CELEX: 62020CJ0632
Apeliacinis skundas
Išorės santykiai
Europos Sąjungos bei Europos atominės energijos bendrijos ir Kosovo stabilizacijos ir asociacijos susitarimas
Elektroniniai ryšiai
Reglamentas (ES) 2018/1971
Europos elektroninių ryšių reguliuotojų institucija (BEREC)
35 straipsnio 2 dalis
Kosovo nacionalinės reguliavimo institucijos dalyvavimas šioje institucijoje
Sąvokos „trečioji šalis“ ir „trečioji valstybė“
Europos Komisijos kompetencija

Apeliaciniu skundu Ispanijos Karalystė prašo panaikinti 2020 m. rugsėjo 23 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Ispanija / Komisija (
T‑370/19
,
EU:T:2020:440
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jos prašymą panaikinti 2019 m. kovo 18 d. Komisijos sprendimą dėl Kosovo nacionalinės reguliavimo institucijos dalyvavimo Europos elektroninių ryšių reguliuotojų institucijos veikloje (
OL C 115, 2019, p. 26
; toliau – ginčijamas sprendimas).
Teisinis pagrindas
Kosovo SAS
Europos Sąjungos bei Europos atominės energijos bendrijos ir Kosovo stabilizacijos ir asociacijos susitarimo (
OL L 71, 2016, p. 3
, toliau – Kosovo SAS) septynioliktojoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad šiuo susitarimu „nekeičiamos pozicijos dėl statuso ir kad jis atitinka [Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos] rezoliuciją 1244 (1999) bei Tarptautinio Teisingumo Teismo nuomonę dėl Kosovo nepriklausomybės deklaracijos“.
Šio susitarimo 2 straipsnyje numatyta:
„Nė vienas iš šiame susitarime, įskaitant jo priedus ir protokolus, vartojamų terminų, formuluočių arba apibrėžčių nereiškia, kad ES pripažįsta Kosovą kaip nepriklausomą valstybę arba kad atskiros valstybės narės pripažįsta tokį Kosovo statusą, jei anksčiau to nėra padariusios.“
To paties susitarimo 111 straipsnyje „Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos“ nustatyta:
„Bendradarbiaujama visų pirma prioritetinėse srityse, susijusiose su šios srities ES
acquis
.
Šalys visų pirma stiprina bendradarbiavimą elektroninių ryšių tinklų ir elektroninių ryšių paslaugų srityse, siekdamos pagrindinio tikslo – kad po penkerių metų nuo šio susitarimo įsigaliojimo Kosovas perimtų šios srities ES
acquis
, daug dėmesio skiriant tam, kad būtų užtikrintas ir padidintas atitinkamų reguliavimo institucijų nepriklausomumas.“
Reglamentas (ES) 2018/1971
2018 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2018/1971, kuriuo įsteigiama Europos elektroninių ryšių reguliuotojų institucija (BEREC) ir BEREC paramos agentūra (BEREC biuras), iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) 2015/2120 ir panaikinamas Reglamentas (EB) Nr. 1211/2009 (
OL L 321, 2018, p. 1
), 5, 13, 20, 22, 25, 29 ir 34 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(5)
[Europos elektroninių ryšių reguliuotojų institucija (BEREC) ir BEREC paramos agentūra (BEREC biuras)] buvo įsteigti [2009 m. lapkričio 25 d.] Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1211/2009 [dėl Europos elektroninių ryšių reguliuotojų institucijos (EERRI) ir Biuro įsteigimo (
OL L 337, 2009, p. 1
)]. BEREC pakeitė [Europos elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų reguliuotojų grupę (ERG)] ir buvo skirta tam, kad prisidėtų, pirma, prie elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų vidaus rinkos plėtros ir, antra, vidaus rinkos veikimo gerinimo siekiant užtikrinti nuoseklų elektroninių ryšių reguliavimo sistemos įgyvendinimą. BEREC veikia kaip [nacionalinių reguliavimo institucijų (NRI)] tarpusavio ir NRI bei [Europos] Komisijos bendradarbiavimo forumas, joms vykdant įvairias pareigas pagal Sąjungos reguliavimo sistemą. BEREC buvo įsteigta tam, kad teiktų ekspertines žinias ir veiktų nepriklausomai ir skaidriai.
<…>
(13)
BEREC turėtų teikti ekspertines žinias ir įgyti pasitikėjimą dėl savo nepriklausomumo, savo teikiamų konsultacijų ir informacijos kokybės, savo procedūrų ir veiklos metodų skaidrumo bei atidumo vykdant savo užduotis. BEREC nepriklausomumas neturėtų trukdyti jo Reguliuotojų valdybai priimti sprendimus remiantis darbo grupių pateiktais projektais.
<…>
(20)
BEREC turėtų būti leidžiama sudaryti darbo susitarimus su kompetentingais Sąjungos organais, įstaigomis, agentūromis, patariamosiomis grupėmis, su trečiųjų valstybių kompetentingomis institucijomis ir su tarptautinėmis organizacijomis, kuriais neturėtų būti nustatoma teisinių įpareigojimų. Tokiais darbo susitarimais galėtų būti, pavyzdžiui, siekiama plėtoti bendradarbiavimo santykius ir keistis nuomonėmis reguliavimo klausimais. Komisija turėtų užtikrinti, kad būtini darbo susitarimai neprieštarautų Sąjungos politikai ir prioritetams, ir kad BEREC veiktų pagal savo įgaliojimus ir esamą institucinę struktūrą ir kad ji nebūtų laikoma atstovaujančia Sąjungos pozicijai išorėje arba įpareigojančia Sąjungą prisiimti tarptautinių įsipareigojimų.
<…>
(22)
BEREC turėtų turėti galimybę veikti vadovaudamasi Sąjungos interesais, nepriklausomai nuo bet kokios intervencijos iš išorės, įskaitant politinį spaudimą ar verslo kišimąsi. Todėl svarbu užtikrinti, kad asmenims, kurie yra paskirti Reguliuotojų valdybos nariais, būtų užtikrintos didžiausios asmeninio ir veiklos nepriklausomumo garantijos. NRI vadovui, jos kolegialaus organo nariui arba juos pakeičiantiems asmenims užtikrinamas toks pats asmeninio ir veiklos nepriklausomumo lygis. Konkrečiau, jie turėtų veikti nepriklausomai ir objektyviai, vykdydami savo funkcijas neturėtų siekti gauti nurodymų ar jais vadovautis ir turėtų būti apsaugoti nuo savavališko atleidimo iš pareigų. <…>
<…>
(25)
kai tikslinga ir priklausomai nuo institucijų užduočių paskirstymo kiekvienoje valstybėje narėje, atitinkamoje darbo grupėje turėtų būtų atsižvelgta į kitų kompetentingų institucijų nuomones, pavyzdžiui, konsultuojantis nacionaliniu lygmeniu arba tų kitų institucijų atstovus kviečiant į atitinkamus posėdžius, kuriuose reikalingos jų ekspertinės žinios. Bet kuriuo atveju turėtų būti išlaikytas BEREC nepriklausomumas.
<…>
(29)
direktorius turėtų likti BEREC biuro atstovas teisiniais ir administraciniais klausimais. Valdančioji taryba turėtų paskirti direktorių surengus atvirą ir skaidrią atrankos procedūrą, kad būtų užtikrintas griežtas kandidatų vertinimas ir aukštas nepriklausomumo lygis. <…>
<…>
(34)
siekiant dar labiau išplėsti nuoseklų elektroninių ryšių reguliavimo sistemos įgyvendinimą, Reguliuotojų valdybos, darbo grupių ir Valdančiosios tarybos veikloje turėtų galėti dalyvauti trečiųjų valstybių [šalių] reguliavimo institucijos, kompetentingos elektroninių ryšių srityje, kai tos trečiosios valstybės [šalys] yra sudariusios atitinkamus susitarimus su Sąjunga, kaip antai [Europos ekonominės erdvės (EEE) arba Europos laisvosios prekybos asociacijos (ELPA)] valstybės ir šalys kandidatės.“
Reglamento 2018/1971 3 straipsnis „BEREC tikslai“ suformuluotas taip:
„1.   BEREC veikia [2012 m. birželio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 531/2012 dėl tarptinklinio ryšio per viešuosius judriojo ryšio tinklus Europos Sąjungoje (
OL L 172, 2012, p. 10
)] ir [2015 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2015/2120, kuriuo nustatomos priemonės, susijusios su atvira interneto prieiga, ir kuriuo iš dalies keičiami Direktyva 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis, ir Reglamentas (ES) Nr. 531/2012 dėl tarptinklinio ryšio per viešuosius judriojo ryšio tinklus Sąjungoje (
OL L 310, 2015, p. 1
)] ir [2018 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2018/1972, kuria nustatomas Europos elektroninių ryšių kodeksas (
OL L 321, 2018, p. 36
)] taikymo srityje.
2.   BEREC siekia Direktyvos (ES) 2018/1972 3 straipsnyje išdėstytų tikslų. Visų pirma BEREC siekia užtikrinti nuoseklų elektroninių ryšių reguliavimo sistemos įgyvendinimą šio straipsnio 1 dalyje nurodytoje taikymo srityje.
3.   BEREC savo užduotis vykdo nepriklausomai, nešališkai, skaidriai ir laiku.
4.   BEREC remiasi [NRI] turimomis ekspertinėmis žiniomis.
<…>“
Reglamento 2018/1971 4 straipsnio „BEREC reguliavimo užduotys“ 4 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Nedarant poveikio pareigai laikytis atitinkamos Sąjungos teisės, NRI ir Komisija kuo labiau atsižvelgia į visas gaires, nuomones, rekomendacijas, bendrąsias pozicijas ir geriausią praktiką, kuriuos BEREC priima siekdama užtikrinti nuoseklų elektroninių ryšių reguliavimo sistemos įgyvendinimą 3 straipsnio 1 dalyje nurodytoje taikymo srityje.“
Šio reglamento 8 straipsnyje „Reguliuotojų valdybos nepriklausomumas“ numatyta:
„1.   Vykdydama jai pavestas užduotis ir nedarydama poveikio savo nariams, veikiantiems savo atitinkamų NRI vardu, Reguliuotojų valdyba veikia nepriklausomai ir objektyviai, vadovaudamasi Sąjungos interesais, nepaisant jokių konkrečių nacionalinių ar asmeninių interesų.
2.   Nedarant poveikio koordinavimui, kaip nurodyta 3 straipsnio 6 dalyje, Reguliuotojų valdybos nariai ir jų pakaitiniai nariai nesiekia gauti jokios Vyriausybės, institucijos, asmens ar įstaigos nurodymų ir jais nesivadovauja.“
Minėto reglamento 9 straipsnyje „Reguliuotojų valdybos funkcijos“ nurodyta:
„Reguliuotojų valdyba atlieka šias funkcijas:
<…>
i)
kartu su direktoriumi leidžia sudaryti darbo susitarimus su kompetentingais Sąjungos organais, įstaigomis, agentūromis ir patariamosiomis grupėmis bei su trečiųjų valstybių [šalių] kompetentingomis institucijomis ir su tarptautinėmis organizacijomis pagal 35 straipsnį;
<…>“
To paties reglamento 15 straipsnio „Valdančiosios tarybos sudėtis“ 3 dalyje nustatyta:
„Valdančiosios tarybos nariai ir jų pakaitiniai nariai nesiekia gauti jokios Vyriausybės, institucijos, asmens ar įstaigos nurodymų ir jais nesivadovauja.“
Reglamento 2018/1971 16 straipsnio „Valdančiosios tarybos administracinės funkcijos“ 1 dalyje numatyta:
„Valdančioji taryba vykdo šias administracines funkcijas:
<…>
m)
laikydamasi Tarnybos nuostatų ir Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų, skiria apskaitos pareigūną, kuris vykdo savo pareigas visiškai savarankiškai;
<…>“
Šio reglamento 20 straipsnio „Direktoriaus pareigos“ 3 ir 6 dalyse nurodyta:
„3.   Nedarant poveikio Reguliuotojų valdybos, Valdančiosios tarybos ir Komisijos įgaliojimams, direktorius savo pareigas vykdo nepriklausomai ir nesiekia gauti jokios Vyriausybės, institucijos, asmens ar įstaigos nurodymų ir jais nesivadovauja.
<…>
6.   Direktorius atsako už BEREC biuro užduočių įgyvendinimą ir vadovaujasi Reguliuotojų valdybos ir Valdančiosios tarybos pateiktomis gairėmis. Visų pirma direktorius atsako už:
<…>
m)
kartu su Reguliuotojų valdyba – leidimą sudaryti darbo susitarimus su kompetentingais Sąjungos organais, įstaigomis, agentūromis ir patariamosiomis grupėmis bei su trečiųjų valstybių [šalių] kompetentingomis institucijomis ir su tarptautinėmis organizacijomis pagal 35 straipsnį.“
Minėto reglamento 35 straipsnis „Bendradarbiavimas su Sąjungos organais, trečiosiomis valstybėmis [šalimis] ir tarptautinėmis organizacijomis“ suformuluotas taip:
„1.   Tiek, kiek būtina šiame reglamente išdėstytiems tikslams pasiekti ir jiems pavestoms užduotims atlikti ir nedarant poveikio valstybių narių ir Sąjungos institucijų kompetencijai, BEREC ir BEREC biuras gali bendradarbiauti su kompetentingais Sąjungos organais, įstaigomis, agentūromis ir patariamosiomis grupėmis, su trečiųjų valstybių [šalių] kompetentingomis institucijomis ir su tarptautinėmis organizacijomis.
Tuo tikslu BEREC ir BEREC biuras, gavę išankstinį Komisijos patvirtinimą, gali sudaryti darbo susitarimus. Tais susitarimais nesukuriamos teisinės pareigos.
2.   Reguliuotojų valdybos, darbo grupių ir Valdančiosios tarybos veikloje gali dalyvauti trečiųjų valstybių [šalių] reguliavimo institucijos, kurioms tenka pagrindinė atsakomybė elektroninių ryšių srityje, kai tos trečiosios valstybės [šalys] tuo tikslu yra sudariusios susitarimus su Sąjunga.
Remiantis atitinkamomis tų susitarimų nuostatomis parengiami darbo susitarimai, kuriuose visų pirma nurodomas atitinkamų trečiųjų valstybių [šalių] reguliavimo institucijų dalyvavimo be balsavimo teisės BEREC ir BEREC biuro darbe pobūdis, mastas ir būdas, įtraukiant su dalyvavimu BEREC vykdomose iniciatyvose, finansiniais įnašais ir į BEREC biurą skiriamais darbuotojais susijusias nuostatas. Tų darbo susitarimų nuostatos dėl darbuotojų bet kuriuo atveju turi atitikti Tarnybos nuostatus.
3.   Priimdama 21 straipsnyje nurodytą metinę darbo programą Reguliuotojų valdyba priima BEREC strategiją dėl santykių su kompetentingais Sąjungos organais, įstaigomis, agentūromis ir patariamosiomis grupėmis, su trečiųjų valstybių [šalių] kompetentingomis institucijomis ir su tarptautinėmis organizacijomis BEREC kompetencijai priklausančiais klausimais. Komisija, BEREC ir BEREC biuras sudaro atitinkamą darbo susitarimą, siekiant užtikrinti, kad BEREC ir BEREC biuras veiktų pagal savo įgaliojimus ir esamoje institucinėje struktūroje.“
To paties reglamento 42 straipsnyje „Interesų deklaravimas“ nustatyta:
„1.   Reguliuotojų valdybos ir Valdančiosios tarybos nariai, direktorius, deleguotieji nacionaliniai ekspertai ir kiti darbuotojai, neįdarbinti BEREC biure, pateikia deklaraciją raštu, kurioje nurodomi jų įsipareigojimai ir tai, ar jie turi, ar neturi tiesioginių arba netiesioginių interesų, kurie galėtų būti laikomi darančiais poveikį jų nepriklausomumui.
<…>
2.   Reguliuotojų valdybos nariai, Valdančiosios tarybos ir darbo grupių nariai ir kiti jų posėdžių dalyviai, direktorius, deleguotieji nacionaliniai ekspertai ir kiti darbuotojai, neįdarbinti BEREC biure, ne vėliau kaip kiekvieno posėdžio pradžioje tiksliai ir išsamiai deklaruoja visus su darbotvarkėje numatytais klausimais susijusius interesus, kurie galėtų būti laikomi darančiais poveikį jų nepriklausomumui, ir nedalyvauja diskusijose bei balsavime dėl tokių klausimų.
<…>“
Ginčijamas sprendimas
Ginčijamo sprendimo 1–3 konstatuojamosiose dalyse atitinkamai nurodžius ESS 17 straipsnio 1 dalį, Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalį ir Kosovo SAS 111 straipsnį, to sprendimo 1 straipsnyje nustatyta, kad:
„Kosovo [NRI], kurios pagrindinė funkcija – kasdienio elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų rinkų veikimo priežiūra, gali dalyvauti [BEREC] reguliuotojų valdybos ir darbo grupių ir BEREC biuro valdančiosios tarybos veikloje.
Kosovo [NRI] dalyvavimo įgaliojimai yra išdėstyti priede.“
Ginčo aplinkybės
Ginčo aplinkybės išdėstytos skundžiamo sprendimo 1–11 punktuose; jas, kiek reikalinga šiai bylai, galima apibendrinti taip, kaip nurodyta toliau.
Nuo 2001 m. iki 2015 m. Sąjunga pasirašė stabilizavimo ir asociacijos susitarimus su šešiomis Vakarų Balkanų šalimis, įskaitant Bosniją ir Hercegoviną bei Kosovą.
2018 m. vasario 6 d. Komisija priėmė komunikatą Europos Parlamentui, Europos Sąjungos Tarybai, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui „Įtikinama plėtros perspektyva ir didesnis ES įsipareigojimas Vakarų Balkanų šalims“ (COM (2018) 65
final
); jame ragino imtis veiksmų, kad būtų plėtojama skaitmeninė visuomenė ir šių šalių teisės aktai būtų suderinti su ES teisės aktais.
Vienas iš šių veiksmų buvo Vakarų Balkanų įtraukimas į reguliavimo institucijas arba jau egzistuojančias ekspertų grupes, kaip antai BEREC. Iš 2018 m. birželio 22 d. Komisijos darbo dokumento „Priemonės Vakarų Balkanų šalių skaitmeninei strategijai“ (SWD (2018) 360
final
) 8.3.1 punkto matyti, kad „glaudesnis ES ir Vakarų Balkanų šalių nacionalinių reguliavimo institucijų ryšys prisidės prie regiono reguliavimo praktikos suderinimo su Sąjungos politika <…> Kadangi keturios iš šešių Vakarų Balkanų ekonomikos šiuo metu yra BEREC stebėtojai, BEREC reguliuotojų valdyba sutiko glaudžiau bendradarbiauti su visomis šešiomis NRI. Tai bus įmanoma peržiūrint [Reglamentą Nr. 1211/2009]“.
2019 m. kovo 18 d. Komisija priėmė šešis sprendimus dėl Vakarų Balkanų šalių NRI dalyvavimo BEREC veikloje. Tarp šių šešių sprendimų, kurie, be kita ko, grindžiami Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalimi, yra ir ginčijamas sprendimas, kuriuo Komisija leido Kosovo NRI dalyvauti BEREC reguliuotojų valdybos, darbo grupių bei BEREC biuro valdančiosios tarybos veikloje.
Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
2019 m. birželio 19 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu ieškiniu Ispanijos Karalystė paprašė panaikinti ginčijamą sprendimą.
Grįsdama savo ieškinį Ispanijos Karalystė nurodė tris pagrindus, susijusius su Reglamento 2018/1971 35 straipsnio pažeidimu.
Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė visą ieškinį.
Pirmajame ieškinio pagrinde Ispanijos Karalystė teigė, kad buvo pažeistas Reglamento 2018/1971 35 straipsnis, nes Kosovas nėra „trečioji šalis“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Skundžiamo sprendimo 28 punkte pažymėjęs, kad sąvoka „trečioji šalis“ neapibrėžta nei Reglamente 2018/1971, nei bylai reikšminguose Sąjungos teisės aktuose, Bendrasis Teismas to sprendimo 29 ir 30 punktuose pabrėžė, kad SESV vartojami tiek terminas „trečiosios šalys“, tiek „trečiosios valstybės“. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas priminė, kad SESV penktoje dalyje „Sąjungos išorės veiksmai“, kurios III antraštinė dalis skirta siekiant bendradarbiauti su „trečiosiomis šalimis“, o VI antraštinė dalis – santykiams „su tarptautinėmis organizacijomis ir trečiosiomis šalimis“, atsispindi tai, kad tarptautinę bendruomenę sudaro įvairūs dalyviai. Tuo remdamasis Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad SESV nuostatomis dėl „trečiųjų šalių“ siekiama Sąjungai suteikti galimybę sudaryti tarptautinius susitarimus su teritoriniais subjektais, kuriuos apima lanksti sąvoka „šalis“, tačiau kurie nebūtinai yra „valstybės“, kaip tai suprantama pagal tarptautinę teisę.
Skundžiamo sprendimo 35 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad Sąjungos pirminėje teisėje, visų pirma SESV 212 ir 216–218 straipsniuose, vartojama sąvoka „trečiosios šalys“ negali būti aiškinama kitaip, kai ta pati sąvoka yra antrinės teisės akte. Tuo remdamasis minėto sprendimo 36 punkte jis priėjo prie išvados, kad sąvoka „trečioji valstybė [šalis]“, kaip ji suprantama pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalį, negali būti prilyginta sąvokai „trečioji valstybė“, nes pirmosios taikymo sritis platesnė ir apima ne tik suverenias valstybes; tai nedaro poveikio Sąjungos pozicijai dėl Kosovo, kaip nepriklausomos valstybės, statuso, kuri, kaip „trečioji šalis“, taip pat gali turėti viešosios valdžios institucijas, kaip antai Kosovo NRI.
Antrajame ieškinio pagrinde Ispanijos Karalystė teigė, kad Kosovo SAS 111 straipsnis nėra su Sąjunga sudarytas susitarimas, kuris leistų trečiosios šalies NRI dalyvauti BEREC organų veikloje, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalį. Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 47–49 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad įvykdytos dvi šioje nuostatoje įtvirtintos trečiųjų šalių NRI dalyvavimo BEREC organų veikloje sąlygos, t. y. pirma, egzistuoja atitinkamos trečiosios šalies ir Sąjungos „susitarimas“ ir, antra, kad šis susitarimas buvo sudarytas „tuo tikslu“.
Dėl antrosios sąlygos skundžiamo sprendimo 53 punkte Bendrasis Teismas konkrečiai pažymėjo, kad būtent dalyvavimas su apribotomis teisėmis, numatytas Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalyje, atitinka minėtame Kosovo SAS 111 straipsnyje numatytą glaudų bendradarbiavimą, tačiau neprilygsta Kosovo NRI „integracijai“ į BEREC struktūras. Todėl skundžiamo sprendimo 54 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad Kosovo SAS 111 straipsnis yra susitarimas „tuo tikslu“, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 35 straipsnio 2 dalį.
Galiausiai dėl trečiojo ieškinio pagrindo, pagal kurį ginčijamu sprendimu pažeistas Reglamento 2018/1971 35 straipsnis, nes Komisija nukrypo nuo nustatytos trečiųjų šalių NRI dalyvavimo BEREC veikloje procedūros, skundžiamo sprendimo 77 ir 81 punktuose Bendrasis Teismas iš esmės pažymėjo, kad nei Reglamente 2018/1971, nei jokiame kitame Sąjungos teisės akte BEREC biurui ar kitam organui nebuvo aiškiai suteikti įgaliojimai sudaryti darbo susitarimus, taikomus trečiųjų šalių NRI dalyvavimui, ir kad ESS 17 straipsnis, nepaisant jo bendro pobūdžio, yra pakankamas teisinis pagrindas ginčijamam sprendimui priimti. Tuo remdamasis skundžiamo sprendimo 82 punkte jis padarė išvadą, kad pagal šią nuostatą Komisija turėjo kompetenciją ginčijamame sprendime vienašališkai parengti darbo susitarimus, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą.
Šalių reikalavimai Teisingumo Teisme
Savo apeliaciniu skundu Ispanijos Karalystė Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
priimti sprendimą dėl ieškinio dėl panaikinimo ir panaikinti ginčijamą sprendimą,
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinį skundą ir
–
priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama savo apeliacinį skundą Ispanijos Karalystė nurodo penkis pagrindus; pirmasis susijęs su teisės klaida, padaryta aiškinant sąvoką „trečiosios valstybės [šalys]“, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnį; antrasis – su teisės klaida aiškinant ir taikant Kosovo SAS 111 straipsnį, jį siejant su Reglamento 2018/1971 35 straipsniu, nes Bendrasis Teismas klaidingai išaiškino Europos Sąjungos pozicijos dėl Kosovo statuso pagal tarptautinę teisę nebuvimo pasekmes; trečiasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su teisės klaida aiškinant šias nuostatas, nes padaryta išvada, kad aptariamas bendradarbiavimas nepaima dalyvavimo BEREC ir BEREC biuro valdančiosios tarybos veikloje; ketvirtasis susijęs su teisės klaida, nes skundžiamame sprendime prieita prie išvados, kad ESS 17 straipsnis buvo tinkamas teisinis pagrindas ginčijamam sprendimui priimti; penktajame pagrinde nurodoma teisės klaida aiškinant Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalį, nes skundžiamame sprendime padaryta išvada, kad Komisija gali vienašališkai sudaryti darbo susitarimus.
Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo
Šalių argumentai
Pirmajame pagrinde Ispanijos Karalystė tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 36 punkte nusprendė, kad sąvoka „trečioji valstybė [šalis]“, kaip ji suprantama pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalį, yra platesnė nei sąvoka „trečiosios valstybės“, nes ši pirmoji sąvoka apima ne tik suverenias valstybes. Šios valstybės narės teigimu, toks aiškinimas neatitinka nei Sąjungos teisės, nei tarptautinės teisės.
Ispanijos Karalystė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis rėmėsi tik ESV sutarties nuostatomis dėl „trečiųjų šalių“, ir be jokios papildomos analizės padarė išvadą, kad šiomis nuostatomis aiškiai siekiama suteikti galimybę sudaryti tarptautinius susitarimus su kitais subjektais nei valstybės. Taip Bendrasis Teismas iš tiesų nenustatė jokio Sąjungos pirminės teisės ar tarptautinės teisės elemento, kuris galėtų atskirti sąvoką „trečioji šalis“ nuo sąvokos „trečioji valstybė“.
Ispanijos Karalystės teigimu, sąvokos „trečioji šalis“ ir „trečioji valstybė“ yra lygiavertės, net jeigu jų teisinio formalumo laipsnis skirtingas. Tarptautinės teisės požiūriu terminai „valstybė“ ir „šalis“ kiekvienas reiškia skirtingą to paties dalyko aspektą ir turi savo taikymo sritį. Terminas „šalis“ vartojamas siekiant nurodyti ne subjekto statusą tarptautinėje teisėje, o jo fizinį aspektą. Kartais šios dvi sąvokos, atsižvelgiant į kontekstą, gali pakeisti viena kitą.
Ispanijos Karalystė tvirtina, kad terminas „trečioji šalis“, vartojamas Sutartyse ir Reglamente 2018/1971, neturi platesnės ar kitokios reikšmės nei sąvoka „trečioji valstybė“. Aiškinant priešingai, kiltų grėsmė, kad „trečiosios šalies“ sąvoka taptų savarankiška Sąjungos teisės kategorija, turinti kitokią reikšmę nei ta, kuri vyrauja tarptautinėje teisėje, nors valstybės yra svarbiausi tarptautinių santykių subjektai.
Komisija atmeta šiuos argumentus kaip nepagrįstus ir teigia, kad terminai „trečiosios šalys“ ir „trečiosios valstybės“ Sąjungos teisėje vartojami skirtingai. Sąjunga galėjo sudaryti tarptautinius susitarimus su Kosovu kaip „trečiąja šalimi“, nurodyta SESV 212 ir 216–218 straipsniuose, nepripažindama jo kaip valstybės statuso.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 28 ir 29 punktuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad, pirma, sąvoka „trečioji šalis“ nėra apibrėžta nei Reglamente 2018/1971, nei Sąjungos teisės aktuose elektroninių ryšių srityje, ir, antra, SESV nuostatose vartojami terminai tiek „trečiosios šalys“, tiek „trečiosios valstybės“, tačiau daugelyje nuostatų, kuriose reglamentuojami su išorės santykiais susiję klausimai, veikiau vartojamas „trečiosios šalies“ terminas. Konkrečiai kalbant, Bendrasis Teismas nurodė, kad SESV penktojoje dalyje, susijusioje su Sąjungos išorės veiksmais, yra III antraštinė dalis dėl bendradarbiavimo „su trečiosiomis šalimis“ ir VI antraštinė dalis dėl santykių „su tarptautinėmis organizacijomis ir trečiosiomis šalimis“, o tai atspindinti tai, kad tarptautinę bendriją sudaro įvairūs dalyviai.
Šiuo klausimu atrodo, kad pažodinis Sutarčių, ypač SESV penktosios dalies, aiškinimas neleidžia nustatyti Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalyje vartojamos sąvokos „trečiosios šalys“ reikšmės.
Viena vertus, terminai „trečioji šalis“ ir „trečioji valstybė“ vartojamos pakaitomis daugelyje ES ir SESV nuostatų, ir neatrodo, kad būtų koks nors konkretus pagrindas vartoti vieną ar kitą sąvoką.
Kita vertus, remiantis suformuota jurisprudencija, vienoje iš Sąjungos teisės nuostatos kalbinių versijų vartojama formuluotė negali būti vienintelis šios nuostatos aiškinimo pagrindas ar įgyti prioritetą kitų kalbinių versijų atžvilgiu.
Šiuo klausimu, kaip savo išvados 50–52 punktuose pažymėjo generalinė advokatė, ne visose ES ir SESV sutarčių kalbinėse versijose daromas skirtumas tarp terminų „trečiosios valstybės“ ir „trečiosios šalys“. Šių sutarčių versijose estų, latvių, lenkų ir slovėnų kalbomis visų pirma vartojamas terminas „trečioji valstybė“. Be to, kai šie terminai vartojami toje pačioje kalbinėje versijoje, jų vartosena ne visada sutampa su vartosena šių sutarčių versijose kitomis kalbomis.
Vis dėlto Sąjungos teisės nuostatos turi būti aiškinamos ir taikomos vienodai, atsižvelgiant į versijas, parengtas visomis Sąjungos kalbomis, o esant įvairių kalbinių versijų neatitikimų, nagrinėjama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į teisės akto, kurio dalis ji yra, bendrą struktūrą ir tikslą (šiuo klausimu žr. 2021 m. sausio 26 d. Sprendimo Hessischer Rundfunk,
C‑422/19 ir C‑423/19
,
EU:C:2021:63
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją bei 2022 m. liepos 14 d. Sprendimo Italija ir Comune di Milano / Taryba (Europos vaistų agentūros būstinė),
C‑59/18 ir C‑182/18
,
EU:C:2022:567
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju skundžiamo sprendimo 30 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad SESV nuostatos dėl „trečiųjų šalių“ suteikia galimybę sudaryti tarptautinius susitarimus su „kitais nei valstybės“ subjektais. Remdamasis būtent šia prielaida Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 35 punkte nusprendė, kad Sąjungos pirminėje teisėje vartojama sąvoka „trečiosios šalys“ negali būti aiškinama kitaip, kai ta pati sąvoka vartojama antrinės teisės akte, kaip antai Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalyje. Taip skundžiamo sprendimo 36 punkte jis priėjo prie išvados, kad sąvokos „trečioji šalis“, kaip ji suprantama pagal šio 35 straipsnio 2 dalį, taikymo sritis platesnė ir apima ne tik suverenias valstybes.
Bendrasis Teismas šią prielaidą padarė neatsižvelgdamas į ES sutartyje ir SESV esančius skirtumus tarp kalbinių versijų, kurių formuluotės neleidžia daryti išvados, kad terminų „trečiosios šalys“ ir „trečiosios valstybės“ reikšmė skiriasi.
Be to, tokios skirtingos reikšmės nustatymas būtų nesuderinamas su šio sprendimo 39 punkte nurodyta aplinkybe, kad keliose šių sutarčių kalbinėse versijose vartojamas tik terminas „trečiosios valstybės“.
Tas pats pasakytina apie Reglamentą 2018/1971. Iš tiesų, kaip savo išvados 63 punkte pažymėjo generalinė advokatė, ne visose šio reglamento kalbinėse versijose vartojamas terminas „trečioji šalis“. Versijose bulgarų, estų, latvių, lietuvių, lenkų ir slovėnų kalbomis vartojamas tik termino „trečioji valstybė“ atitikmuo.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Bendrasis Teismas savo motyvuose padarė teisės klaidą.
Vis dėlto reikia priminti, kad jei iš Bendrojo Teismo sprendimo motyvų matyti Sąjungos teisės pažeidimas, tačiau to sprendimo rezoliucinė dalis grindžiama kitais teisiniais motyvais, dėl tokio pažeidimo šis sprendimas neturi būti panaikintas, tačiau reikia pakeisti jo motyvus (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo Bank Refah Kargaran / Taryba,
C‑134/19 P
,
EU:C:2020:793
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Siekiant išsiaiškinti, ar šiuo atveju skundžiamo sprendimo rezoliucinė dalis yra pagrįsta dėl kitų teisinių motyvų, reikia išnagrinėti, ar Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 37 punkte galėjo pagrįstai nuspręsti, kad Komisija nepažeidė Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalies, kai prilygino Kosovą „trečiajai valstybei [šaliai]“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad, siekiant užtikrinti Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalies veiksmingumą, už Sąjungos teritorijos ribų esantį teritorinį vienetą, kurio Sąjunga nėra pripažinusi nepriklausoma valstybe, turi būti galima prilyginti „trečiajai valstybei [šaliai]“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, nepažeidžiant tarptautinės teisės (šiuo klausimu žr. 1992 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Poulsen ir DivaNavigation,
C‑286/90
,
EU:C:1992:453
,
punktą ir 2022 m. balandžio 5 d. Sprendimo Komisija / Taryba (Tarptautinė jūrų organizacija),
C‑161/20
,
EU:C:2022:260
,
punktą).
Dėl Kosovo savo 2010 m. liepos 22 d. patariamojoje nuomonėje „Vienašališkos Kosovo nepriklausomybės deklaracijos atitiktis tarptautinei teisei“ (TTT Rink., 2010, p. 403) Tarptautinis Teisingumo Teismas konstatavo, kad 2008 m. vasario 17 d. priėmus šią Kosovo nepriklausomybės deklaraciją nebuvo pažeista nei bendroji tarptautinė teisė, nei Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliucija 1244 (1999), nei taikytinos konstitucinės nuostatos.
Šis prilyginimas negali daryti poveikio valstybių narių individualioms pozicijoms dėl to, ar Kosovo turi nepriklausomos valstybės statusą, kurio reikalavo jo institucijos, kaip tai nurodyta ginčijamo sprendimo pirmoje išnašoje.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, priešingai, nei teigia Ispanijos Karalystė, Kosovas gali būti prilygintas „trečiajai valstybei [šaliai]“, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalį, nepažeidžiant tarptautinės teisės.
Be to, dėl „trečiosios šalies“ įtraukimo į Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalyje numatytą dalyvavimo sistemą reikia priminti, kad pagal šios nuostatos pirmą pastraipą tokių šalių NRI dalyvavimui keliamos dvi kumuliacinės sąlygos. Pirmoji susijusi su tuo, kad su Sąjunga turi būti sudarytas „susitarimas“, o antroji – su tuo, kad šis susitarimas būtų sudarytas „tuo tikslu“.
Kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 32 punkte, Sąjunga sudarė kelis susitarimus su Kosovu, taip pripažindama jo kompetenciją sudaryti tokius susitarimus. Tarp šių susitarimų yra Kosovo SAS, kurio 111 straipsnyje, susijusiame su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis, numatyta, kad bendradarbiaujama visų pirma prioritetinėse srityse, susijusiose su šio sektoriaus Sąjungos
acquis
, ir kad šalys sustiprina šį bendradarbiavimą, siekdamos pagrindinio tikslo – kad Kosovas perimtų šį
acquis
praėjus penkeriems metams nuo šio susitarimo įsigaliojimo dienos, daug dėmesio skirdamas tam, kad būtų užtikrintas ir padidintas kompetentingų reguliavimo institucijų nepriklausomumas.
Be to, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 49 punkto, Kosovo SAS 111 straipsnis, kiek tai susiję su jo formuluote ir kontekstu, panašus į nuostatas dėl bendradarbiavimo elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų srityje stiprinimo, įtvirtintas kituose Sąjungos su Vakarų Balkanų šalimis kandidatėmis sudarytuose stabilizavimo ir asociacijos susitarimuose, kurie yra šių šalių NRI dalyvavimo BEREC organuose pagrindas. Nors Reglamento 2018/1971 34 konstatuojamojoje dalyje bendrai daroma nuoroda į susitarimus, sudarytus su EEE / ELPA valstybėmis narėmis ir šalimis kandidatėmis, kaip savo išvados 68 punkte pažymėjo generalinė advokatė, šioje konstatuojamojoje dalyje šalies kandidatės statusas minimas ne siekiant į šio bendradarbiavimo taikymo sritį neįtraukti šalių, kurių, kaip Kosovo, negalima priskirti nė prie vienos iš šių dviejų kategorijų, bet tik norint pateikti šio reglamento 35 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nurodytų susitarimų pavyzdį.
Taigi Kosovo SAS taip pat turi būti laikomas sudarytu siekiant užtikrinti tokį dalyvavimą, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, nes šio susitarimo 111 straipsnis aiškiai susijęs su Sąjungos
acquis
perėmimu ir Šalių bendradarbiavimo elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų srityje stiprinimu.
Šio vertinimo negali paneigti aplinkybė, kurią Ispanijos Karalystė pabrėžė trečiajame apeliacinio skundo pagrinde, kad Europos Bendrijų bei jų valstybių narių ir buvusiosios Jugoslavijos Respublikos Makedonijos stabilizavimo ir asociacijos susitarimo (
OL L 84, 2004, p. 13
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 54 t., p. 3) 95 straipsnyje aiškiai numatytas „bendradarbiavimas Europos struktūrų viduje“, o to Bendrasis Teismas nepaminėjo. Šiuo klausimu Ispanijos Karalystė tvirtina, kad, priešingai nei šiame 95 straipsnyje, Kosovo SAS 111 straipsnyje nėra jokios nuorodos į dalyvavimą tokiame Sąjungos organe, kaip BEREC.
Vis dėlto tai neturi įtakos šio sprendimo 56 punkte nurodytai aplinkybei, kad Kosovo SAS 111 straipsnis, kiek tai susiję su jo formuluote ir kontekstu, yra panašus į nuostatas dėl bendradarbiavimo elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų srityje stiprinimo, esančias kituose Sąjungos su Vakarų Balkanų šalimis kandidatėmis sudarytuose stabilizavimo ir asociacijos susitarimuose, kurie yra šių šalių NRI dalyvavimo BEREC organuose pagrindas ir kurie pagal Reglamento 2018/1971 34 konstatuojamąją dalį buvo sudaryti „tuo tikslu“, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalį. Todėl tai, kad Kosovo SAS tekstas nėra toks pats kaip vieno iš šių susitarimų, neturi reikšmės.
Be to, Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalyje, kurioje, kiek tai susiję su trečiųjų šalių institucijų dalyvavimu BEREC, daroma nuoroda į „tuo tikslu [sudarytus] susitarimus su Sąjunga“ ir į „atitinkam[as] tų susitarimų nuostat[as]“, toks dalyvavimas siejamas su sąlyga, kad egzistuoja susitarimai, kuriais nustatoma Sąjungos ir tų šalių sektorinio bendradarbiavimo elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų srityje sistema, tačiau nereikalaujama, kad tuose susitarimuose būtų aiškiai numatytas toks dalyvavimas.
Dėl Reglamento 2018/1971 tikslo reikia pažymėti, kad, atsižvelgiant į juo siekiamą bendradarbiavimo tikslą, pagal šio reglamento 35 straipsnio 2 dalį suteikiama galimybė BEREC Reguliuotojų valdybos, darbo grupių ir Valdančiosios tarybos veikloje dalyvauti trečiųjų šalių NRI, kompetentingoms elektroninių ryšių srityje.
Taigi, viena vertus, iš šio reglamento 20 konstatuojamosios dalies matyti, kad BEREC turėtų būti įgaliota sudaryti darbo susitarimus su kompetentingomis trečiųjų šalių institucijomis, siekiant užmegzti bendradarbiavimo santykius ir keistis nuomonėmis reguliavimo klausimais. Kita vertus, to paties reglamento 34 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad kompetentingų trečiųjų šalių reguliavimo institucijų dalyvavimu BEREC organuose siekiama nuoseklaus elektroninių ryšių reguliavimo sistemos įgyvendinimo.
Taigi Kosovo SAS 111 straipsniu siekiama stiprinti bendradarbiavimą elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų srityje, kad Kosovas galėtų perimti Sąjungos
acquis
šioje srityje.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 37 punkte nusprendė, kad ginčijamame sprendime iš esmės padariusi išvadą, jog Kosovas prilygintinas „trečiajai valstybei [šaliai]“, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalį, Komisija nepažeidė šios nuostatos.
Taigi pirmasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo
Šalių argumentai
Antrajame pagrinde Ispanijos Karalystė teigia, kad skundžiamo sprendimo 33 punkte Bendrasis Teismas klaidingai aiškino Sąjungos pozicijos dėl Kosovo statuso pagal tarptautinę teisę nebuvimo pasekmes ir taip pažeidė kartu taikomas Kosovo SAS 111 straipsnio ir Reglamento 2018/1971 35 straipsnio nuostatas.
Ispanijos Karalystė tvirtina, kad, nesant visų valstybių narių pripažinimo dėl Kosovo valstybės statuso, Komisija, priimdama ginčijamą sprendimą, negalėjo leisti Kosovo NRI dalyvauti nepriklausomų institucijų tinkle, sudarytame valstybių. Toks sprendimas reikštų, kad Sąjunga pripažįsta teritorijos, t. y. Kosovo, valdžios instituciją, kurios atžvilgiu Sąjunga neturi jokios kitos bendros pozicijos, tik pripažinti, kad tai yra
sui generis
atvejis, leidžiantis kiekvienai valstybei narei nuspręsti, kokius santykius ji nori užmegzti su ta teritorija. Taigi, Ispanijos Karalystės teigimu, ginčijamas sprendimas praktiškai gali lemti vertinimą, kuris praktiškai galėtų reikšti implicitinį Kosovo valstybingumo pripažinimą
de facto
ir atitinkamai šį pripažinimą padaryti privalomą Sąjungos valstybėms narėms.
Komisija mano, kad antrasis apeliacinio skundo pagrindas yra naujas ir jame nenurodyta, kurią teisės normą Bendrasis Teismas tariamai pažeidė. Todėl šis pagrindas yra nepriimtinas ir bet kuriuo atveju teisiškai nepagrįstas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirma, kaip priminta šio sprendimo 52 punkte, ginčijamo sprendimo pirmoje išnašoje aiškiai nurodyta, kad tai, jog to sprendimo pavadinime nurodytas Kosovas, „nekeičia pozicijų dėl statuso ir atitinka JT ST rezoliuciją 1244 (1999) bei Tarptautinio Teisingumo Teismo nuomonę dėl Kosovo nepriklausomybės deklaracijos“. Tokia nuoroda taip pat įtraukta į Kosovo SAS 17 konstatuojamąją dalį ir 2 straipsnį.
Antra, iš šio sprendimo 56 ir 57 punktuose pateikto vertinimo matyti, kad, atsižvelgiant į Kosovo SAS 111 straipsnį, šiuo susitarimu, be kita ko, siekiama leisti Kosovo NRI dalyvauti BEREC organų veikloje, o tai atitinka Reglamento Nr. 2018/1971 35 straipsnio 2 dalyje numatytą bendradarbiavimo su trečiųjų šalių NRI tikslą. Šiuo klausimu Ispanijos Karalystė neginčija nei šio susitarimo ir šio reglamento teisėtumo, nei to, kad Kosovas turi NRI, kaip ji suprantama pagal minėtą reglamentą.
Tuo remiantis reikia daryti išvadą, kad Ispanijos Karalystė negali pagrįstai teigti, jog ginčijamu sprendimu vien dėl to, kad juo nustatomas bendradarbiavimas su Kosovo NRI įgyvendinant Kosovo SAS ir Reglamentą Nr. 2018/1971, pažeidžiami šie aktai ir reiškia, kad Kosovas pripažįstamas trečiąja valstybe.
Taigi ginčijamo Komisijos sprendimo priėmimas negali būti aiškinamas kaip reiškiantis, kad Sąjunga implicitiškai pripažino Kosovą kaip turintį nepriklausomos valstybės statusą.
Darytina išvada, kad prielaida, kuria grindžiama Ispanijos Karalystės kritika dėl skundžiamo sprendimo 33 punkto, yra klaidinga. Taigi šį antrąjį apeliacinio skundo pagrindą bet kuriuo atveju reikia atmesti kaip nepagrįstą ir nenagrinėti Komisijos pateikto nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo.
Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo
Šalių argumentai
Trečiajame pagrinde Ispanijos Karalystė tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 49–53 punktuose nusprendė, jog Kosovo SAS 111 straipsnyje nurodytas tikslas, t. y. perimti Sąjungos elektroninių ryšių srities
acquis
, reiškia Kosovo dalyvavimą BEREC veikloje, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalį.
Pirma, Ispanijos Karalystė tvirtina, kad Kosovo dalyvavimas Sąjungos organe, kaip antai BEREC, yra neįmanomas, nes Kosovo SAS nėra jokios aiškios nuorodos šiuo klausimu. Šiam teiginiui pagrįsti ji remiasi šio sprendimo 58 punkte apibendrintais argumentais.
Antra, Ispanijos Karalystė teigia, kad termino „bendradarbiavimas“ vartojimas Kosovo SAS 111 straipsnyje nebūtinai reiškia, kad Kosovo NRI dalyvauja BEREC veikloje pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalį. Šis dalyvavimas iš esmės skirtas tik valstybėms narėms, nes šio organo užduotis – plėtoti Sąjungos normas elektroninių ryšių srityje ir priimti pozicijas, kurios turėtų įtakos nacionalinių ir Sąjungos institucijų sprendimams. Pripažinus, kad Kosovas gali dalyvauti šio organo veikloje, šiai šaliai būtų leidžiama ne perimti Sąjungos
acquis
, o dalyvauti rengiant Sąjungos sektorines taisykles, o tai neatitiktų Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalies tikslo.
Ispanijos Karalystė ginčija skundžiamo sprendimo 53 punkte pateiktą Bendrojo Teismo vertinimą, kad Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalyje numatytas dalyvavimas atitinka Kosovo SAS 111 straipsnyje nurodytą glaudų bendradarbiavimą, tačiau negali būti prilygintas kokiai nors Kosovo NRI „integracijai“ į BEREC struktūrą. Tokiu nemotyvuotu vertinimu buvo pažeistas Kosovo SAS 111 straipsnis, kuriame nenumatytas „glaudus“ bendradarbiavimas.
Trečia, Ispanijos Karalystė tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą aiškindamas Reglamento 2018/1971 35 straipsnį, kai nusprendė, kad Kosovo NRI galėjo dalyvauti BEREC, nepaisant to, kad nebuvo bendros Sąjungos pozicijos dėl Kosovo statuso.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirma, dėl priekaišto, kad Kosovo dalyvavimas Sąjungos organe, kaip antai BEREC, negalimas, nes Kosovo SAS nėra jokios aiškios nuorodos šiuo klausimu, pažymėtina, kad į jį buvo atsakyta šio sprendimo 59 ir 60 punktuose.
Antra, negalima sutikti su teiginiu, kad skundžiamo sprendimo 53 punkte Bendrasis Teismas suklydo nusprendęs, kad Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalyje numatytas dalyvavimas atitinka Kosovo SAS 111 straipsnyje nurodytą glaudų bendradarbiavimą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Reglamento 2018/1971 35 straipsnyje numatyti įvairūs bendradarbiavimo lygmenys ir formos. Šios nuostatos 1 dalyje numatyta, kad BEREC ir BEREC biuras, gavę išankstinį Komisijos patvirtinimą, gali sudaryti darbo susitarimus, be kita ko, su kompetentingomis trečiųjų šalių institucijomis, tačiau nurodoma, kad tais susitarimais nesukuriamos teisinės pareigos. Taigi ši bendradarbiavimo forma yra ne tokia „glaudi“, palyginti su šios nuostatos 2 dalyje nurodytu trečiųjų šalių NRI dalyvavimu BEREC veikloje, kuris, kaip matyti iš šio sprendimo 63 punkto, prisideda prie Kosovo SAS 111 straipsnyje nurodyto bendradarbiavimo, kuriuo visų pirma siekiama užtikrinti ir stiprinti dalyvaujančių reguliavimo institucijų nepriklausomumą.
Atsižvelgiant į tai, priešingai, nei teigia Ispanijos Karalystė, ši Sąjungos ir Kosovo bendradarbiavimo forma neleidžia šios trečiosios šalies NRI dalyvavimo BEREC organuose prilyginti šios NRI integracijai į šį Sąjungos organą.
Iš tiesų, kaip savo išvados 97 ir 98 punktuose pažymėjo generalinė advokatė, kai Kosovo NRI atstovai dalyvauja BEREC Reguliuotojų valdybos, darbo grupių ir Valdančiosios tarybos darbe, jie savo nuomonę pateikia visiškai nepriklausomai ir skaidriai, kaip nurodyta Reglamento 2018/1971 5 ir 13 konstatuojamosiose dalyse, 3 straipsnio 3 dalyje, 8 straipsnio 2 dalyje ir 15 straipsnio 3 dalyje. Be to, trečiųjų šalių NRI atstovų įtaka BEREC ribojama Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalies antra pastraipa, nes galimybė suteikti jiems balsavimo teisę šioje nuostatoje aiškiai atmesta.
Taip pat priešingai, nei teigia Ispanijos Karalystė, tai, kad Kosovo NRI dalyvauja BEREC veikloje, neleidžia Kosovui dalyvauti rengiant Sąjungos sektorinius teisės aktus elektroninių ryšių srityje. Iš tiesų, nors pagal Reglamento 2018/1971 4 straipsnio 4 dalį NRI ir Komisija „kuo labiau atsižvelgia į visas gaires, nuomones, rekomendacijas, bendrąsias pozicijas ir geriausią praktiką, kuriuos [priima] BEREC“, šie aktai nėra teisiškai privalomi ir nepatenka į Sąjungos elektroninių ryšių srities teisės aktų rengimo procedūrą. Kaip matyti iš Reglamento 2018/1971 3 straipsnio 2 dalies, siejamos su šio reglamento 5 konstatuojamąja dalimi, vienintelė BEREC užduotis – veikti kaip bendradarbiavimo tarp NRI bei tarp NRI ir Komisijos forumui, kuriuo siekiama užtikrinti nuoseklų šios srities reguliavimo sistemos įgyvendinimą.
Galiausiai, trečia, priekaištą dėl Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalies pažeidimo, nes nėra bendros Sąjungos pozicijos dėl Kosovo valstybės statuso, reikia atmesti dėl tų pačių priežasčių, kurios išdėstytos šio sprendimo 69–73 punktuose.
Tuo remiantis darytina išvada, kad skundžiamo sprendimo 53 ir 54 punktuose nusprendęs, jog Kosovo SAS 111 straipsnyje numatytas bendradarbiavimas atitinka Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalyje numatytas bendradarbiavimo sąlygas, todėl Kosovo SAS 111 straipsnis yra susitarimas „tuo tikslu“, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalį, Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos.
Taigi visą trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies
Šalių argumentai
Ketvirtąjį pagrindą iš esmės sudaro dvi dalys. Antroje dalyje Ispanijos Karalystė ginčija Komisijos kompetenciją priimti ginčijamą sprendimą. Ši antra dalis bus nagrinėjama kartu su penktuoju apeliacinio skundo pagrindu, su kuriuo ji sutampa.
Pirmoje dalyje Ispanijos Karalystė tvirtina, kad Kosovo SAS 111 straipsnis nėra pakankamas teisinis pagrindas ginčijamam sprendimui priimti. Ji nesutinka su skundžiamo sprendimo 72 punkte pateiktu Bendrojo Teismo vertinimu, kad trečiosios šalies NRI dalyvavimui BEREC nereikia specialaus leidimo, nustatyto pagal tarptautinį susitarimą.
Ispanijos Karalystė šiuo klausimu teigia, kad Kosovo SAS yra labai bendro pobūdžio susitarimas, kuriame nenumatytas Kosovo įtraukimas ar dalyvavimas Sąjungos struktūrose jokioje srityje, įskaitant telekomunikacijų sritį. Ji primena, kad Kosovo SAS 111 straipsnyje kalbama ne apie šios šalies dalyvavimą Sąjungos institucijoje, bet apie šio susitarimo šalių bendradarbiavimą.
Komisija mano, kad šie argumentai nepagrįsti.
Teisingumo Teismo vertinimas
Iš šio sprendimo 56–64 ir 80–87 punktuose išdėstytų motyvų matyti, kad Kosovo SAS 111 straipsnis yra susitarimas „tuo tikslu“, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalį, todėl Kosovo SAS 111 straipsnis yra pakankamas teisinis pagrindas Kosovo NRI dalyvauti BEREC ir BEREC biuro darbe.
Konkrečiai kalbant, tam, kad toks susitarimas būtų pakankamas teisinis pagrindas, jame nebūtinai turi būti išsamios nuostatos dėl dalyvavimo BEREC, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 35 straipsnio 2 dalį. Tai, kad tam tikruose asociacijos susitarimuose su šalimis kandidatėmis arba tam tikruose sprendimuose dėl ELPA valstybių narių NRI dalyvavimo yra išsamesnių nuostatų nei Kosovo SAS 111 straipsnio nuostatos, šiuo atžvilgiu neturi reikšmės.
Taigi ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies ir penktojo apeliacinio skundo pagrindo
Šalių argumentai
Ketvirtojo pagrindo antroje dalyje Ispanijos Karalystė ginčija Komisijos kompetenciją priimti ginčijamą sprendimą. Kosovo dalyvavimas BEREC veikloje negali būti nustatytas vien ESS 17 straipsniu grindžiamu sprendimu, nes, pirma, Kosovo SAS tokios galimybės nenumatyta, ir, antra, Sąjunga neturi bendros pozicijos dėl Kosovo statuso. Ispanijos Karalystė nesutinka su skundžiamo sprendimo 77 punkte pateiktu Bendrojo Teismo vertinimu, kad atsižvelgiant į tai, jog Reglamente 2018/1971 BEREC nėra aiškiai suteikta kompetencija sudaryti darbo susitarimus, taikytinus trečiųjų šalių NRI, įskaitant Kosovo NRI, dalyvavimui, šią kompetenciją turi Komisija pagal ESS 17 straipsnį.
Be to, Ispanijos Karalystė tvirtina, kad Kosovo dalyvavimas BEREC nesuderinamas su Europos Sąjungos Tarybos kompetencija ir ESS 16 straipsniu, siejamu su ESS 21 straipsnio 3 dalimi. Taryba turėtų įvertinti, ar Kosovo NRI dalyvavimas BEREC veikloje atitinka Sąjungos interesą, ir suderinti esamus interesus.
Šiuo klausimu Ispanijos Karalystė primena, kad teisinio pagrindo pasirinkimas yra ypač svarbus, nes leidžia apsaugoti kiekvienos institucijos kompetenciją (2017 m. spalio 25 d. Sprendimo Komisija / Taryba (WRC‑15),
C‑687/15
,
EU:C:2017:803
,
ir
punktai), ir kad sudarant tarptautinį susitarimą reikia įvertinti Sąjungos interesus palaikant santykius su trečiąja šalimi ir derinti skirtingus interesus, kylančius dėl šių santykių (2016 m. liepos 28 d. Sprendimo Taryba / Komisija,
C‑660/13
,
EU:C:2016:616
,
punktas).
Penktajame pagrinde Ispanijos Karalystė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 76 ir 77 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai aiškino Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalį, kai nusprendė, kad BEREC biuras yra decentralizuota Sąjungos agentūra ir kad vykdydama vykdomąsias funkcijas ir įgaliojimus atstovauti išorės santykiuose Komisija turi prisiimti visus įgaliojimus, kurie nebuvo aiškiai perduoti šiai agentūrai, be kita ko, sudaryti šioje nuostatoje numatytus darbo susitarimus.
Ispanijos Karalystė teigia, kad Bendrasis Teismas suklydo dėl BEREC pobūdžio ir funkcijų, kaip tai patvirtina aplinkybė, kad skundžiamo sprendimo 76 ir 77 punktuose daroma nuoroda ne į BEREC, kurios aukščiausias sprendimų priėmimo organas yra Reguliuotojų valdyba, neturinti juridinio asmens statuso ir kuri nėra decentralizuota agentūra, bet į BEREC biurą, organą, kurio paskirtis teikti administracinę paramą BEREC.
Ispanijos Karalystė pažymi, kad ypatingas BEREC statusas kyla iš ją sudarančių reguliavimo institucijų įpareigojimo būti nepriklausomoms. Dėl šio įpareigojimo, siejamo su tuo, kad BEREC nėra decentralizuota agentūra, BEREC turi platesnius įgaliojimus nei Sąjungos agentūros.
Taigi Komisija turi kompetenciją tik Reglamente 2018/1971 aiškiai nustatytais atvejais, kaip matyti iš šio reglamento 35 straipsnio 2 dalies pažodinio, kontekstinio ir teleologinio aiškinimo. Vadinasi, sudaryti darbo susitarimus priklauso ne Komisijos, bet BEREC kompetencijai.
Komisija nesutinka su šiais argumentais. Ketvirtojo pagrindo antra dalis iš dalies akivaizdžiai nepriimtina, nes argumentai dėl Tarybos kompetencijos priimti ginčijamą sprendimą, grindžiami ESS 16 straipsniu, nebuvo pateikti pirmojoje instancijoje. Be to, ketvirtojo pagrindo antra dalis yra nepagrįsta.
Dėl penktojo pagrindo Komisija teigia, kad iš Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalies teksto matyti, jog jame nenustatyta, kuri institucija kompetentinga sudaryti darbo susitarimus.
Įgaliojimai, kurie nebuvo aiškiai perduoti Sąjungos agentūrai pagal teisėkūros procedūrą priimtu aktu, priklauso Komisijos kompetencijai. Tokį aiškinimą patvirtina aplinkybė, kad pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 1 dalį BEREC ir BEREC biurui aiškiai suteikiami įgaliojimai sudaryti „darbo susitarimus“, tačiau gavus „išankstinį Komisijos patvirtinimą“. Be to, iš sisteminės šio reglamento analizės matyti, kad bendradarbiavimui pagal minėto reglamento 35 straipsnio 1 dalį yra būtinas išankstinis Komisijos pritarimas, tačiau jis neminimas jo 35 straipsnio 2 dalyje dėl to, kad Komisija nustato bendradarbiavimo pagal pastarąją nuostatą sąlygas.
Be to, BEREC pripažintas nepriklausomumas vykdant savo funkcijas netrukdo Komisijai suteikti specialių įgaliojimų santykių su trečiosiomis šalimis srityje.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad Ispanijos Karalystės teiginiai, pateikti ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo antroje dalyje, iš esmės susiję su teisės klaida, kurią tariamai padarė Bendrasis Teismas, kai nusprendė, kad ESS 17 straipsnis yra tinkamas teisinis pagrindas ginčijamam sprendimui priimti. Taigi, nors Ispanijos Karalystė nesirėmė Tarybos kompetencija pirmojoje instancijoje, vis dėlto argumentais, išdėstytais ketvirtojo pagrindo antroje dalyje, susijusioje su ESS 16 straipsniu, kritikuojami skundžiamo sprendimo 74–82 punktuose nurodyti motyvai dėl Komisijos pagal ESS 17 straipsnį turimos kompetencijos. Taigi šie argumentai susiję su tais, kuriuos Ispanijos Karalystė, remdamasi šia nuostata, pateikė savo ieškinyje pirmojoje instancijoje, todėl jie yra priimtini, nes nekeičiamas Bendrojo Teismo nagrinėtos bylos dalykas.
Dėl esmės reikia priminti, kad Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nustatyta, kad „remiantis atitinkamomis <…> susitarimų [tarp Sąjungos ir trečiųjų šalių, nurodytų pirmoje pastraipoje], nuostatomis parengiami darbo susitarimai, kuriuose visų pirma nurodomas [tokio] dalyvavimo pobūdis, mastas ir būdas <…>, įtraukiant su dalyvavimu BEREC vykdomose iniciatyvose, finansiniais įnašais ir į BEREC biurą skiriamais darbuotojais susijusias nuostatas“.
Šiuo klausimu, pirma, Bendrasis Teismas nepadarė klaidos, kai skundžiamo sprendimo 70 punkte atmetė Ispanijos Karalystės argumentus, kad iš Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalies antros pastraipos matyti, jog tik susitarimuose, kuriuose numatytas dalyvavimas BEREC veikloje, turi būti įtvirtinta šių „darbo susitarimų“ sudarymo tvarka. Iš tiesų, viena vertus, toks aiškinimas būtų sunkiai suderinamas su šios nuostatos, kuria būtent ir siekiama numatyti minėtų darbo susitarimų sudarymą, veiksmingumu. Kita vertus, kaip matyti iš šio sprendimo 60 punkto, frazė „atitinkamomis <…> susitarimų nuostatomis“, prieš kurią vartojamas žodis „remiantis“, reiškia, kad „darbo susitarimų“ priėmimas turi atitikti susitarimų, kuriais nustatoma Sąjungos ir trečiosios šalies sektorinio bendradarbiavimo sistema, nuostatas ir ypač jų pagrindinį jų tikslą, kuris, kalbant apie Kosovo SAS 111 straipsnį, yra tai, kad Kosovas perims Sąjungos elektroninių ryšių sektoriaus
acquis
.
Aplinkybė, kad Kosovo SAS nėra nuostatų dėl darbo susitarimų sudarymo pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą, negali paneigti, kaip tvirtina Ispanijos Karalystė, išvados, kad Kosovo SAS 111 straipsnis yra pakankamas teisinis pagrindas, leidžiantis Kosovo NRI dalyvauti BEREC ir BEREC biuro darbe, kaip matyti iš šio sprendimo 56–64 ir 80–87 punktų.
Antra, reikia pažymėti, kad nors Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje numatytas „darbo susitarimų“ sudarymas, siekiant kad trečiųjų šalių NRI dalyvautų BEREC ir BEREC biuro darbe, šioje nuostatoje nenustatyta tokių susitarimų priėmimo procedūra.
Taigi, kaip savo išvados 122 punkte pažymėjo generalinė advokatė, ginčijamas sprendimas negalėjo būti priimtas ESS 17 straipsnio pagrindu remiantis Komisijos vykdomosiomis funkcijomis ir įgaliojimais atstovauti išorės santykiuose. Iš tiesų, kalbant apie, pirma, vykdomąsias funkcijas, pagal SESV 290 straipsnio 1 dalį ir 291 straipsnio 2 dalį reikalaujama, kad Komisijai būtų aiškiai deleguoti įgaliojimai, o nagrinėjamu atveju taip nėra. Dėl Sąjungos atstovavimo išorės santykiuose įgaliojimų pakanka konstatuoti, kad „darbo susitarimų“ sudarymas siekiant trečiųjų šalių NRI dalyvavimo BEREC ir BEREC biuro darbe, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą, negali būti vertinamas kaip atstovavimo Sąjungos išorės santykiuose veiksmas. Iš tiesų iš šios nuostatos matyti, kad tokiais darbo susitarimais siekiama ne pačio atstovavimo išorės santykiuose, o nustatyti, be kita ko, trečiųjų šalių, kurios tuo tikslu sudarė susitarimus su Sąjunga, reguliavimo institucijų dalyvavimo šių Sąjungos institucijų darbe pobūdį, mastą ir būdą.
Be to, iš Reglamento 2018/1971 9 straipsnio i papunkčio ir 20 straipsnio 6 dalies m papunkčio, siejamų su šio reglamento 20 konstatuojamąja dalimi, matyti, kad šiame reglamente apibrėžta, kas gali sudaryti jo 35 straipsnio 2 dalyje nurodytus darbo susitarimus. Iš tiesų, pirma, pagal minėto reglamento 20 konstatuojamąją dalį BEREC turėtų būti leidžiama sudaryti darbo susitarimus, visų pirma su trečiųjų šalių kompetentingomis institucijomis. Antra, to paties reglamento 9 straipsnio i punkte ir 20 straipsnio 6 dalies m punkte numatyta, kad Reguliuotojų valdyba kartu su BEREC biuro direktoriumi leidžia šioms institucijoms sudaryti darbo susitarimus pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnį.
Be to, iš šių nuostatų matyti, kad Komisija, kiek tai susiję su darbo sutarčių sudarymu, tik turi kontrolės įgaliojimus. Šiuo klausimu šio reglamento 20 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad Komisija „turėtų užtikrinti, kad būtini darbo susitarimai neprieštarautų Sąjungos politikai ir prioritetams ir kad BEREC veiktų pagal savo įgaliojimus ir esamą institucinę struktūrą“.
Beje, konkrečiai dėl bendradarbiavimo su trečiosiomis šalimis Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad BEREC ir BEREC biuras gali sudaryti darbo susitarimus, gavę išankstinį Komisijos patvirtinimą.
Vis dėlto, priešingai, nei Bendrasis Teismas nusprendė skundžiamo sprendimo 77 ir 78 punktuose, tai, kad šio reglamento 35 straipsnio 2 dalyje tokio patikslinimo nėra, atsižvelgiant į minėto reglamento nuostatas nereiškia, kad kompetencija sudaryti darbo susitarimus, taikomus trečiųjų šalių NRI, visų pirma Kosovo NRI, dalyvavimui, priklauso Komisijai.
Iš tiesų, kaip savo išvados 130–132 punktuose pažymėjo generalinė advokatė, tai, kad tik Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 1 dalyje BEREC ir BEREC biurui aiškiai suteikiami įgaliojimai gavus išankstinį Komisijos patvirtinimą sudaryti darbo susitarimus, nereiškia, kad šio reglamento 35 straipsnio 2 dalyje šie įgaliojimai yra paskirstyti kitaip, kai reglamentuojamas specialus bendradarbiavimo su trečiosiomis šalimis atvejis, t. y. atitinkamos šalies NRI dalyvavimas atitinkamai BEREC ir BEREC biuro Reguliuotojų valdybos, darbo grupių ir Valdančiosios tarybos veikloje. Priešingai, minėto reglamento 35 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta taisyklė, pagal kurią BEREC ir BEREC biuras gali sudaryti darbo susitarimus, gavę išankstinį Komisijos patvirtinimą, turi būti aiškinama kaip bendroji taisyklė, kuri taip pat taikoma specialiu to paties reglamento 35 straipsnio 2 dalyje numatytu atveju, nes šiame reglamente nenumatyta jokių nuo Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto principo leidžiančių nukrypti nuostatų.
Kaip savo išvados 133 punkte pažymėjo generalinė advokatė, aplinkybė, kad dalyvavimas BEREC ir BEREC biuro veikloje pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalį reiškia glaudesnį bendradarbiavimą su trečiųjų šalių NRI nei bendradarbiavimas pagal šio reglamento 35 straipsnio 1 dalį, negali paneigti šio vertinimo. Iš tiesų trečiųjų šalių NRI dalyvavimas BEREC veikloje jau buvo patvirtintas tuo tikslu sudarytu susitarimu, nurodytu minėto reglamento 35 straipsnio 2 dalyje, t. y. šiuo atveju – Kosovo SAS 111 straipsnyje.
Šis aiškinimas atitinka Reglamente 2018/1971 numatytą sistemą. Iš tiesų pagal šio reglamento 3 straipsnio 3 dalį ir 8 straipsnio 1 dalį, siejamas su jo 5 ir 13 konstatuojamosiomis dalimis, BEREC turi teikti ekspertines žinias ir veikti visiškai nepriklausomai. Pagal minėto reglamento 22 konstatuojamąją dalį BEREC turėtų turėti galimybę veikti vadovaudamasi Sąjungos interesais, nepriklausomai nuo bet kokios intervencijos iš išorės, įskaitant politinį spaudimą ar verslo kišimąsi. Be to, kaip matyti iš to paties reglamento 32 konstatuojamosios dalies, siekiant užtikrinti BEREC biuro autonomiškumą ir nepriklausomumą, jis turi nuosavą biudžetą. Šiomis aplinkybėmis, kaip išplaukia iš Reglamento 2018/1971 8 straipsnio 2 dalies, 16 straipsnio 1 dalies m punkto, 20 straipsnio 3 dalies ir 42 straipsnio, siejamų su šio reglamento 22, 25 ir 29 konstatuojamosiomis dalimis, nepriklausomumo reikalavimas taip pat taikomas BEREC nariams, visų pirma Reguliuotojų valdybos nariams, taip pat Valdančiosios tarybos nariams ir BEREC biuro direktoriui.
Vadinasi, tai, kad Komisija gali vienašališkai nuspręsti dėl tam tikrų darbo susitarimų dėl dalyvavimo BEREC ir BEREC biuro veikloje be jų sutikimo, būtų nesuderinama su BEREC nepriklausomumu ir viršytų šiuo reglamentu Komisijai šioje srityje pavestą kontrolės funkciją.
Taigi skundžiamo sprendimo 77 punkte nusprendęs, kad atsižvelgiant į tai, jog Reglamentu 2018/1971 nei BEREC biurui, nei kitam organui nebuvo aiškiai suteikta kompetencijos sudaryti darbo susitarimus, taikomus trečiųjų šalių NRI, be kita ko, Kosovo NRI, dalyvavimui, ir ši kompetencija priklauso Komisijai, Bendrasis Teismas nepaisė kompetencijos paskirstymo tarp Komisijos ir BEREC bei BEREC biuro ir taip pažeidė Reglamente 2018/1971 numatytas taisykles, užtikrinančias BEREC nepriklausomumą.
Galiausiai, priešingai, nei Bendrasis Teismas nusprendė skundžiamo sprendimo 82 punkte, tikslas stiprinti bendradarbiavimą su trečiųjų šalių NRI elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų srityje, kurio visų pirma siekiama Reglamento 2018/1971 35 straipsniu, reikalaujančiu konsultuotis su šiomis trečiosiomis šalimis, būtent patvirtina išvadą, kad Komisija negali vienašališkai priimti sprendimo dėl darbo susitarimų, taikomų minėtų trečiųjų šalių NRI dalyvavimui, sudarymo.
Iš tiesų su sąlyga, kad gautas išankstinis Komisijos pritarimas, dėl tokių susitarimų turi susitarti BEREC ir BEREC biuras su šių trečiųjų šalių kompetentingomis institucijomis, ir dėl šių susitarimų leidimą kartu turi būti davę Reguliuotojų valdyba ir BEREC biuro direktorius, kaip matyti iš Reglamento 2018/1971 9 straipsnio i punkto ir 20 straipsnio 6 dalies m punkto. Todėl Komisija negali turėti kompetencijos vienašališkai sudaryti tokio pobūdžio susitarimų.
Tuo remiantis darytina išvada, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 77 ir 82 punktuose nusprendė, kad kompetencija sudaryti darbo susitarimus, taikytinus trečiųjų šalių NRI dalyvavimui BEREC veikloje, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą, vienašališkai priklauso Komisijai remiantis ESS 17 straipsniu.
Vis dėlto atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 123 punkte, reikia atmesti Ispanijos Karalystės argumentus, kad kompetencija priimti sprendimą dėl Kosovo NRI dalyvavimo BEREC veikloje tenka Tarybai, su sąlyga, kad gautas Komisijos pritarimas.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą. Tačiau reikia pripažinti penktąjį apeliacinio skundo pagrindą pagrįstu ir atitinkamai panaikinti skundžiamą sprendimą.
Dėl ieškinio Bendrajame Teisme
Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmos pastraipos antrą sakinį Teisingumo Teismas, panaikindamas Bendrojo Teismo sprendimą, gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jeigu toje bylos stadijoje tai galima padaryti.
Būtent tokia situacija susiklostė šioje byloje.
Kaip nurodyta šio sprendimo 22 punkte, Ispanijos Karalystė savo ieškinį pirmojoje instancijoje grindė trimis ieškinio pagrindais.
Kaip trečiąjį pagrindą pirmojoje instancijoje Ispanijos Karalystė nurodė, kad ginčijamu sprendimu pažeistas Reglamento 2018/1971 35 straipsnis, nes Komisija nukrypo nuo minėtoje nuostatoje nustatytos trečiųjų šalių NRI dalyvavimo BEREC veikloje procedūros.
Dėl šio sprendimo 112–124 punktuose nurodytų priežasčių Komisija neturėjo kompetencijos priimti ginčijamo sprendimo. Vadinasi, šis trečiasis ieškinio pagrindas turi būti pripažintas pagrįstu, nesant reikalo nagrinėti kitų pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio pagrindų.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia patenkinti Ispanijos Karalystės reikalavimus ir panaikinti ginčijamą sprendimą.
Dėl ginčijamo sprendimo padarinių palikimo galioti
Primintina, kad pagal SESV 264 straipsnio antrą pastraipą Teisingumo Teismas gali, jei mano, kad tai reikalinga, nurodyti, kurie panaikinto akto padariniai turi būti laikomi galutiniais.
Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad, atsižvelgiant į su teisiniu saugumu susijusius motyvus, tokio akto padariniai gali būti palikti galioti, be kita ko, jeigu jo panaikinimo įsigaliojimas nedelsiant lemtų dideles neigiamas pasekmes atitinkamiems asmenims ir jei ginčijamo akto teisėtumas ginčijamas ne dėl jo tikslo ar turinio, bet dėl jo rengėjo kompetencijos nebuvimo ar esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimo (2021 m. liepos 15 d. Sprendimo Komisija / Landesbank Baden-Württemberg ir BPV,
C‑584/20 P ir C‑621/20 P
,
EU:C:2021:601
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šioje byloje ginčijamas sprendimas buvo panaikintas dėl jo rengėjo, t. y. Komisijos, kompetencijos nebuvimo.
Dėl būtinybės sudaryti Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nurodytus trečiųjų šalių NRI susitarimus, be kita ko, dėl finansinių įnašų ir į BEREC biurą skiriamų darbuotojų, ginčijamo sprendimo panaikinimas gali pakenkti Kosovo NRI dalyvavimui BEREC veikloje, jeigu nebūtų palikti galioti jo padariniai, kol jis bus pakeistas nauju aktu.
Šiomis aplinkybėmis reikia palikti galioti ginčijamo sprendimo padarinius, kol per protingą terminą, kuris negali viršyti šešių mėnesių nuo šio sprendimo paskelbimo dienos, įsigalios galimi nauji darbo susitarimai, sudaryti pagal Reglamento 2018/1971 35 straipsnio 2 dalį tarp BEREC, BEREC biuro ir Kosovo NRI.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikytiną apeliaciniam procesui pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi Ispanijos Karalystė reikalavo priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, o ši pralaimėjo bylą, iš Komisijos reikia priteisti bylinėjimosi išlaidas, susijusias su šiuo apeliaciniu skundu ir procesu pirmojoje instancijoje.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
Panaikinti 2020 m. rugsėjo 23 d. Bendrojo Teismo sprendimą Ispanija / Komisija (
T‑370/19
,
EU:T:2020:440
).

2.
Panaikinti 2019 m. kovo 18 d. Komisijos sprendimą dėl Kosovo nacionalinės reguliavimo institucijos dalyvavimo Europos elektroninių ryšių reguliuotojų institucijos veikloje.

3.
Palikti galioti 2019 m. kovo 18 d. Komisijos sprendimo dėl Kosovo nacionalinės reguliavimo institucijos dalyvavimo Europos elektroninių ryšių reguliuotojų institucijos veikloje padarinius, kol per protingą terminą, kuris negali viršyti šešių mėnesių nuo šio Teisingumo Teismo sprendimo paskelbimo dienos, įsigalios galimi nauji darbo susitarimai, sudaryti pagal 2018 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2018/1971, kuriuo įsteigiama Europos elektroninių ryšių reguliuotojų institucija (BEREC) ir BEREC paramos agentūra (BEREC biuras), iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) 2015/2120 ir panaikinamas Reglamentas (EB) Nr. 1211/2009, 35 straipsnio 2 dalį tarp Europos elektroninių ryšių reguliuotojų institucijos (BEREC), BEREC paramos agentūros (BEREC biuro) ir Kosovo nacionalinės reguliavimo institucijos.

4.
Europos Komisija padengia savo ir Ispanijos Karalystės patirtas bylinėjimosi išlaidas, susijusias su šiuo apeliaciniu skundu ir procesu Europos Sąjungos Bendrajame Teisme.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: ispanų.