CELEX: 62017CJ0653
Odvolanie
Ochranná známka Európskej únie
Nariadenie (ES) č. 207/2009
Nariadenie (EÚ) 2015/2424
Konanie o vyhlásenie neplatnosti
Slovná ochranná známka Vermögensmanufaktur
Vyhlásenie neplatnosti
Právo na spravodlivé súdne konanie
Preskúmanie skutočností ex offo
Retroaktivita
Právomoc Všeobecného súdu
Odôvodnenie rozsudkov

Svojím odvolaním VM Vermögens‑Management GmbH navrhuje zrušiť rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie zo 7. septembra 2017, VM/EUIPO – DAT Vermögensmanagement (Vermögensmanufaktur) (T‑374/15, ďalej len „napadnutý rozsudok“,
EU:T:2017:589
), ktorým Všeobecný súd zamietol jej žalobu o zrušenie rozhodnutia piateho odvolacieho senátu Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) z 29. apríla 2015 (vec R 418/2014‑5) (ďalej len „sporné rozhodnutie“) týkajúce sa konania o vyhlásenie neplatnosti medzi spoločnosťami DAT Vermögensmanagement GmbH a VM Vermögens‑Management.
Právny rámec
Nariadenie (ES) č. 207/2009
Článok 7 nariadenia Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o [ochrannej známke Európskej únie] (
Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1
), nazvaný „Absolútne dôvody zamietnutia“, vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Do registra sa nezapíšu:
…
b)
ochranné známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť;
c)
ochranné známky, ktoré tvoria výlučne označenia alebo znaky, ktoré môžu slúžiť v obchode na označenie druhu, kvality, množstva, zamýšľaného účelu, hodnoty, zemepisného pôvodu alebo času výroby tovarov alebo poskytovania služieb, prípadne iných vlastností tovarov alebo služieb;
…“
Článok 65 tohto nariadenia, nazvaný „Žaloby pred Súdnym dvorom“, stanovuje:
„1.   Proti rozhodnutiam odvolacích senátov o odvolaní možno podať žalobu na Súdnom dvore.
2.   Žalobu možno podať z dôvodu nedostatku právomoci, porušenia podstatných formálnych náležitostí, porušenia zmluvy, tohto nariadenia alebo akéhokoľvek právneho predpisu týkajúceho sa ich uplatňovania alebo zneužitia právomoci.
3.   Súdny dvor má právomoc napadnuté rozhodnutie zrušiť alebo zmeniť.
…“
Podľa článku 75 uvedeného nariadenia, nazvaného „Odôvodnenie rozhodnutí“:
„V rozhodnutiach úradu sú uvedené dôvody, z ktorých sa vychádzalo. Vychádza sa z dôvodov alebo dôkazov, ku ktorým mali príslušní účastníci konania možnosť predložiť svoje pripomienky.“
Článok 76 toho istého nariadenia, nazvaný „Preskúmanie skutočností
ex offo
“, znie takto:
„1.   V konaniach pred úradom úrad preskúma skutočnosti
ex offo
; v konaniach týkajúcich sa relatívnych dôvodov zamietnutia zápisu sa však úrad pri svojom skúmaní obmedzí na dôvody, dôkazy a návrhy predložené účastníkmi konania.
2.   Úrad nemusí zobrať do úvahy skutočnosti ani dôkazy, ktoré účastníci konania nepredložili včas.“
Nariadenie (EÚ) 2015/2424
Článok 1 bod 28 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/2424 zo 16. decembra 2015, ktorým sa mení nariadenie č. 207/2009 a nariadenie Komisie (ES) č. 2868/95, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 40/94 o ochrannej známke Spoločenstva, a zrušuje nariadenie Komisie (ES) č. 2869/95 o poplatkoch splatných Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (
Ú. v. EÚ L 341, 2015, s. 21
), stanovuje:
„Článok 28 [nariadenia č. 207/2009] sa nahrádza takto:
‚Článok 28
Označovanie a triedenie tovarov a služieb
…
8.   Majitelia ochranných známok EÚ, o ktorých zápis sa požiadalo pred 22. júnom 2012 a ktoré sú zapísané vo vzťahu k celému názvu triedy podľa Niceskej dohody, môžu vyhlásiť, že ich zámerom v deň podania bolo získať ochranu v súvislosti s tovarmi alebo službami, ktoré sú mimo rámca tovarov alebo služieb zahrnutých v doslovnom význame názvu danej triedy, za predpokladu, že takto označené tovary alebo služby sú zahrnuté do abecedného zoznamu pre danú triedu vo vydaní triedenia podľa Niceskej dohody platného v deň podania.
Vyhlásenie sa podáva na úrad do 24. septembra 2016 a jasne, presne a konkrétne sa v ňom uvádzajú tovary a služby, na ktoré sa pôvodne vzťahoval zámer majiteľa, okrem tovarov a služieb jednoznačne zahrnutých v doslovnom význame označení zahrnutých v názve triedy. Úrad prijme primerané opatrenia na zodpovedajúcu zmenu údajov zapísaných v registri. Možnosťou urobiť vyhlásenie podľa prvého pododseku tohto odseku nie je dotknuté uplatňovanie článku 15, článku 42 ods. 2, článku 51 ods. 1 písm. a) a článku 57 ods. 2.
Platí, že ochranné známky EÚ, pre ktoré nebolo v lehote uvedenej v druhom pododseku podané vyhlásenie, sa od uplynutia tejto lehoty vzťahujú len na tovary alebo služby jednoznačne zahrnuté v doslovnom význame označení zahrnutých v názve príslušnej triedy.
9.   Ak sa menia údaje zapísané v registri, výlučné práva priznané ochrannej známke EÚ podľa článku 9 nebránia tretej osobe v tom, aby naďalej používala ochrannú známku vo vzťahu k tovarom alebo službám, pokiaľ používanie ochrannej známky pre tieto tovary alebo služby:
a)
sa začalo pred zmenou údajov zapísaných v registri a
b)
neporušilo práva majiteľa založené na doslovnom význame zápisu tovarov a služieb v tom čase v registri.
Zmena zoznamu tovarov alebo služieb zapísaných v registri navyše nedáva majiteľovi ochrannej známky EÚ právo podať námietky proti neskoršej ochrannej známke ani požiadať o jej vyhlásenie za neplatnú, pokiaľ:
a)
sa neskoršia ochranná známka buď používala, alebo bola podaná prihláška na jej zápis pre tovary alebo služby ešte pred zmenou údajov zapísaných v registri a
b)
pri používaní ochrannej známky vo vzťahu k týmto tovarom alebo službám nedošlo k porušeniu alebo ani by nebolo došlo k porušeniu práv majiteľa založených na doslovnom význame zápisu tovarov a služieb v tom čase v registri.‘“
Oznámenia č. 4/03 a 2/12
Bod IV prvý odsek oznámenia výkonného riaditeľa EUIPO č. 4/03 zo 16. júna 2003 o používaní názvov tried v zoznamoch tovarov a služieb na účely prihlášok a zápisov ochranných známok Spoločenstva stanovoval:
„34 tried tovarov a 11 tried služieb pokrýva všetky tovary a služby, v dôsledku čoho použitie všetkých všeobecných označení uvedených v názve konkrétnej triedy predstavuje žiadosť vo vzťahu ku všetkým tovarom alebo službám patriacim do tejto konkrétnej triedy.“
Dňa 20. júna 2012 výkonný riaditeľ EUIPO vydal oznámenie č. 2/12 o používaní názvov tried v zoznamoch tovarov a služieb na účely prihlášok a zápisov ochranných známok Spoločenstva, ktorým sa ruší oznámenie č. 4/03. Bod V tohto oznámenia stanovoval:
„Pokiaľ ide o ochranné známky [Európskej únie] zapísané pred nadobudnutím účinnosti [oznámenia č. 2/12], ktoré používajú všetky všeobecné označenia uvedené v názve konkrétnej triedy, [EUIPO] predpokladá, že s ohľadom na obsah oznámenia č. 4/03 bolo zámerom prihlasovateľa pokryť všetky tovary a služby uvedené v abecednom zozname tejto triedy v znení účinnom v čase podania prihlášky.“
Okolnosti predchádzajúce sporu
Okolnosti predchádzajúce sporu sa nachádzajú v bodoch 1 až 16 napadnutého rozsudku a pre potreby tohto konania ich možno zhrnúť takto.
Odvolateľka VM Vermögens‑Management podala 18. decembra 2009 na EUIPO prihlášku ochrannej známky Európskej únie podľa nariadenia č. 207/2009. Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis slovného označenia „Vermögensmanufaktur“ (ďalej len „napadnutá ochranná známka“).
Služby uvedené v prihláške patria do tried 35 a 36 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení (ďalej len „Niceská dohoda“) a pre každú z uvedených tried zodpovedajú tomuto opisu:
–
trieda 35: „Reklama; obchodný manažment; obchodná administratíva; kancelárske práce“;
–
trieda 36: „Poisťovníctvo; finančné služby; peňažníctvo, správa majetku, poradenstvo v oblasti majetku; konzultačné služby v oblasti finančných záležitostí; služby v oblasti nehnuteľností.“
Dňa 8. februára 2011 bola prihláška ochrannej známky Európskej únie zverejnená vo
Vestníku ochranných známok Spoločenstva
č. 26/2011. Dňa 18. mája 2011 bola napadnutá ochranná známka zapísaná pod číslom 8770042.
Dňa 30. júla 2012 podal vedľajší účastník v prvostupňovom konaní, DAT Vermögensmanagement, na EUIPO návrh na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky pre všetky služby, pre ktoré bola zapísaná, na základe článku 52 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 7 ods. 1 písm. b) a c) tohto nariadenia (ďalej len „návrh na vyhlásenie neplatnosti“).
Dňa 15. januára 2013 podala odvolateľka svoje pripomienky a navrhla, aby bol návrh na vyhlásenie neplatnosti zamietnutý v celom svojom rozsahu. Dňa 7. júna 2013 podal vedľajší účastník konania svoje pripomienky k pripomienkam odvolateľky z 15. januára 2013 a predložil prílohy 7 až 25 uvedené v bode 3 sporného rozhodnutia. Taktiež požiadal o predĺženie lehoty na účely predloženia dodatočných dôkazov, o prístup ku ktorým požiadal Deutsches Patent‑ und Markenamt (Nemecký úrad pre patenty a ochranné známky), ale ešte ich nezískal.
Dňa 12. augusta 2013 odvolateľka požiadala o predĺženie lehoty na predloženie svojich pripomienok, čomu bolo zo strany zrušovacieho oddelenia vyhovené.
Dňa 23. augusta 2013 predložil vedľajší účastník konania nové pripomienky, ku ktorým boli pripojené prílohy 26 až 30 citované v bode 3 sporného rozhodnutia (ďalej len „sporné prílohy“). Zrušovacie oddelenie omylom kvalifikovalo tieto pripomienky ako pripomienky odvolateľky a ako o takých o nich informovalo 2. septembra 2013 vedľajšieho účastníka v prvostupňovom konaní. Taktiež obidvoch účastníkov konania informovalo, že kontradiktórna fáza konania bola skončená. V ten istý deň zrušovacie oddelenie po spozorovaní svojho omylu zrušilo svoje oznámenie zaslané odvolateľke.
Dňa 14. októbra 2013 oznámil EUIPO odvolateľke zamietnutie žiadosti o predĺženie lehoty podanej vedľajším účastníkom v prvostupňovom konaní 7. júna 2013 z dôvodu, že vedľajší účastník v prvostupňovom konaní ju neodôvodnil, a nezohľadnenie jeho pripomienok z 23. augusta 2013. EUIPO jej spresnil, že jej bola zaslaná jedna kópia listu vedľajšieho účastníka v prvostupňovom konaní z 23. augusta 2013 len pre informáciu.
Dňa 30. októbra 2013 odvolateľka predložila svoje pripomienky k pripomienkam vedľajšieho účastníka v prvostupňovom konaní zo 7. júna 2013.
Dňa 8. novembra 2013 zrušovacie oddelenie zaslalo vedľajšiemu účastníkovi v prvostupňovom konaní pripomienky odvolateľky z 30. októbra 2013, pričom uviedlo, že tieto pripomienky sa týkajú pripomienok z 23. augusta 2013, a opätovne ukončilo kontradiktórnu fázu konania.
Dňa 10. decembra 2013 zrušovacie oddelenie zamietlo návrh na vyhlásenie neplatnosti v celom rozsahu. Svoje rozhodnutie v podstate založilo na skutočnosti, že nemecké slovo „Manufaktur“ nemôže mať konkrétny význam, pokiaľ ide o dotknuté služby, z dôvodu ich nehmotného charakteru. Preto podľa neho kombinácia nemeckých slov „Vermögen“ a „Manufaktur“ mala v deň podania prihlášky napadnutej ochrannej známky rozlišovaciu spôsobilosť a nemala opisný charakter vzťahujúci sa na služby.
Dňa 5. februára 2014 podal vedľajší účastník v prvostupňovom konaní na EUIPO odvolanie podľa článkov 58 až 64 nariadenia č. 207/2009 proti rozhodnutiu zrušovacieho oddelenia.
Sporným rozhodnutím piaty odvolací senát EUIPO vyhovel tomuto odvolaniu. Po prvé sa domnieval, že dokumenty, ktoré mu predložili odvolateľka a vedľajší účastník v prvostupňovom konaní, sú iba doplňujúce dôkazy, ktoré konkretizujú dôkazy už predložené zrušovaciemu oddeleniu, a teda že vykonal svoju posudzovaciu právomoc na účely ich prijatia podľa článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009. Po druhé sa domnieval, že napadnutá ochranná známka má opisný charakter a nemá rozlišovaciu spôsobilosť. Preto rozhodnutie zrušovacieho oddelenia zrušil a vyhlásil neplatnosť napadnutej ochrannej známky pre služby patriace do tried 35 a 36 v zmysle Niceskej dohody.
Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 9. júla 2015 odvolateľka podala žalobu o neplatnosť sporného rozhodnutia. Odvolateľka uviedla štyri žalobné dôvody na podporu svojej žaloby, pričom prvý bol založený na porušení článku 75 nariadenia č. 207/2009, keďže odvolací senát zohľadnil pripomienky predložené vedľajším účastníkom konania v prvostupňovom konaní 23. augusta 2013, hoci mali byť zamietnuté ako oneskorené, druhý na porušení článku 76 tohto nariadenia, keďže odvolací senát
ex offo
zahrnul do rámca svojho preskúmania skutočnosti, ktoré účastníci konania neuviedli včas, tretí na porušení článku 7 ods. 1 písm. c) uvedeného nariadenia, ktoré viedlo odvolací senát k záveru, že napadnutá ochranná známka je opisná vo vzťahu k predmetným službám, a napokon štvrtý na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) toho istého nariadenia, keďže odvolací senát nesprávne dospel k záveru, že napadnutá ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť.
Po podaní žaloby informoval EUIPO 15. novembra 2016 Všeobecný súd o tom, že 23. septembra 2016 odvolateľka predložila vyhlásenie podľa článku 28 ods. 8 nariadenia č. 207/2009, zmeneného nariadením 2015/2424 (ďalej len „vyhlásenie z roku 2016“), s cieľom spresniť služby, ktoré mala v úmysle uviesť v čase podania prihlášky napadnutej ochrannej známky. EUIPO uviedol, že podľa nového zoznamu služieb uverejneného 7. novembra 2016 vo
Vestníku ochranných známok Európskej únie
zodpovedajú služby, ktoré sú označené napadnutou ochrannou známkou a ktoré patria do tried 35 a 36 v zmysle Niceskej dohody, okrem služieb uvedených v bode 11 tohto rozsudku, pre každú z týchto tried tomuto opisu:
–
trieda 35: „Dražby; obchodný alebo podnikateľský výskum; obchodné informácie a rady spotrebiteľom pri výbere tovarov a služieb; hospodárske (ekonomické) predpovede; komerčné informačné kancelárie; obchodný alebo podnikateľský prieskum; marketingový prieskum;… prehľad tlače (výstrižkové služby); prieskum verejnej mienky; služby porovnávania cien; vzťahy s verejnosťou (public relations); vyhľadávanie sponzorov“;
–
trieda 36: „Finančné poradenstvo; finančné informácie; konzultačné služby v oblasti poisťovníctva; informácie o poistení; úschovné služby, úschova v bezpečnostných schránkach; finančné sponzorstvo; úschova cenností“.
Vo svojich pripomienkach k listu EUIPO z 15. novembra 2016 odvolateľka subsidiárne navrhla, aby Všeobecný súd potvrdil sporné rozhodnutie len pre služby patriace do tried 35 a 36 v zmysle Niceskej dohody, uvedené v bode 11 tohto rozsudku, a rozhodol, že napadnutá ochranná známka je naďalej právoplatne zapísaná pre služby, na ktoré sa vzťahuje vyhlásenie z roku 2016, a subsidiárnejšie, aby potvrdil sporné rozhodnutie len pre služby patriace do tried 35 a 36 v zmysle Niceskej dohody, uvedené v bode 11 tohto rozsudku, a vrátil vec zrušovaciemu oddeleniu EUIPO na úvodné preskúmanie, pokiaľ ide o služby, na ktoré sa vzťahuje vyhlásenie z roku 2016.
Všeobecný súd napadnutým rozsudkom žalobu odvolateľky zamietol v plnom rozsahu.
Návrhy účastníkov konania pred Súdnym dvorom
Odvolateľka navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
vrátil vec Všeobecnému súdu a
–
uložil EUIPO povinnosť nahradiť trovy konania.
EUIPO navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.
O odvolaní
Na podporu svojho odvolania odvolateľka uvádza šesť odvolacích dôvodov, z ktorých prvý je založený na porušení článku 65 ods. 2 a 3 nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkami 17 a 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), druhý na porušení článku 36 prvej vety Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, tretí na porušení článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, štvrtý na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia, piaty na porušení článku 75 uvedeného nariadenia a šiesty na porušení článku 76 toho istého nariadenia.
O prvom a druhom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojimi prvými dvoma odvolacími dôvodmi odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že porušil článok 65 ods. 2 a 3 nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkami 17 a 47 Charty tým, že v podstate odmietol uznať, že vzhľadom na retroaktívny dosah zmeny údajov zapísaných v registri ochranných známok Európskej únie (ďalej len „údaje zapísané v registri“) v nadväznosti na jej vyhlásenie z roku 2016 došlo sporným rozhodnutím k zrušeniu napadnutej ochrannej známky iba pre služby patriace v doslovnom zmysle pod názvy tried 35 a 36 v zmysle Niceskej dohody, a že preto spôsobilosť tejto ochrannej známky na zápis pre služby, ktoré boli nanovo pridané týmto vyhlásením, nebolo vôbec možné overiť. Odvolateľka Všeobecnému súdu tiež vytýka, že sa tým dopustil nedostatočného odôvodnenia napadnutého rozsudku.
Po prvé Všeobecný súd v bode 152 napadnutého rozsudku zastával názor, že odvolateľka mu svojimi tvrdeniami navrhla zmeniť sporné rozhodnutie tak, ako to stanovuje článok 65 ods. 3 nariadenia č. 207/2009.
Všeobecný súd však v bode 153 uvedeného rozsudku konštatoval, že článok 65 ods. 2 tohto nariadenia mu umožňuje zrušiť alebo zmeniť rozhodnutie odvolacieho senátu EUIPO iba z dôvodu nedostatku právomoci, porušenia podstatných formálnych náležitostí, porušenia zmluvy, uvedeného nariadenia alebo akéhokoľvek právneho predpisu týkajúceho sa ich uplatňovania alebo zneužitia právomoci.
Pripomínajúc, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvora Všeobecný súd nemôže zrušiť alebo zmeniť takéto rozhodnutie z dôvodov, ktoré nastali po jeho vyhlásení, v bode 154 napadnutého rozsudku konštatoval, že vyhlásenie z roku 2016 nasledovalo po spornom rozhodnutí, a v dôsledku toho v bode 155 daného rozsudku zamietol ako neprípustné návrhy uvádzané odvolateľkou v jej pripomienkach uvedených v bode 25 tohto rozsudku.
Odvolateľka však tvrdí, že uplatňovanie týchto zásad sa musí vylúčiť, ak je jeho následkom, že jej záujmy, ktoré sú chránené základnými zásadami, sú dotknuté bez faktického alebo podrobného zdôvodnenia, ako je to v tomto prípade.
V nadväznosti na rozsudok z 19. júna 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (
C‑307/10
,
EU:C:2012:361
), článok 28 ods. 8 nariadenia č. 207/2009, zmeneného nariadením 2015/2424, stanovil s cieľom chrániť legitímnu dôveru majiteľov ochranných známok Európskej únie prechodné obdobie, počas ktorého títo majitelia, ktorí sa riadili v tom čase platnou praxou EUIPO a ich ochranné známky boli zapísané pre celý názov tried Niceskej dohody, mohli vyhlásiť, že ich zámerom v deň podania prihlášky bolo požiadať o ochranu výrobkov alebo služieb nad rámec doslovného významu názvu týchto tried po podmienkou, že takto označené tovary alebo služby sú zahrnuté do abecedného zoznamu týchto tried Niceskej dohody.
Keďže toto ustanovenie sa vzťahuje najmä na zámer majiteľa ochrannej známky Európskej únie v deň podania prihlášky, je zrejmé, že zmena údajov zapísaných v registri v nadväznosti na vyhlásenie vykonané na základe článku 28 ods. 8 nariadenia č. 207/2009, zmeneného nariadením 2015/2424, má spätný účinok ku dňu podania prihlášky ochrannej známky Európskej únie.
Všeobecný súd mal preto hľadieť na napadnutú ochrannú známku tak, že ku dňu sporného rozhodnutia nebola zapísaná len pre všeobecné označenia názvov tried 35 a 36 v zmysle Niceskej dohody, ale aj pre služby, ktoré boli nanovo pridané vyhlásením z roku 2016.
Všeobecný súd porušil retroaktívny dosah zmeny údajov zapísaných v registri vyplývajúcej z vyhlásenia z roku 2016, keď v bode 154 napadnutého rozsudku konštatoval, že návrhy odvolateľky sú založené na skutočnosti, ktorá nastala po prijatí sporného rozhodnutia.
Všeobecný súd tak zbavil odvolateľku možnosti overiť spôsobilosť výrazu „Vermögensmanufaktur“ na zápis ako ochranná známka Európskej únie, pokiaľ ide o služby, ktoré boli doplnené vyhlásením z roku 2016, a preto neodôvodnene porušil ochranu jej práva duševného vlastníctva uvedeného v článku 17 Charty a tiež porušil jej právo byť vypočutý, ktoré vyplýva z článku 47 tejto Charty.
Po druhé odvolateľka tvrdí, že odôvodnenie Všeobecného súdu v bodoch 149 až 155 napadnutého rozsudku, ktoré ho viedlo k zamietnutiu tvrdení, na základe ktorých mu odvolateľka navrhla, aby v podstate uznal, že sporným rozhodnutím nedošlo k zrušeniu napadnutej ochrannej známky pre služby, na ktoré sa vzťahuje vyhlásenie z roku 2016, ako neprípustných, je postihnuté nedostatkom odôvodnenia.
Ako to vyplýva z ustálenej judikatúry, z odôvodnenia rozsudku Všeobecného súdu musia byť jasne a nepochybne zrejmé sledované úvahy tak, aby sa dotknuté osoby mohli oboznámiť s dôvodmi prijatého rozhodnutia a Súdny dvor mohol vykonať svoje súdne preskúmanie. Odvolateľka tvrdí, že hoci odôvodnenie Všeobecného súdu môže byť implicitné, je potrebné, aby Všeobecný súd dostatočne preskúmal všetky návrhy a hlavné body argumentácie účastníkov konania.
V rámci odôvodnenia Všeobecný súd v bodoch 152 až 154 napadnutého rozsudku uviedol skutočnosť, že nemôže zrušiť alebo zmeniť sporné rozhodnutie z dôvodov, ktoré nastali po jeho vyhlásení, bez toho, aby preskúmal retroaktívny účinok zmeny údajov zapísaných v registri v nadväznosti na vyhlásenie z roku 2016. Napriek pripomienkam predloženým odvolateľkou tak Všeobecný súd opomenul preskúmať podstatný bod jej argumentácie.
Navyše odvolateľka vo svojej replike tvrdila, že odôvodnenie odvolacieho senátu týkajúce sa údajnej nemožnosti zapísať ako ochrannú známku Európskej únie výraz „Vermögensmanufaktur“ pre všeobecné označenia názvov tried 35 a 36 v zmysle Niceskej dohody nemožno jednoducho preniesť na služby, ktoré boli pridané vyhlásením z roku 2016.
Takýto prenos je možný len v prípade služieb, ktoré majú dostatočne priamu a konkrétnu súvislosť so všeobecnými označeniami názvov tried Niceskej dohody, aby mohli tvoriť homogénnu kategóriu služieb.
EUIPO ani Všeobecný súd nepreukázali, že odôvodnenie týkajúce sa údajnej nemožnosti zapísať napadnutú ochrannú známku sa neuplatňuje len na všeobecné označenia názvov tried 35 a 36 v zmysle Niceskej dohody, ale aj na služby, ktoré boli nanovo pridané vyhlásením z roku 2016.
EUIPO tvrdí, že prvé dva odvolacie dôvody nie sú dôvodné.
Posúdenie Súdneho dvora
V rozsahu, v akom odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že v bodoch 149 až 155 napadnutého rozsudku na jednej strane porušil článok 65 ods. 2 a 3 nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkami 17 a 47 Charty a na druhej strane sa v napadnutom rozsudku dopustil nedostatočného odôvodnenia, treba poznamenať, že tvrdenia, ktoré predkladá, sú založené na predpoklade, podľa ktorého sa zápis napadnutej ochrannej známky, a teda sporné rozhodnutie podliehajúce preskúmaniu Všeobecného súdu, týka len všeobecných označení názvov tried 35 a 36 v zmysle Niceskej dohody, čo má za následok, že ochrana tejto ochrannej známky bola rozšírená z dôvodu vyhlásenia z roku 2016 na služby, ktoré boli týmto vyhlásením doplnené, ktoré teda neboli predmetom sporného rozhodnutia, ktorým sa vyhlasuje neplatnosť napadnutej ochrannej známky.
Je však potrebné poznamenať, že v súlade s prístupom uvedeným v bode IV prvom odseku oznámenia č. 4/03, ako aj v bode V oznámenia č. 2/12, bolo cieľom označenia názvov tried 35 a 36 v zmysle Niceskej dohody v prihláške ochrannej známky Vermögensmanufaktur chrániť túto ochrannú známku pre všetky služby uvedené v abecednom zozname týchto tried (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. februára 2017, Brandconcern/EUIPO a Scooters India,
C‑577/14 P
,
EU:C:2017:122
, body
a
).
Z toho vyplýva, že ku dňu svojho zápisu už ochrana, ktorú požívala napadnutá ochranná známka, zahŕňala služby uvedené vo vyhlásení z roku 2016. V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že článok 28 ods. 8 tretí pododsek nariadenia č. 207/2009, zmeneného nariadením 2015/2424, stanovuje, že také ochranné známky, o akú ide vo veci samej, pre ktoré nebolo podané vyhlásenie, sa od 24. septembra 2016 vzťahujú len na tovary alebo služby jednoznačne zahrnuté v doslovnom význame označení zahrnutých v názve príslušnej triedy Niceskej dohody.
Preto na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľka, cieľom vyhlásenia z roku 2016 nebolo pridať nové služby k ochrane, ktorú požíva napadnutá ochranná známka, ale zabezpečiť, aby od uplynutia lehoty uvedenej v článku 28 ods. 8 treťom pododseku nariadenia č. 207/2009, zmeneného nariadením 2015/2424, služby, na ktoré sa vzťahuje toto vyhlásenie, naďalej požívali túto ochranu aj napriek skutočnosti, že nie sú jednoznačne zahrnuté v doslovnom význame označení uvedených v názve tried 35 a 36 v zmysle Niceskej dohody.
Preto ako to správne uviedol EUIPO vo svojich písomných podaniach, hoci sporné rozhodnutie bolo prijaté ešte pred vyhlásením z roku 2016, týka sa všetkých služieb, pre ktoré bola napadnutá ochranná známka zapísaná, a teda všetkých služieb patriacich do tried 35 a 36 v zmysle Niceskej dohody vrátane tých, na ktoré sa vzťahuje toto vyhlásenie, takže týmto rozhodnutím bola vyhlásená neplatnosť tejto ochrannej známky pre všetky tieto služby.
V dôsledku toho v rozsahu, v akom sú tvrdenia založené na predpoklade, ktorý nezodpovedá rozsahu ochrany skutočne požívanej napadnutou ochrannou známkou, sú tvrdenia predložené odvolateľkou v rámci prvých dvoch odvolacích dôvodov založené na právne nesprávnom predpoklade.
Treba tiež zdôrazniť, že v bode 154 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol odôvodnenie umožňujúce odvolateľke oboznámiť sa s dôvodmi, pre ktoré zamietol jej návrhy na zmenu sporného rozhodnutia. Napadnutý rozsudok preto nie je v tomto ohľade postihnutý nedostatkom odôvodnenia.
V dôsledku toho je potrebné prvé dva odvolacie dôvody zamietnuť.
O treťom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím tretím odvolacím dôvodom odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že porušil článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, keď konštatoval, že napadnutá ochranná známka je opisná v súvislosti so všetkými službami, na ktoré sa táto ochranná známka vzťahuje, s výnimkou služieb „reklama“ a „kancelárske práce“.
Po prvé napadnutý rozsudok vychádza z nepresných úvah, pokiaľ ide o vnímanie výrazu „Vermögensmanufaktur“ príslušnou skupinou verejnosti.
Všeobecný súd na jednej strane zastával v bode 53 tohto rozsudku názor, že táto verejnosť bola schopná pochopiť význam nemeckých slov „Vermögen“ a „Manufaktur“. Na druhej strane v bodoch 57 a 58 uvedeného rozsudku konštatoval, že kombinácia týchto dvoch slov má jasný a jednoznačný význam, a síce „manufaktúra majetku“, ktorý nepresahuje sumu informácií vyplývajúcich z týchto dvoch prvkov, a z toho vyvodil, že príslušná skupina verejnosti mohla pochopiť, že napadnutá ochranná známka odkazuje na štruktúru alebo na konkrétne miesto, v ktorom neštandardizovaným spôsobom vznikajú alebo sa ponúkajú služby s tematickým obsahom, ktorý je veľmi presne vymedzený a úzko súvisí s majetkom a financiami.
Podľa odvolateľky sa pojem „Manufaktur“ používa v bežnom jazyku len v súvislosti s tovarom. Preto pokiaľ ide o služby, slovo „Vermögensmanufaktur“ vyvoláva u príslušnej skupiny verejnosti proces reflexie, pričom priamo a bezprostredne sa nespája s individualizovanými službami vysokej kvality.
Po druhé Všeobecný súd konštatoval opisný charakter napadnutej ochrannej známky, pokiaľ ide o „obchodný manažment“ a služby v oblasti „obchodná administratíva“ patriace do triedy 35 v zmysle Niceskej dohody, a to na základe nesprávneho výkladu článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009.
Najskôr v bode 73 napadnutého rozsudku Všeobecný súd poznamenal, že slovo „Manufaktur“ môže odkazovať na miesto poskytovania služieb a že výraz „Vermögensmanufaktur“ tak možno považovať za označenie takéhoto miesta. Všeobecný súd preto zastával názor, že „obchodný manažment“ a služby v oblasti „obchodná administratíva“ sa môžu poskytovať v takejto „manufaktúre majetku“.
Ďalej v bode 74 daného rozsudku Všeobecný súd uviedol, že pojem „Manufaktur“ môže odkazovať na individualizované služby vysokej kvality, takže výraz „manufaktúra majetku“ opisuje koncové miesto „obchodného manažmentu“ a služieb v oblasti „obchodná administratíva“ v tom zmysle, že uvedené služby sa považujú za služby vysokej kvality, ktoré umožňujú získanie majetku individualizovaným spôsobom.
Na rozdiel od toho, čo vyžaduje článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, napadnutá ochranná známka nepozostáva len z údaju, ktorý v obchodnom styku slúži na označenie miesta určenia týchto služieb. „Obchodný manažment“ a služby v oblasti „obchodná administratíva“ sú určené na zabezpečenie prevádzkového a hospodárskeho úspechu podniku. Nie sú teda určené na získanie majetku.
Taktiež prípadné údaje týkajúce sa služieb „mimoriadne vysokej kvality“ alebo „individualizovaných služieb“ nesvedčia o mieste určenia týchto služieb.
Po tretie Všeobecný súd tiež vychádzal z nesprávneho výkladu článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, keď v bodoch 66 až 69 napadnutého rozsudku konštatoval, že napadnutá ochranná známka je opisná pre služby patriace do triedy 36 v zmysle Niceskej dohody.
Takéto odôvodnenie spočíva výlučne na tvrdení, podľa ktorého sa pod pojmom „Vermögensmanufaktur“ rozumie miesto, kde sa poskytujú služby patriace do uvedenej triedy 36. Ide však nanajvýš len o poskytovateľa týchto služieb, ktorý je tak označený, a nie o charakteristiku uvedených služieb.
Navyše odôvodnenie napadnutého rozsudku je rozporné. Zatiaľ čo Všeobecný súd v bodoch 46 a 47 tohto rozsudku zastával názor, že slovo „Manufaktur“ je vnímané nad rámec svojho pôvodného významu tak, že sa vzťahuje na služby vysokej kvality, z bodu 69 uvedeného rozsudku vyplýva, že pokiaľ ide o služby patriace do triedy 36 v zmysle Niceskej dohody, tento pojem si musí zachovať svoj pôvodný význam a odkazovať na presné miesto, kde sa predmetné služby poskytujú.
EUIPO tvrdí, že tretí odvolací dôvod je zjavne nedôvodný.
Posúdenie Súdneho dvora
Je potrebné pripomenúť, že v súlade s článkom 256 ZFEÚ a článkom 58 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa odvolanie obmedzuje na právne otázky. Zistenie a posúdenie relevantných skutkových okolností, ako aj hodnotenie dôkazov je vo výlučnej právomoci Všeobecného súdu. Posúdenie tohto skutkového stavu a dôkazných prostriedkov teda nezakladá, s výnimkou ich skreslenia, právnu otázku, ktorá ako taká podlieha preskúmaniu Súdnym dvorom v rámci odvolacieho konania (pozri najmä rozsudok zo 6. septembra 2018, Bundesverband Souvenir – Geschenke – Ehrenpreise/EUIPO,
C‑488/16 P
,
EU:C:2018:673
, bod
a citovanú judikatúru).
Je však potrebné konštatovať, že v rámci údajného nesprávneho výkladu článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 a údajného rozporného odôvodnenia napadnutého rozsudku sa odvolateľka obmedzuje na spochybnenie posúdenia skutkových okolností, ktoré vykonal Všeobecný súd, pokiaľ ide o vnímanie napadnutej ochrannej známky príslušnou skupinou verejnosti, ako aj jej opisný charakter s ohľadom na služby patriace do tried 35 a 36 v zmysle Niceskej dohody.
Odvolateľka tak v skutočnosti žiada Súdny dvor, aby svojím vlastným posúdením nahradil posúdenie, ktoré vykonal Všeobecný súd v rámci svojho nezávislého posúdenia skutkových okolností a dôkazov, avšak bez toho, aby v tejto súvislosti uviedla ich akékoľvek skreslenie.
V dôsledku toho je tretí odvolací dôvod potrebné zamietnuť ako neprípustný.
O štvrtom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím štvrtým odvolacím dôvodom odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že nesprávne uplatnil článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009, na základe čoho dospel v bode 113 napadnutého rozsudku k záveru, že napadnutá ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť.
Na úvod tvrdí, že v bode 110 tohto rozsudku sa Všeobecný súd obmedzuje na konštatovanie, že s ohľadom na predmetné služby je táto ochranná známka príslušnou skupinou verejnosti vnímaná jasne a priamo tak, že odkazuje na služby vysokej kvality a umožňuje jej dúfať, že poskytovanie týchto služieb jej prinesie majetkový prospech.
Ďalej v bode 111 uvedeného rozsudku sa Všeobecný súd obmedzil na konštatovanie, že napadnutá ochranná známka nie je dostatočne originálna či výrazná, ani dostatočne neobvyklá z hľadiska svojej formálnej štruktúry tak, aby sa vyžadovalo minimálne výkladové úsilie, premýšľanie alebo analýza zo strany príslušnej skupiny verejnosti, hoci podľa judikatúry Súdneho dvora (rozsudok z 21. januára 2010, Audi/ÚHVT,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
, bod
) existencia takých vlastností nepredstavuje nevyhnutnú podmienku na preukázanie rozlišovacej spôsobilosti propagačného odkazu.
Najmä v bodoch 112 a 113 napadnutého rozsudku teda Všeobecný súd odôvodnil svoj záver, podľa ktorého napadnutá ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť, tak, že len uviedol, že príslušná skupina verejnosti ju bude vnímať ako propagačný odkaz alebo reklamnú informáciu týkajúcu sa efektívnosti predmetných služieb.
Všeobecný súd tak nezohľadnil judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej takéto konštatovanie nestačí pre vyvodenie záveru, že ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť, keďže ju možno vnímať ako reklamnú informáciu a zároveň ako údaj o obchodnom pôvode, ktorý má rozlišovaciu spôsobilosť (rozsudok z 21. januára 2010, Audi/ÚHVT,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
, bod
).
Všeobecný súd teda nepreukázal ani dostatočne neodôvodnil neexistenciu rozlišovacej spôsobilosti napadnutej ochrannej známky, pričom takúto neexistenciu nemožno podľa odvolateľky odôvodniť ani údajným opisným charakterom výrazu „Vermögensmanufaktur“, pretože nie sú splnené podmienky uvedené v článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009.
EUIPO tvrdí, že štvrtý odvolací dôvod je zjavne nedôvodný.
Posúdenie Súdneho dvora
Tvrdenie odvolateľky, podľa ktorého sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že v podstate konštatoval, že napadnutá ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 len z toho dôvodu, že výraz „Vermögensmanufaktur“ predstavuje propagačný odkaz, spočíva na nesprávnom výklade napadnutého rozsudku.
V tomto ohľade je potrebné poznamenať, že na jednej strane Všeobecný súd v bode 95 tohto rozsudku pripomenul, že ochranná známka, ktorá je opisná v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, je z tohto dôvodu nutne zbavená rozlišovacej spôsobilosti.
Na druhej strane v bode 96 uvedeného rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že naopak, ak nie je ochranná známka opisná v zmysle tohto ustanovenia, nemá z tohto dôvodu nevyhnutne rozlišovaciu spôsobilosť, a že v takom prípade je potrebné ešte preskúmať, či vôbec môže svojou povahou plniť základnú funkciu ochrannej známky, čiže identifikovať obchodný pôvod predmetného výrobku alebo služby s cieľom umožniť spotrebiteľovi, ktorý nadobúda výrobok alebo službu, ktoré ochranná známka označuje, aby pri následnom nadobudnutí vykonal ten istý výber, ak sa skúsenosť ukáže ako pozitívna, alebo aby vykonal iný výber, ak sa ukáže ako negatívna.
Navyše v bode 99 napadnutého rozsudku Všeobecný súd tiež pripomenul, že podľa judikatúry Súdneho dvora propagačný význam slovnej ochrannej známky nevylučuje, že táto ochranná známka je spôsobilá garantovať spotrebiteľom pôvod výrobkov alebo služieb, ktoré označuje. Ochrannú známku teda môže príslušná skupina verejnosti vnímať ako reklamný slogan a údaj o obchodnom pôvode výrobkov alebo služieb, ktoré označuje (rozsudok z 21. januára 2010, Audi/ÚHVT,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
, bod
).
V bode 111 tohto rozsudku však Všeobecný súd poznamenal, že napadnutá ochranná známka nie je dostatočne originálna či výrazná, ani nemá formálne neobvyklú štruktúru tak, aby sa vyžadovalo minimálne výkladové úsilie, premýšľanie alebo analýza zo strany príslušnej skupiny verejnosti, takže príslušná skupina verejnosti je náchylná hneď si ju spájať so službami, ktoré označuje.
Za týchto okolností Všeobecný súd z toho vyvodil, že nemožno pripustiť, aby podnik mohol monopolizovať výraz „Vermögensmanufaktur“ ako ochrannú známku Únie, keďže tento výraz neumožňuje príslušnej skupine verejnosti rozlišovať služby poskytované týmto podnikom od služieb, ktoré poskytuje iný podnik v rovnakom odvetví činnosti.
Všeobecný súd preto v bode 112 uvedeného rozsudku konštatoval, že príslušná skupina verejnosti nie je náchylná vnímať v rámci napadnutej ochrannej známky nad rámec reklamnej informácie konkrétny údaj o obchodnom pôvode, ktorý by jej umožňoval pri následnom nadobudnutí vykonať ten istý výber, ak sa skúsenosť ukáže ako pozitívna, alebo vykonať iný výber, ak sa ukáže ako negatívna.
Z toho vyplýva, že odvolateľka nemôže tvrdiť, že záver Všeobecného súdu, podľa ktorého, ako to vyplýva z bodu 113 napadnutého rozsudku, napadnutá ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť, je odôvodnený len propagačnou povahou tejto ochrannej známky.
Z toho vyplýva, že štvrtý odvolací dôvod sa musí zamietnuť ako nedôvodný.
O piatom a šiestom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
V rámci svojho piateho a šiesteho odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že tým, že Všeobecný súd v bodoch 123 až 133 a 135 až 148 napadnutého rozsudku rozhodol, že sporné prílohy 26 až 30 predložené vedľajším účastníkom v prvostupňovom konaní odvolací senát nezohľadnil rozhodujúcim spôsobom v rámci svojho posúdenia spôsobilosti napadnutej ochrannej známky na zápis, porušil jednak článok 75 druhú vetu nariadenia č. 207/2009, podľa ktorého sa rozhodnutia EUIPO môžu zakladať len na dôvodoch, ku ktorým mali účastníci konania možnosť vyjadriť sa, a jednak článok 76 ods. 2 tohto nariadenia, podľa ktorého EUIPO nemôže vziať do úvahy skutočnosti, ktoré účastníci konania neuviedli, alebo dôkazy, ktoré nepredložili včas.
Pokiaľ ide o sporné prílohy 27, 29 a 30, Všeobecný súd v bodoch 125 a 141 napadnutého rozsudku konštatoval, že neboli výslovne uvedené v rámci posúdenia odvolacieho senátu.
Hoci odvolateľka pripúšťa, že odvolací senát výslovne neodkázal na tieto prílohy, tvrdí, že body 29 a 40 sporného rozhodnutia prevzali znenie spornej prílohy 29. Preto podľa odvolateľky odvolací senát túto prílohu zohľadnil bez toho, aby mala možnosť predložiť svoje pripomienky k sporným prílohám.
Navyše keďže Všeobecný súd zamietol výhrady založené na porušení článku 75 druhej vety a článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 len z dôvodu, že sporné prílohy 27, 29 a 30 neboli výslovne uvedené v spornom rozhodnutí, neoveril, či tieto prílohy predstavovali rozhodujúce faktory v rámci posúdenia odvolacieho senátu alebo len dodatočné dôkazy.
Pokiaľ ide o sporné prílohy 26 a 28, Všeobecný súd najmä v bodoch 128, 132 a 142 napadnutého rozsudku konštatoval, že tieto prílohy neboli rozhodujúce pre posúdenie odvolacím senátom a že predstavovali len doplňujúce dôkazy.
Pokiaľ ide o spornú prílohu 28, týka sa presne tej istej nemeckej ochrannej známky Finanzmanufaktur, ktorá je uvedená v spornej prílohe 29, ktorú v jej znení prevzal odvolací senát. Je teda zrejmé, že odvolací senát prihliadol v rámci svojho posudzovania aj na túto prílohu 28.
Pokiaľ ide o spornú prílohu 26, vzťahuje sa na rozhodnutie Nemeckého úradu pre patenty a ochranné známky o spôsobilosti ochrannej známky Kreditmanufaktur na zápis. Keďže odôvodnenie tohto rozhodnutia bolo prevzaté takmer identicky odvolacím senátom, tvrdenie Všeobecného súdu, podľa ktorého je táto príloha len dodatočným dôkazom a nebola rozhodujúca v rámci posúdenia odvolacieho senátu, je chybné.
EUIPO tvrdí, že piaty a šiesty odvolací dôvod sú zjavne nedôvodné.
Posúdenie Súdneho dvora
V rozsahu, v akom možno konštatovať podobnosti medzi spornými prílohami a odôvodnením sporného rozhodnutia, ako to tvrdí odvolateľka, nemožno poprieť napadnuteľnosť prevzatia dôkazov, ktoré neboli predložené včas a ku ktorým sa účastníci konania nemohli vyjadriť. Je však potrebné poznamenať, že v bodoch 128, 130 a 131 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol, že odvolací senát mohol založiť svoje odôvodnenie na iných prílohách, ktoré predložil vedľajší účastník v prvostupňovom konaní a ktoré sú uvedené najmä v bodoch 43 a 50 napadnutého rozsudku, vo vzťahu ku ktorým je nesporné, že boli predložené včas, že odvolateľka sa o nich dozvedela a mohla vo vzťahu k nim zaujať stanovisko.
Všeobecný súd z toho v bodoch 132 a 142 tohto rozsudku vyvodil, že sporné prílohy neboli na účely posúdenia vykonaného odvolacím senátom rozhodujúce a že boli len dodatočnými dôkazmi.
Preto je potrebné konštatovať, že v rámci svojho odvolania sa odvolateľka v podstate obmedzuje na opakovanie tvrdení, ktoré uviedla v prvostupňovom konaní bez toho, aby uviedla, v čom sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 134 a 144 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že odvolacie dôvody založené na prípadnom zohľadnení sporných príloh odvolacím senátom sú neúčinné.
V dôsledku toho je potrebné piaty a šiesty odvolací dôvod zamietnuť ako neprípustné.
Z toho vyplýva, že odvolanie treba zamietnuť v celom rozsahu.
O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne o trovách konania.
Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1 účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže EUIPO navrhol zaviazať odvolateľku na náhradu trov konania a odvolateľka nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť jej povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania, ktoré vynaložil EUIPO.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
VM Vermögens‑Management GmbH znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO).

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.