blogas pinigų politikos poveikio mechanizmo veikimas gali lemti Eurosistemos sprendimų neveiksmingumą dalyje euro zonos, todėl kelti grėsmę pinigų politikos vientisumui. Be to, kadangi blogas poveikio mechanizmo veikimas pablogina Eurosistemos priimtų priemonių veiksmingumą, neišvengiamai daroma įtaka jos gebėjimui užtikrinti kainų stabilumą. Vadinasi priemonės, kuriomis siekiama apsaugoti šį poveikio mechanizmą, gali būti priskiriamos prie pagrindinio tikslo, įtvirtinto SESV 127 straipsnio 1 dalyje. Tai, kad tokia vertybinių popierių pirkimo programa taip pat gali prisidėti prie euro zonos stabilumo, kuris patenka į ekonomikos politikos sritį, negali paneigti šios analizės, nes pinigų politikos priemonė negali būti prilyginama ekonominės politikos priemonei vien dėl to, kad gali sukelti netiesioginį poveikį euro zonos stabilumui (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
–
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją ir 2018 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Weiss ir kt.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
ir
punktus).
Dėl priemonių, numatytų Eurosistemos tikslams pasiekti ir jos uždaviniams bei tokios pirkimo programos tikslams įgyvendinti, Teisingumo Teismas iš esmės patikslino, kad minėtos programos įgyvendinimas apima piniginius sandorius dėl vertybinių popierių antrinėse vyriausybės skolos vertybinių popierių rinkose, kaip tai suprantama pagal ECBS statuto 18 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
ir
punktus ir 2018 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Weiss ir kt.,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
,
punktą). Todėl Teisingumo Teismas, be kita ko, padarė išvadą, kad atsižvelgiant į tokios vertybinių popierių pirkimo programos tikslus ir į būdus, numatytus jiems pasiekti, ši programa patenka į pinigų politikos sritį, ir atmetė argumentą, susijusį su tuo, kad tokios vertybinių popierių pirkimo programos įgyvendinimas priklauso nuo visiško EFSF arba ESM makroekonominio pritaikymo programų laikymosi ir kad prireikus ji gali netiesiogiai sustiprinti paskatą laikytis šių programų, kurias įgyvendinant siekiama ekonomikos politikos tikslų. Teisingumo Teismas konstatavo, kad toks netiesioginis poveikis neturėtų reikšti, kad tokią programą reikia prilyginti ekonomikos politikos priemonei, nes iš SESV 119 straipsnio 2 dalies, 127 straipsnio 1 dalies ir 282 straipsnio 2 dalies matyti, kad, nepažeisdama kainų stabilumo tikslo, Eurosistema remia Sąjungos bendrąsias ekonominės veiklos kryptis (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
–
punktus).
Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad tai, jog vyriausybės obligacijų įsigijimas antrinėse rinkose taikant sąlygą laikytis makroekonominio pritaikymo programos galėjo būti laikomas priskirtinu prie ekonomikos politikos, jeigu ją taiko ESM, nereiškia, kad taip turėtų būti ir kai šią priemonę naudoja Eurosistema pagal vertybinių popierių pirkimo programą. Iš tiesų skirtumas tarp ESM ir Eurosistemos siekiamų tikslų šiuo aspektu yra lemiamas. Nors iš šio sprendimo 48–52 punktų išplaukia, kad programa, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, gali būti įgyvendinama tik esant būtinybei palaikyti kainų stabilumą, ESM įsikišimu savo ruožtu siekiama išsaugoti euro zonos stabilumą, ir pastarasis tikslas nepriskirtinas prie pinigų politikos (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nors Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimas pirmiausia priskirtinas prie ekonominės politikos, taigi, ir valstybių narių kompetencijos, o šioje byloje tai atitinka Graikijos teisės aktų leidėjo priimtas Įstatymas Nr. 4050/2012, vis dėlto visos lydimosios priemonės, kurias priėmė Eurosistema pagal SESV 127 straipsnio 1 ir 2 dalis, SESV 282 straipsnio 1 dalį ir ECBS statuto 18 straipsnio 1 dalies pirmą ir antrą įtraukas, yra pinigų politikos dalis. Juo labiau kad toks restruktūrizavimas gali turėti didelį poveikį siekiant pagrindinio pinigų politikos tikslo, t. y. palaikyti stabilias kainas, ir geram mokėjimo sistemų veikimui. Vis dėlto vien tai, kad šiomis lydimosiomis priemonėmis turėtų būti remiamos ekonominės politikos priemonės siaurąja prasme, t. y. Graikijos Respublikos finansinės padėties atkūrimas, nereiškia, kad pirmosios gali būti prilyginamos antrosioms. Tai taikoma ne tik Eurosistemos centrinių bankų atliekamam Graikijos skolos vertybinių popierių pirkimui antrinėje obligacijų rinkoje remiantis vertybinių popierių pirkimo programa, kaip tai suprantama pagal ECBS statuto 18 straipsnio 1 dalies pirmą įtrauką (žr. šio sprendimo 7 punkte nurodytą Sprendimą 2010/281), bet ir bet kuriai kitai priemonei, susijusiai su tokių vertybinių popierių valdymu, įskaitant pardavimą arba mainus kaip
actus contrarius
, be kita ko, pagal 2012 m. vasario 15 d. keitimo susitarimą.
Iš tiesų šio keitimo susitarimo, skirto Eurosistemos centriniams bankams išvengti PSI ir BVS taikymo, sudarymas ir įgyvendinimas patenka į Eurosistemos kompetencijos ir pagrindinių uždavinių įgyvendinimo sritį, nes tuo siekta išsaugoti minėtų centrinių bankų diskreciją ir užtikrinti sklandaus Eurosistemos veikimo tęstinumą. Pastarasis tikslas, be kita ko, suponuoja, kad šie centriniai bankai ir toliau gali priimti Graikijos skolos vertybinius popierius kaip užtikrinimo priemones, tinkamas Eurosistemos kredito operacijoms, kaip suprantama pagal ECBS statuto 18 straipsnio 1 dalies antrą įtrauką (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 7 d. Sprendimo Accorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
punktą), tačiau to nebūtų galima padaryti žemo minėtų vertybinių popierių reitingo atveju ir juo labiau diskonto, t. y. dalinio mokėjimo įsipareigojimų neįvykdymo, atveju (žr. 2011 m. rugsėjo 20 d. ECB gaires 2011/817/ES dėl Eurosistemos pinigų politikos priemonių ir procedūrų (ECB/2011/14) (
OL L 331, 2011, p. 1
) ir jų I priedą „Bendrieji Eurosistemos pinigų politikos priemonių ir procedūrų dokumentai“, 6.3.1 ir 6.3.2 poskyriai, kuriuose nustatyti kriterijai dėl minimalių kredito standartų arba kredito kokybės ribos reikalavimų, taip pat griežtų kredito standartų antrinę rinką turinčiam turtui). Šiuo klausimu reikia priminti, kad 2010 m. gegužės 6 d. Sprendimu 2010/268/ES dėl laikinų priemonių dėl Graikijos Vyriausybės išleistų arba garantuotų antrinę rinką turinčių skolos priemonių tinkamumo (ECB/2010/3) (
OL L 117, 2010, p. 102
) ECB, atsižvelgdamas į Graikijos Respublikos finansų krizę, net turėjo išimtinai ir laikinai sustabdyti „Eurosistemos minimal[iu]s reikalavim[us] dėl kredito kokybės minimalių ribų, nurodyt[us] Bendrųjų dokumentų 6.3.2 [punkte] nustatytose Eurosistemos kredito vertinimo pagrindų taisyklėse antrinę rinką turinčiam turtui“ (minėto sprendimo 1 straipsnio 1 dalis), kad sudarytų sąlygas Eurosistemai toliau priimti Graikijos skolos vertybinius popierius kaip „tinkamą įkaitą Eurosistemos pinigų politikos operacijoms, nepaisant j[ų] išorinio kredito vertinimo“ (to sprendimo 2 straipsnis) (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 7 d. Sprendimo Accorinti ir kt. / ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
ir
punktus).
Taigi ieškovų argumentus, susijusius su Eurosistemos neįtraukimo į Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimą kvalifikavimu kaip ekonominės politikos priemonės, reikia atmesti kaip nepagrįstus. Tas pats pasakytina apie argumentus, susijusius su pastabomis, kurias ECB pateikė
Bundesverfassungsgericht
(Federalinis Konstitucinis Teismas), ir SESV 123 straipsnio 1 dalies pažeidimu, kurie jau buvo atmesti nagrinėjant antrąjį neteisėtumu grindžiamą pagrindą (žr. šio sprendimo 109 ir 110 punktus).
Trečia, dėl ieškovų teiginių, susijusių su nevienodu EIB ir Komisijos ar net Sąjungos vertinimu, reikia pažymėti, kad išties PSI ir BVS taip pat nebuvo taikomi šių institucinių kreditorių turimiems Graikijos skolos vertybiniams popieriams (žr. šio sprendimo 29 punktą), o 2015 m. vasario 15 d. keitimo susitarime jie nebuvo reglamentuojami.
Vis dėlto, kalbant apie EIB kaip valstybės skolos priemonių turėtojo statusą, iš viešojo intereso užduoties, kuri šiai institucijai pavesta pagal SESV 309 straipsnį, siejamą su Protokolo Nr. 5 dėl EIB statuto 18 straipsnio 1 dalimi, 21 straipsnio 1–3 dalimis ir 26 straipsnio 2 dalimi, matyti, kad jo padėtis taip pat skyrėsi nuo Graikijos skolos vertybinių popierių privačių turėtojų padėties.
Iš tiesų SESV 309 straipsnyje nustatyta, kad EIB „uždavinys – naudojantis kapitalo rinka ir savo ištekliais prisidėti prie darnios ir stabilios vidaus rinkos plėtros Sąjungos interesui“ ir kad „[š]iuo tikslu bankas, nesiekdamas pelno, teikia paskolas ir garantijas, visuose ekonomikos sektoriuose palengvinančias projektų finansavimą“. Be to, pagal Protokolo Nr. 5 21 straipsnio 1–3 dalis EIB įgaliojamas, be kita ko, investuoti pinigų rinkose, pirkti ar parduoti vertybinius popierius ir atlikti bet kokias kitas finansines operacijas, susijusias su jo tikslais (1 dalis), įpareigojant jį veikti „savo veiksmus derina[nt] su atitinkamos valstybės narės kompetentingomis institucijomis ar nacionaliniu centriniu banku“. Galiausiai minėto protokolo 26 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad „[EIB] nuosavybei netaikoma jokios turto rekvizavimo ar eksproprijavimo formos“. Taigi privalomas EIB dalyvavimas restruktūrizuojant Graikijos valstybės skolą, prilygstantis nuosavybės teisės apribojimui (žr. šio sprendimo 121–126 punktus), vadinasi, „eksproprijavimo“ formai, galėjo pažeisti Protokolo Nr. 5 26 straipsnio 2 dalyje numatytą draudimą, kuriuo siekiama užtikrinti EIB viešojo intereso uždavinius pagal SESV 309 straipsnį.
Taigi, atsižvelgiant į tai, kad EIB faktinė ir teisinė padėtis skyrėsi nuo privačių investuotojų situacijos, jo neįtraukimas į Graikijos valstybės skolos restruktūrizavimą negali pagrįsti pakankamai aiškaus ieškovų teisės į vienodą vertinimą pažeidimo.
Kalbant apie Sąjungos, kaip kreditorės padėtį, reikia pažymėti, kad jai, be kita ko, atstovauja Komisija, kaip biudžeto valdymo institucija pagal SESV 317 straipsnį, būtent atlikdama „finansines operacijas“, kaip jos suprantamos pagal SESV 321 straipsnio antrą pastraipą, taip pat taikydama finansinio pobūdžio taisykles pagal SESV 322 straipsnio 1 dalies a punktą, siejamą su 2002 m. birželio 25 d. Tarybos reglamentu (EB, Euratomas) Nr. 1605/2002 dėl Europos Bendrijų bendrajam biudžetui taikomo finansinio reglamento (
OL L 248, 2002, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba, 1 sk., 4 t., p. 74), kuris panaikintas 2012 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES, Euratomas) Nr. 966/2012 dėl Sąjungos bendrajam biudžetui taikomų finansinių taisyklių (
OL L 298, 2012, p. 1
), kuriose, be kita ko, numatyta, kad Bendrijų ar Sąjungos biudžete įrašoma garantija Bendrijų ar Sąjungos sudarytoms skolinimosi ir skolinimo operacijoms (Finansinio reglamento Nr. 966/2012 4 straipsnio 3 dalis; Finansinio reglamento Nr. 966/2012 7 straipsnio 2 dalis). Be to, kaip per posėdį nurodė Komisija, remiantis Protokolo Nr. 7 dėl Sąjungos privilegijų ir imunitetų 1 straipsnio trečiu sakiniu, „[b]e Teisingumo Teismo leidimo Sąjungos nuosavybei ir turtui negali būti taikomos jokios administracinės ar teisinės suvaržymo priemonės“.
Taigi reikia konstatuoti, kad Sąjungos turimi Graikijos skolos vertybiniai popieriai ne tik priklausė jos biudžetui ir juos iš dalies valdė Komisija, kaip biudžeto institucija, ir iš dalies – EIB, vadovaudamiesi Sąjungos viešuoju interesu, bet ir turėjo ypatingą apsaugą nuo valstybių narių ekspropriacijos veiksmų. Būtent dėl šio intereso, viena vertus, Komisija turėjo pirmąjį 46 mln. EUR nominaliosios vertės vertybinių popierių portfelį likviduojamos Europos anglių ir plieno bendrijos (EAPB) vardu ir antrąjį 5 mln. EUR nominaliosios vertės vertybinių popierių portfelį, priklausantį Europos Bendrijų institucijų bendrajai sveikatos draudimo sistemai (BSDS). Antra, EIB valdė tris Graikijos skolos vertybinių popierių portfelius, kurių bendra nominalioji vertė buvo 55,7 mln. EUR, iš kurių 40,7 mln. EUR priklausė Išorės veiksmų garantijų fondui, įsteigtam 2009 m. gegužės 25 d. Tarybos reglamentu (EB, Euratomas) Nr. 480/2009 (
OL L 145, 2009, p. 10
), 10 mln. EUR priklausė rizikos pasidalijimo finansinei priemonei ir 5 mln. EUR – paskolų garantijos priemonei transeuropinio transporto tinklo projektams (RTE-T).
Iš to matyti, kad ieškovai nepagrįstai teigia, jog privačių turėtojų, investavusių į Graikijos skolos vertybinius popierius vien dėl privataus turtinio intereso, padėtis buvo panaši į Sąjungos, turinčios Graikijos skolos vertybinių popierių vien jos biudžeto valdymo ir išsaugojimo, taip pat jos politikos ir viešojo intereso užduočių įgyvendinimo tikslais.
Taigi prieštaravimą dėl nevienodo privačių investuotojų vertinimo Sąjungos atžvilgiu taip pat reikia atmesti.
Ketvirta, dėl tariamai diskriminuojančio diskontavimo pobūdžio ir vienodų ar lygių kriterijų, reglamentuojančių naujus Graikijos valstybės pasiūlytus skolos vertybinius popierius, neatsižvelgiant į vertybinių popierių, kuriais pasikeista pagal PSI, skirtingas savybes, be kita ko, kiek tai susiję su likusiu terminu, palūkanomis ir dabartine rinkos verte, pakanka priminti, kad 2016 m. liepos 21 d. Sprendime
Mamatas ir kt. prieš Graikiją
(CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 133, 135 ir 138 punktai) EŽTT atmetė analogišką prieštaravimą ir šiuo klausimu patvirtino 2014 m. kovo 21 d.
Symvoulio tis Epikrateias
(Valstybės Taryba, Graikija) sprendimą Nr. 1116/2014. Iš tiesų, kaip nurodyta šio sprendimo 133 punkte, diskonto vertės apskaičiavimas atsižvelgiant į kiekvieno iš vertybinių popierių rinkos vertę tam tikrą dieną, kai šią vertę jau stipriai paveikė Graikijos valstybės mokumo sumažėjimas, ir į atitinkamus jų terminus būtų buvęs neįmanomas. Be to, vykdant valstybės skolos restruktūrizavimą pagal BVS mechanizmą, nėra nelogiška suderinti naujų vertybinių popierių išleidimo sąlygas, įskaitant palūkanas ir terminus, kai šių vertybinių popierių finansavimas turi būti užtikrintas padedant trečiajam tarpvyriausybiniam subjektui, šiuo atveju EFSF ir ESM. Taigi ieškovai neįrodė, kad restruktūrizavimas, vertinant kiekvieną vertybinį popierių atskirai, būtų techniškai įmanomas ir pakankamas numatytiems viešojo intereso tikslams pasiekti. Atvirkščiai, kadangi šie tikslai galėjo būti veiksmingai pasiekti tik remiantis reikalavimus atitinkančių Graikijos skolos vertybinių popierių nominaliąja verte, šis kriterijus buvo ir svarbus, ir tinkamas nagrinėjamoms situacijoms palyginti atsižvelgiant į siekiamus tikslus, taikant vienodo vertinimo principą.
Tokiomis aplinkybėmis šį prieštaravimą reikia atmesti, nesant reikalo nagrinėti ieškovų argumento, kad lyginant kiekvieną vertybinį popierių atskirai jiems būtų suteiktas pranašumas arba būtų pagrįsta juos išskirti iš kitų privačių vertybinių popierių turėtojų, atsižvelgiant į jų turimų Graikijos skolos vertybinių popierių statusą.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad visas neteisėtumo pagrindas, susijęs su pakankamai aiškiu vienodo vertinimo principo pažeidimu, turi būti atmestas.
Vadinasi, atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, kadangi nėra pakankamai aiškaus ieškovus apsaugančios teisės normos pažeidimo, dėl kurio galėtų kilti Sąjungos arba ECB deliktinė atsakomybė, ieškinys turi būti atmestas, nesant reikalo priimti sprendimo dėl priežastinio ryšio ar tariamos žalos.
(Praleista)

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
QI ir kiti ieškovai, nurodyti priede, padengia savo ir Europos Komisijos bei Europos Centrinio Banko (ECB) patirtas bylinėjimosi išlaidas.

3.
Europos Vadovų Taryba ir Europos Sąjungos Taryba padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Półtorak
Paskelbta 2022 m. vasario 9 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.
(
)	Kitų ieškovų sąrašas pridedamas tik prie šalims pateiktos versijos.