CELEX: 62017CJ0060
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Smernica 2001/23/ES
Článok 1 ods. 1
Prevod podniku
Článok 3 ods. 1
Zachovanie práv zamestnancov
Prechod práv a povinností vyplývajúcich z pracovných zmlúv, uskutočnený na základe ustanovení kolektívnej zmluvy
Kolektívna zmluva vylučujúca spoločnú a nerozdielnu zodpovednosť prevádzateľa a nadobúdateľa podniku za záväzky, vrátane záväzkov z pracovnej zmluvy súvisiacich s odmeňovaním, ktoré vznikli pred prevodom tohto podniku

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 1 a článku 3 ods. 1 smernice Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov (
Ú. v. ES L 82, 2001, s. 16
; Mim. vyd. 05/004, s. 98).
Tento návrh bol predlžený v rámci sporu medzi pánom Ángelom Somozom Hermom a spoločnosťou Ilunión Seguridad SA na jednej strane a spoločnosťou Esabe Vigilancia SA a Fondo de Garantía Salarial (Fogasa) na druhej strane, ktorého predmetom je vyplatenie dlhovanej mzdy a dávok doplnkového sociálneho zabezpečenia za roky 2010 až 2012 pánovi Somozovi Hermovi.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2001/23 predstavuje kodifikáciu smernice Rady 77/187/ES zo 14. februára 1977 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov (
Ú. v. ES L 61, 1977, s. 26
), zmenenej smernicou Rady 98/50/ES z 29. júna 1998 (
Ú. v. ES L 201, 1998, s. 88
).
Odôvodnenie 3 smernice 2001/23 znie:
„Je potrebné zabezpečiť ochranu zamestnancov pre prípad zmeny zamestnávateľa, najmä postarať sa o to, aby ich práva boli zachované.“
Odôvodnenie 8 tejto smernice uvádza:
„Úvahy o právnej bezpečnosti a transparentnosti si vyžiadali, aby bola objasnená právna koncepcia prevodu z hľadiska precedenčného práva [z hľadiska judikatúry –
neoficiálny preklad
] Súdneho dvora. Toto objasnenie však nezmenilo rozsah pôsobnosti smernice 77/187/EHS, ako ju interpretoval Súdny dvor.“
Článok 1 ods. 1 písm. a) a b) smernice 2001/23 stanovuje:
„a)
Táto smernica sa vzťahuje na každý prevod podnikov, závodov alebo časť podniku alebo závodu na iného zamestnávateľa v dôsledku právneho prevodu alebo zlúčenia.
b)
Podľa písmena a) a nasledujúcich ustanovení tohto článku prevod v zmysle tejto smernice je, keď ide o prevod hospodárskeho subjektu, ktorý si ponecháva svoju identitu v zmysle organizovaného zoskupenia zdrojov, ktorého cieľom je vykonávať hospodársku činnosť, bez ohľadu na to, či je táto činnosť hlavná alebo doplnková.“
Podľa článku 3 smernice 2001/23:
„1.   Práva a povinnosti prevádzateľa vyplývajúce z pracovnej zmluvy alebo z pracovnoprávneho vzťahu, ktorý existoval ku dňu prevodu, sa z dôvodu tohto prevodu prevedú na nadobúdateľa.
Členské štáty môžu ustanoviť, že po dni prevodu bude popri nadobúdateľovi aj prevádzajúci spoločne a každý zvlášť [spoločne a nerozdielne –
neoficiálny preklad
] zodpovedný za záväzky, ktoré vznikli pred dňom prevodu na základe pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu existujúcich v deň prevodu.
…
3.   Po prevode nadobúdateľ naďalej dodržiava podmienky dohodnuté v každej kolektívnej zmluve za tých istých podmienok, ktoré platili pre prevádzateľa podľa danej zmluvy, až do dňa ukončenia alebo uplynutia kolektívnej zmluvy, alebo nadobudnutia platnosti, alebo uplatnenia inej kolektívnej zmluvy.
Členské štáty môžu obmedziť obdobie dodržiavania týchto podmienok s výhradou, že nebude kratšie ako jeden rok.
a)
Pokiaľ členské štáty neupravia inak, odseky 1 [a] 3 neplatia vo vzťahu k zamestnaneckým právam na dávky v starobe, invalidite alebo pozostalostné dávky podľa doplnkových podnikových alebo medzipodnikových dôchodkových systémov, ktoré nie sú súčasťou zákonných systémov sociálneho zabezpečenia v členských štátoch.
b)
Aj v prípade, že nezabezpečia v súlade s písmenom a), aby odseky 1 a 3 platili na tieto práva, členské štáty prijmú potrebné opatrenia na ochranu záujmov zamestnancov a osôb, ktoré už nie sú zamestnané v závodu prevádzateľa v čase prevodu, pokiaľ ide o práva, z ktorých im vyplýva okamžitý alebo budúci nárok na dávky v starobe, vrátane pozostalostných dávok na základe doplnkových systémov uvedených v písmene a).“
Článok 8 tej istej smernice stanovuje:
„Táto smernica nemá vplyv na právo členských štátov uplatňovať alebo prijímať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia, ktoré sú pre zamestnancov výhodnejšie, alebo podporovať, alebo povoľovať uzatváranie kolektívnych zmlúv alebo zmlúv medzi sociálnymi partnermi, ktoré sú pre zamestnancov výhodnejšie.“
Španielske právo
Pravidlá, ktoré sa vzťahujú na zamestnancov v prípade prevodu hospodárskych subjektov, sú upravené v Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (kráľovsky legislatívny dekrét č. 1/1995, ktorým sa schvaľuje prepracované znenie Zákonníka práce) z 24. marca 1995 (BOE č. 75 z 29. marca 1995, s. 9654), v znení zákona č. 12/2001 z 9. júla 2001 (BOE č. 164 z 10. júla 2001, s. 24890, ďalej len „Zákonník práce“).
Článok 44 Zákonníka práce stanovuje:
„1.   „Prevod podniku, prevádzkarne alebo samostatnej výrobnej jednotky tohto podniku sám osebe nespôsobuje zánik pracovnoprávneho vzťahu; na nového zamestnávateľa prechádzajú práva a povinnosti predchádzajúceho zamestnávateľa vyplývajúce z pracovnej zmluvy a sociálneho zabezpečenia, vrátane záväzkov súvisiacich s dôchodkovým poistením za podmienok stanovených v osobitnej právnej úprave a vo všeobecnosti všetky záväzky v oblasti doplnkového sociálneho zabezpečenia, ktoré na seba prevzal prevádzateľ podniku.
2.   Na účely tohto článku sa za prevod podniku považuje prevod hospodárskeho subjektu, ktorý si ponecháva svoju identitu v zmysle organizovaného zoskupenia zdrojov, ktorého cieľom je vykonávať hospodársku činnosť bez ohľadu na to, či je táto činnosť hlavná, alebo doplnková.
3.   Bez toho, aby tým boli dotknuté ustanovenia právnych predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia, prevádzateľ a nadobúdateľ budú pri prevodoch, ktoré sa uskutočnia úkonmi medzi živými osobami, spoločne a nerozdielne zodpovední počas troch rokov za záväzky vyplývajúce z pracovnej zmluvy, ktoré vznikli pred prevodom a ktoré neboli splnené.“
Článok 14 Convenio colectivo estatal de las empresas de seguridad (celoštátna kolektívna zmluva pre podniky v oblasti bezpečnostných služieb, BOE č. 99, z 25. apríla 2013, s. 31668, ďalej len „kolektívna zmluva pre podniky v oblasti bezpečnostných služieb“) stanovuje:
„S ohľadom na vlastnosti a na osobitné okolnosti činnosti, ktoré si vyžadujú mobilitu pracovníkov medzi pracovnými miestami, cieľom tohto ustanovenia je zabezpečiť stabilitu zamestnania pracovníkov v tejto oblasti, avšak nie stabilitu pracovného miesta, na základe vykonávacích predpisov, ktoré sa vzťahujú na služby stráženia objektov, bezpečnostné systémy, osobnú ochranu a služby ochrany osôb v teréne:
A)
Vykonávacie predpisy.
Ak podnik ukončí poskytovanie objednaných služieb zákazníkom z verejnej alebo súkromnej sféry v dôsledku vypovedania zmluvy o poskytovaní služieb z akéhokoľvek dôvodu, nový dodávateľský podnik je v každom prípade povinný prevziať záväzky zo zmlúv uzavretých so zamestnancami vyčlenenými na plnenie predmetnej zákazky a zaradených na miesto plnenia zákazky, a to bez ohľadu na druh zmluvného vzťahu zamestnancov alebo pracovné zaradenie za predpokladu, že sa preukáže minimálny počet skutočne odpracovaných rokov zamestnancov vyčlenených na poskytovanie služby, ktorá je predmetom prechodu práv a povinností, v dĺžke sedem mesiacov predchádzajúcich dátumu, v ktorom došlo k prechodu práv a povinností zo zmluvy, pričom toto obdobie zahŕňa obdobia povolenej neprítomnosti zamestnanca prijatej služby, ktoré sú stanovené v článkoch 45, 46 a 50 tejto kolektívnej zmluvy, situácie dočasnej pracovnej neschopnosti a pozastavenia vykonávania práce z disciplinárnych dôvodov bez ohľadu na príčinu, s výnimkou neplatených dovoleniek upravených v článku 48, okrem pracovníkov zamestnaných na vykonávanie určitej úlohy alebo určitej služby.
…
B)
Povinnosti podnikov, ktoré prestali poskytovať služby, a dodávateľského podniku.
B.1
Podnik, ktorý prestal byť dodávateľom: podnik, ktorý prestal poskytovať služby:
…
3.   Ako jediný a výlučne povinný musí zabezpečiť:
a)
úhradu platieb a príspevkov na základe vykonaných prác až do skončenia poskytovania služieb, ako aj
b)
úhradu všetkých záväzkov, vrátane platenej dovolenky, keďže prechod práv a záväzkov predstavuje pre nový dodávateľský podnik výlučne povinnosť zachovať pracovné miesta dotknutých zamestnancov.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Pán Somoza Hermo vykonával prácu strážnika v spoločnosti Esabe Vigilancia, ktorá ako dodávateľský podnik zabezpečovala služby stráženia objektov v Museo de las Peregrinaciones de Santiago de Compostela (Múzeum pútnikov v Santiagu de Compostela, Španielsko), ktoré podlieha Consellería de Cultura, de la Xunta de Galicia (Ministerstvo kultúry Galície, Španielsko).
Dňa 16. októbra 2012 boli uvedené služby stráženia objektov zadané spoločnosti Vigilancia Integrada SA (ďalej len „VINSA“) (v súčasnosti Ilunión Seguridad), ktorá od uvedeného dátumu prevzala záväzky z pracovnoprávnych vzťahov, ktoré mal predchádzajúci dodávateľ uvedenej služby voči zamestnancom, medzi nimi aj voči pánovi Samozovi Hermovi.
V tejto súvislosti VINSA informovala pána Somozu Herma, že v súlade s kolektívnou zmluvou pre podniky v oblasti bezpečnostných služieb dlhovaná mzda a dávky doplnkového sociálneho zabezpečenia, priznané spoločnosťou Esabe Vigilancia za roky 2010 až 2012, ktoré mu majú byť ešte vyplatené, má uhradiť táto spoločnosť.
Keďže obidve tieto spoločnosti odmietli vyplatiť žiadané sumy, podal pán Somoza Hermo na Juzgado de lo social n
o
3 de Santiago de Compostela (Pracovný súd č. 3 Santiago de Compostela, Španielsko) žalobu na zaplatenie týchto súm.
Uvedený súd čiastočne vyhovel tejto žalobe a uložil spoločnostiam Esabe Vigilancia a VINSA povinnosť zaplatiť spoločne a nerozdielne dlhované sumy, ktoré nepovažoval za premlčané na základe článku 44 ods. 1 Zákonníka práce.
VINSA podala proti rozsudku uvedeného súdu odvolanie na Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Vyšší súd Galície, Španielsko), v ktorom uviedla, že uplatniteľným nie je článok 44 Zákonníka práce, ale článok 14 kolektívnej zmluvy pre podniky v oblasti bezpečnostných služieb, ktorý zaväzuje dodávateľský podnik k prevzatiu práv a povinností prevádzateľa vyplývajúcich z pracovnej zmluvy. Tvrdí, že toto prevzatie práv a povinností vyplývajúcich z pracovnej zmluvy ju zaväzuje výlučne iba k prevzatiu práv a povinností z pracovnej zmluvy od dátumu zadania zákazky, pričom je oslobodená od povinností pred týmto dátumom.
Takisto pán Somoza Hermo podal proti uvedenému rozsudku odvolanie na Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Vyšší súd Galície), ktoré sa týkalo zamietnutých návrhov na zaplatenie dlhovaných miezd.
Vnútroštátny súd pripomína, že Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko) v rozsudku zo 7. apríla 2016 rozhodol, že predmetom článku 14 kolektívnej zmluvy pre podniky v oblasti bezpečnostných služieb je prechod práv a povinností medzi dvoma podnikmi poskytujúcimi súkromné bezpečnostné služby z hľadiska času. Tento prechod zahŕňa povinné prevzatie zamestnancov bývalého podniku nadobúdateľom.
Takýmto spôsobom podľa uvedeného rozsudku v prípadoch nadväzujúcich zmlúv nedochádza k prechodu práv a povinností v zmysle článku 44 Zákonníka práce, ak nedošlo k prevodu aktív alebo k prevodu zamestnancov v tých odvetviach, v ktorých je činnosť založená predovšetkým na pracovnej sile. V týchto prípadoch preto k prechodu práv a povinností dochádza na základe platnej kolektívnej zmluvy. Prebratie zamestnancov bývalého podniku preto nezodpovedá prípadu, keď sú zamestnanci prevedení preto, lebo nový zmluvný dodávateľ dobrovoľne prevezme väčšinu zamestnancov, ktorí poskytovali dotknuté služby. Naopak, v týchto prípadoch je prevod zamestnancov výsledkom splnenia ustanovení platnej kolektívnej zmluvy. Nový zmluvný dodávateľ by totiž na vykonávanie dotknutých služieb mohol vyčleniť svojich vlastných zamestnancov, avšak na základe ustanovení kolektívnej zmluvy je povinný prevziať zamestnancov, ktorí boli poverení vykonávaním týchto služieb predchádzajúcim zmluvným dodávateľom.
Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko) usúdil, že judikatúra Súdneho dvora uvedená v rozsudku z 24. januára 2002, Temco (
C‑51/00
,
EU:C:2002:48
), nebráni tomuto záveru, keďže prechod práv a povinností upravený kolektívnou zmluvou pre podniky v oblasti bezpečnostných služieb nevyplýva zo situácie patriacej do pôsobnosti smernice 2001/23 alebo článku 44 Zákonníka práce. Vzťah medzi článkom 44 Zákonníka práce a článkom 14 kolektívnej zmluvy pre podniky v oblasti bezpečnostných služieb je totiž vzťahom komplementarity alebo nekonfliktnej koexistencie, keďže pravidlá kolektívnej zmluvy, ktoré upravujú odlišnú realitu, tento vzťah vylepšujú uplatňovaním jedného z účinkov, ktoré zákonná úprava ustanovila pre vlastnú oblasť pôsobnosti.
Vnútroštátny súd sa preto v podstate pýta, či v rámci činnosti založenej prevažne na pracovnej sile prechod práv a povinností medzi podnikmi, ku ktorému došlo na základe prevzatia zmluvy o poskytovaní služieb podľa kolektívnej zmluvy, ktorá stanovuje, že nadobúdajúci podnik je povinný prevziať zamestnancov predchádzajúceho dodávateľa, patrí do pôsobnosti smernice 2001/23. Ak je to tak, potom sa vnútroštátny súd ďalej pýta, či ustanovenie platnej kolektívnej zmluvy, ktoré vylučuje spoločnú a nerozdielnu zodpovednosť prevádzateľa a nadobúdateľa, pokiaľ ide o dodržovanie zmluvných záväzkov vzniknutých z pracovných zmlúv pred dátumom prevodu predmetných služieb, je v súlade s článkom 3 ods. 1 tejto smernice.
Za týchto podmienok Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Vyšší súd Galície) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Uplatňuje sa článok 1 ods. 1 smernice… 2001/23…, ak spoločnosť ukončí poskytovanie služieb objednaných zákazníkom z dôvodu vypovedania zmluvy o poskytovaní služieb, pri ktorých je činnosť založená predovšetkým na pracovnej sile (stráženie priestorov) a nový poskytovateľ služieb preberá podstatnú časť zamestnancov poverených vykonaním uvedenej služby, ak sa prechod práv a povinností vyplývajúcich z pracovných zmlúv uskutoční na základe požiadavky dohodnutej v kolektívnej zmluve [pre podniky v oblasti bezpečnostných služieb]?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, ak právne predpisy členského štátu prijaté na prebratie smernice stanovili podľa článku 3 ods. 1 smernice 2001/23/ES, že po dátume prevodu prevádzateľ a nadobúdateľ spoločne a nerozdielne zodpovedajú za záväzky, vrátane záväzkov súvisiacich s odmeňovaním, ktoré vznikli pred prevodom, vyplývajúcich z pracovných zmlúv existujúcich v čase prevodu, je v súlade s citovaným článkom smernice výklad, podľa ktorého sa spoločná a nerozdielna zodpovednosť za predchádzajúce záväzky neuplatňuje, ak k prebratiu podstatnej časti pracovnej sily novým poskytovateľom služieb došlo na základe požiadavky kolektívnej zmluvy [pre podniky v oblasti bezpečnostných služieb] a uvedená kolektívna zmluva vo svojom znení vylučuje túto spoločnú a nerozdielnu zodpovednosť za záväzky z doby pred prevodom?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 1 ods. 1 smernice 2001/23 vykladať v tom zmysle, že táto smernica sa uplatňuje na situáciu, v ktorej zadávateľ zákazky vypovedal zmluvu o poskytovaní služieb stráženia objektov uzatvorenú s určitým podnikom a na účely poskytovania týchto služieb uzatvoril novú zmluvu s iným podnikom, ktorý prevzal na základe kolektívnej zmluvy podstatnú časť pracovníkov, čo do počtu a kompetencií, ktorých prvý podnik vyčlenil na poskytovanie uvedených služieb, pokiaľ dotknutá činnosť je prevažne založená na pracovnej sile.
Podľa článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 2001/23 sa táto smernica vzťahuje na každý prevod podnikov, závodov alebo časti podniku alebo závodu na iného zamestnávateľa v dôsledku právneho prevodu alebo zlúčenia.
V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry vyplýva, že dosah uvedeného ustanovenia nemožno posudzovať len na základe doslovného výkladu. Z dôvodu rozdielov medzi jazykovými verziami tejto smernice, ako aj odlišností medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami, pokiaľ ide o pojem právny prevod, Súdny dvor vyložil tento pojem dostatočne pružne, aby zodpovedal cieľu smernice vyplývajúcemu z jej odôvodnenia 3, ktorým je ochrana zamestnancov v prípade zmeny majiteľa podniku (rozsudok z 20. januára 2011, CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
a citovaná judikatúra).
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora totiž pôsobnosť smernice 2001/23 zahŕňa všetky prípady zmeny v rámci zmluvných vzťahov fyzickej alebo právnickej osoby zodpovednej za prevádzku podniku, ktorá preberá záväzky zamestnávateľa voči zamestnancom podniku. Na to, aby sa uplatňovala smernica 2001/23, teda nie je nevyhnutné, aby existovali priame zmluvné vzťahy medzi prevádzateľom a nadobúdateľom, keďže prevod sa môže uskutočniť prostredníctvom tretej osoby (rozsudok z 19. októbra 2017, Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, bod
a citovaná judikatúra).
Z toho vyplýva, že neexistencia zmluvného vzťahu medzi dvomi podnikmi, ktorým bolo po sebe zverené predmetné stráženie objektov, nemá vplyv na otázku, či sa smernica 2001/23 uplatňuje alebo neuplatňuje na situáciu, o akú ide vo veci samej (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. októbra 2017, Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, bod
).
Takisto treba pripomenúť, že na to, aby sa uplatnila smernica 2001/23, sa podľa jej článku 1 ods. 1 písm. b) sa prevod musí týkať „hospodárskeho subjektu, ktorý si ponecháva svoju identitu v zmysle organizovaného zoskupenia zdrojov, ktorého cieľom je vykonávať hospodársku činnosť bez ohľadu na to, či je táto činnosť hlavná, alebo doplnková“.
Na účely určenia, či je táto podmienka skutočne splnená, je potrebné vziať do úvahy všetky skutkové okolnosti charakteristické pre danú transakciu, medzi ktoré patrí najmä typ daného podniku alebo danej prevádzkarne, skutočnosť, či dochádza k prevodu hmotného majetku, ako sú budovy a hnuteľné veci, hodnota nehmotného majetku v čase prevodu, skutočnosť, či dochádza k prevodu väčšiny zamestnancov na nového zamestnávateľa a či dochádza k prevodu zákazníkov, ako aj miera podobnosti činností vykonávaných pred prevodom a po ňom a dĺžka prípadného pozastavenia týchto činností. Tieto skutočnosti sa musia posúdiť v rámci celkového hodnotenia okolností konkrétneho prípadu a v dôsledku toho sa nemôžu posudzovať izolovane (rozsudok z 19. októbra 2017, Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, bod
a citovaná judikatúra).
Súdny dvor predovšetkým zdôraznil, že vnútroštátny súd musí pri posudzovaní skutkových okolností charakteristických pre danú transakciu vziať do úvahy najmä typ podniku alebo závodu, o ktorý ide (rozsudky z 26. novembra 2015, Aira Pascual a Algeposa Terminales Ferroviarios,
C‑509/14
,
EU:C:2015:781
, bod
, ako aj z 19. októbra 2017, Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, bod
).
Z toho vyplýva, že význam, ktorý sa má priznať jednotlivým kritériám existencie prevodu v zmysle smernice 2001/23, sa nevyhnutne mení v závislosti od vykonávanej činnosti a výrobných alebo prevádzkových metód používaných v dotknutom podniku, závode alebo dotknutej časti závodu (rozsudok z 19. októbra 2017, Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, bod
a citovaná judikatúra).
Súdny dvor už v minulosti uviedol, že hospodársky subjekt môže fungovať v určitých odvetviach bez významnejšieho hmotného alebo nehmotného majetku, v dôsledku čoho zachovanie identity takého subjektu po uskutočnení transakcie, ktorej je predmetom, nemôže už zo svojej podstaty závisieť od prevodu takéhoto majetku (rozsudok z 20. januára 2011, CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
a citovaná judikatúra).
Súdny dvor preto rozhodol, že vzhľadom na to, že v niektorých odvetviach, ktorých činnosť je založená najmä na pracovnej sile, môže skupina zamestnancov vykonávajúcich trvalo spoločnú činnosť predstavovať hospodársky subjekt, tento subjekt je spôsobilý zachovať si identitu aj po prevode, pokiaľ sa nový zamestnávateľ neuspokojí s pokračovaním v dotknutej činnosti, ale preberie aj podstatnú časť pracovnej sily, čo do počtu a kompetencií, ktorú jeho predchodca vyčlenil osobitne na túto činnosť. V takom prípade totiž nový zamestnávateľ získa organizovaný súbor prostriedkov, ktoré mu umožnia trvale pokračovať v činnostiach alebo v časti činností prevádzajúceho podniku (rozsudok z 20. januára 2011, CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
a citovaná judikatúra).
Činnosť spočívajúca v strážení múzea, akou je činnosť dotknutá v prejednávanej veci, ktorá si nevyžaduje využívanie osobitných majetkových zložiek, môže byť považovaná za činnosť založenú prevažne na pracovnej sile, v dôsledku čoho môže skupina zamestnancov vykonávajúcich trvalo spoločnú činnosť stráženia objektov zodpovedať pri neexistencii iných výrobných prostriedkov hospodárskemu subjektu. Ešte je však potrebné, aby sa identita tohto hospodárskeho subjektu zachovala aj po uskutočnení dotknutej transakcie (pozri analogicky rozsudok z 20. januára 2011, CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
).
V tejto súvislosti z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že VINSA na účely vykonávania činnosti stráženia múzea pútnikov v Santiagu de Compostela, pôvodne zverenej spoločnosti Esabe Vigilancia, prevzala pracovníkov, ktorých Esabe Vigilancia pôvodne vyčlenila na túto činnosť.
Z toho vyplýva, že identita hospodárskeho subjektu, akou je identita vo veci samej, ktorá je založená prevažne na pracovnej sile, môže byť zachovaná, pokiaľ podstatná časť zamestnancov tohto subjektu je prevzatá predpokladaným nadobúdateľom.
Okrem toho, ak španielska vláda vo svojich písomných pripomienkach tvrdí, že povinnosť prevziať zamestnancov spoločnosti Esabe Vigilancia bola uložená spoločnosti VINSA kolektívnou zmluvou, táto okolnosť v každom prípade nemá vplyv na skutočnosť, že prevod sa týka hospodárskeho subjektu. Navyše je potrebné zdôrazniť, že cieľ sledovaný kolektívnou zmluvou pre podniky v oblasti bezpečnostných služieb je ten istý ako cieľ sledovaný smernicou 2001/23 a že táto kolektívna zmluva výslovne upravuje, pokiaľ ide o prevzatie časti zamestnancov, prípad opätovného zadania služieb, akým je poskytovanie služieb v prejednávanej veci (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. januára 2002, Temco,
C‑51/00
,
EU:C:2002:48
, bod
).
V dôsledku toho je potrebné na prvú otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 1 smernice 2001/23 sa má vykladať v tom zmysle, že táto smernica sa uplatňuje na situáciu, v ktorej zadávateľ zákazky vypovedal zmluvu o poskytovaní služieb stráženia objektov uzatvorenú s určitým podnikom a uzatvoril na účely poskytovania týchto služieb novú zmluvu s iným podnikom, ktorý prevzal na základe kolektívnej zmluvy podstatnú časť pracovníkov, čo do počtu a kompetencií, ktorých prvý podnik vyčlenil na poskytovanie uvedených služieb, pokiaľ je transakcia spojená s prevodom hospodárskeho subjektu medzi oboma dotknutými podnikmi.
O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny sú v podstate pýta, či sa článok 3 ods. 1 druhý pododsek smernice 2001/23/ES má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby na základe kolektívnej zmluvy bola vylúčená spoločná a nerozdielna zodpovednosť prevádzateľa a nadobúdateľa dotknutého hospodárskeho subjektu za záväzky, vrátane záväzkov súvisiacich s odmeňovaním, ktoré vznikli z pracovných zmlúv pred prevodom tohto subjektu.
Článok 3 ods. 1 prvý pododsek smernice 2001/23 stanovuje zásadu, podľa ktorej sa práva a povinnosti prevádzateľa vyplývajúce z pracovnej zmluvy alebo z pracovnoprávneho vzťahu, ktorý existoval ku dňu prevodu, prevedú na nadobúdateľa. Druhý pododsek uvedeného článku 3 ods. 1 stanovuje, že členské štáty môžu ustanoviť, že po dni prevodu budú nadobúdateľ a prevádzateľ spoločne a nerozdielne zodpovední za záväzky, ktoré vznikli pred dňom prevodu na základe pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu existujúcich v deň prevodu.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania v tejto súvislosti vyplýva, že článok 44 ods. 3 Zákonníka práce stanovuje, že prevádzateľ a nadobúdateľ budú pri prevodoch, ktoré sa uskutočnia úkonmi medzi živými osobami, spoločne a nerozdielne zodpovední počas troch rokov za záväzky vyplývajúce z pracovnej zmluvy, ktoré vznikli pred prevodom a ktoré neboli splnené. Kolektívna zmluva pre podniky v oblasti bezpečnostných služieb nestanovuje takúto solidárnu zodpovednosť.
Španielska vláda vo svojich písomných pripomienkach uvádza, že druhá prejudiciálna otázka nespadá do právomoci Súdneho dvora. Prostredníctvom formulácie použitej vnútroštátnym súdom totiž táto otázka vyzýva Súdny dvor nie k výkladu článku 3 ods. 1 druhého pododseku smernice 2001/23, ale k vydaniu rozhodnutia o vzájomnom súlade medzi niektorými ustanoveniami vnútroštátneho práva. Súdny dvor pritom nemá právomoc rozhodovať o súlade takýchto ustanovení.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa právomoc Súdneho dvora obmedzuje iba na skúmanie ustanovení práva Únie. Preskúmanie dosahu vnútroštátnych ustanovení a spôsobu, akým majú byť uplatňované, prináleží vnútroštátnemu súdu (uznesenie z 23. mája 2011, Rossius a Collard,
C‑267/10 a C‑268/10
, neuverejnené,
EU:C:2011:332
, bod
).
V prejednávanej veci je s ohľadom na znenie uvedenej otázky potrebné vychádzať z toho, že táto otázka sa v skutočnosti týka preskúmania zlučiteľnosti ustanovení kolektívnej zmluvy s vnútroštátnym predpisom. Takéto skúmanie, ktoré vyžaduje posúdenie hierarchie noriem vnútroštátneho práva, nespadá do právomoci Súdneho dvora.
Z toho vyplýva, že Súdny dvor nemá právomoc odpovedať na druhú otázku, ktorú položil Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Vyšší súd Galície).
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) rozhodol takto:

1.
Článok 1 ods. 1 smernice Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov sa má vykladať v tom zmysle, že táto smernica sa uplatňuje na situáciu, v ktorej zadávateľ zákazky vypovedal zmluvu o poskytovaní služieb stráženia objektov uzatvorenú s určitým podnikom a uzatvoril na účely poskytovania týchto služieb novú zmluvu s iným podnikom, ktorý prevzal na základe kolektívnej zmluvy podstatnú časť pracovníkov, čo do počtu a kompetencií, ktorých prvý podnik vyčlenil na poskytovanie uvedených služieb, pokiaľ je transakcia spojená s prevodom hospodárskeho subjektu medzi oboma dotknutými podnikmi.

2.
Súdny dvor Európskej únie nemá právomoc odpovedať na druhú otázku, ktorú položil Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Vyšší súd Galície, Španielsko) rozhodnutím z 30. decembra 2016.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: španielčina.