CELEX: 62018CJ0295
Trimitere preliminară
Servicii de plată în cadrul pieței interne
Directiva 2007/64/CE
Articolele 2 și 58
Domeniu de aplicare
Utilizator al serviciilor de plată
Noțiune
Executarea unui ordin de plată emis de un terț cu privire la un cont care nu îi aparține
Lipsa autorizației titularului contului debitat
Operațiune de plată neautorizată

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 2 și 58 din Directiva 2007/64/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 noiembrie 2007 privind serviciile de plată în cadrul pieței interne, de modificare a Directivelor 97/7/CE, 2002/65/CE, 2005/60/CE și 2006/48/CE și de abrogare a Directivei 97/5/CE (
JO 2007, L 319, p. 1
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Mediterranean Shipping Company (Portugalia) – Agentes de Navegação SA (denumită în continuare „MSC”), pe de o parte, și Banco Comercial Português SA (denumită în continuare „banca BCP”), pe de altă parte, în legătură cu rambursarea anumitor sume debitate din contul MSC fără ca aceasta să își fi dat acordul în acest sens.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2007/64 a fost abrogată și înlocuită, cu efect de la 13 ianuarie 2018, de Directiva (UE) 2015/2366 a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2015 privind serviciile de plată în cadrul pieței interne, de modificare a Directivelor 2002/65/CE, 2009/110/CE și 2013/36/UE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 și de abrogare a Directivei 2007/64/CE (
JO 2015, L 337, p. 35
). Totuși, ținând seama de data faptelor din cauză, litigiul principal rămâne guvernat de Directiva 2007/64.
Considerentele (3), (4), (24), (31) și (35) ale Directivei 2007/64 enunțau:
„(3)
Diverse acte [ale Uniunii Europene] au fost deja adoptate în […] domeniu[l piețelor serviciilor de plată ale statelor membre], […] Aceste măsuri continuă să fie insuficiente. Existența simultană a unor dispoziții naționale și a unui cadru [al Uniunii] incomplet duce la confuzie și la o lipsă de securitate juridică.
(4)
Prin urmare, este esențial să se instituie la nivel[ul Uniunii] un cadru juridic modern și coerent pentru serviciile de plată […] care să fie neutru, astfel încât să garanteze condiții concurențiale egale pentru toate sistemele de plăți, pentru a păstra posibilitatea consumatorului de a alege, ceea ce, în comparație cu sistemele naționale actuale, ar trebui să reprezinte un mare pas înainte din punctul de vedere al costurilor consumatorului, al siguranței și al eficienței.
[…]
(24)
În practică, contractele‑cadru și operațiunile de plată reglementate de acestea sunt mult mai des întâlnite și mai importante din punct de vedere economic decât operațiunile de plată singulară. Dacă există un cont de plăți sau un instrument de plată specific, este necesar un contract‑cadru. […]
[…]
(31)
Pentru a reduce riscurile și consecințele operațiunilor de plată executate în mod neautorizat sau incorect, utilizatorul serviciilor de plată ar trebui să informeze în cel mai scurt timp prestatorul de servicii de plată asupra oricărei contestații cu privire la operațiuni de plată presupuse a fi neautorizate sau a fi fost executate incorect, cu condiția ca prestatorul de servicii de plată să‑și fi îndeplinit obligațiile în materie de informare în temeiul prezentei directive. […]
[…]
(35)
Ar trebui să se prevadă repartizarea pierderilor în cazul operațiunilor de plată neautorizate. […]”
Articolul 1 alineatul (1) litera (a) din această directivă prevedea:
„Prezenta directivă stabilește normele în conformitate cu care statele membre disting următoarele șase categorii de prestatori de servicii de plată:
(a)
instituțiile de credit […]”
Articolul 2 din directiva menționată prevedea:
„(1)   Prezenta directivă se aplică serviciilor de plată prestate în cadrul [Uniunii]. Cu toate acestea, cu excepția articolului 73, titlurile III și IV din prezenta directivă se aplică doar în cazul în care atât prestatorul de servicii de plată al plătitorului, cât și cel al beneficiarului plății, sau prestatorul de servicii de plată unic al operațiunii de plată, au sediul în [Uniune].
(2)   Titlurile III și IV se aplică serviciilor de plată efectuate în euro sau în moneda oficială a unui stat membru care nu aparține zonei euro.
(3)   Statele membre pot acorda o derogare de la aplicarea parțială sau integrală a dispozițiilor prezentei directive instituțiilor menționate la articolul 2 din Directiva 2006/48/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006 privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit (
JO 2006, L 177, p. 1
, Ediție specială, 06/vol. 9, p. 3)], cu excepția celor menționate la prima și la a doua liniuță din respectivul articol.”
Articolul 3 din aceeași directivă enumera operațiunile și serviciile care erau excluse din domeniul său de aplicare.
Articolul 4 din Directiva 2007/64 prevedea că, în sensul acesteia, se aplicau următoarele definiții:
„[…]
3.
prin «serviciu de plată» se înțelege una dintre activitățile comerciale enumerate în anexă;
[…]
5.
prin «operațiune de plată» se înțelege acțiunea, inițiată de plătitor sau de beneficiarul plății, de a plasa, transfera sau retrage fonduri, indiferent de eventualele obligații subiacente existente între plătitor și beneficiarul plății;
[…]
7.
prin «plătitor» se înțelege persoana fizică sau juridică care este titularul unui cont de plăți și care autorizează un ordin de plată din acel cont de plăți sau, în cazul în care nu este vorba de un cont de plăți, persoana fizică sau juridică care dă un ordin de plată;
8.
prin «beneficiar al plății» se înțelege persoana fizică sau juridică care este destinatarul vizat al fondurilor care au făcut obiectul unei operațiuni de plată;
9.
prin «prestator de servicii de plată» se înțelege entitățile menționate la articolul 1 alineatul (1) […]
10.
prin «utilizator al serviciilor de plată» se înțelege persoana fizică sau juridică care folosește un serviciu de plată în calitate de plătitor, de beneficiar al plății sau în ambele calități;
[…]
14.
prin «cont de plăți» se înțelege un cont deținut în numele unuia sau al mai multor utilizatori ai serviciilor de plată și care este folosit pentru executarea operațiunilor de plată;
[…]
28.
prin «debitare directă» se înțelege un serviciu de plată pentru debitarea contului de plăți al plătitorului, în cazul în care o operațiune de plată este inițiată de beneficiarul plății pe baza consimțământului acordat de către plătitor fie beneficiarului plății, fie prestatorului de servicii de plată al beneficiarului plății sau prestatorului de servicii de plată al plătitorului;
[…]”
Titlul III din această directivă, care cuprindea articolele 30-50 din aceasta, era intitulat „Transparența condițiilor și a cerințelor în materie de informare privind serviciile de plată”. Articolul 42 din directiva menționată, care figura în capitolul 3 din acest titlu, consacrat contractelor‑cadru, preciza informațiile și condițiile care trebuiau transmise utilizatorului serviciilor de plată. Printre acestea se numărau, în conformitate cu punctul 5 litera (d) din acest articol, modalitățile și termenul în care acest utilizator trebuia să informeze prestatorul de servicii de plată în legătură cu orice operațiune neautorizată sau incorect executată, în conformitate cu articolul 58 din aceeași directivă, precum și răspunderea prestatorului de servicii de plată pentru operațiunile de plată neautorizate, în conformitate cu articolul 60 din aceasta. Articolul 37 alineatul (2) din directiva menționată, care figura în capitolul 2 din același titlu, referitor la operațiunile de plată singulară, prevedea o obligație de informare similară atunci când erau în cauză operațiuni de plată singulară.
Titlul IV din Directiva 2007/64, care era compus din articolele 51-83 din aceasta, era intitulat „Drepturi și obligații privind prestarea și utilizarea serviciilor de plată”. Articolul 54 din aceasta, care figura în capitolul 2 din titlul menționat, referitor la autorizarea operațiunilor de plată, era intitulat „Consimțământul și retragerea consimțământului” și prevedea, la alineatele (1) și (2):
„(1)   Statele membre se asigură că o operațiune de plată este considerată autorizată doar în cazul în care plătitorul și‑a exprimat consimțământul referitor la executarea operațiunii de plată. […]
(2)   Consimțământul de a executa o operațiune de plată sau o serie de operațiuni de plată trebuie să fie dat în forma convenită între plătitor și prestatorul său de servicii de plată.
În absența unui astfel de consimțământ, operațiunea de plată este considerată ca fiind neautorizată.”
Potrivit articolului 58 din această directivă, intitulat „Notificarea operațiunilor de plată neautorizate sau executate incorect”:
„Utilizatorul serviciilor de plată poate obține corectarea unei operațiuni din partea prestatorului de servicii de plată numai dacă semnalează în cel mai scurt timp prestatorului său de servicii de plată și în cel mult treisprezece luni de la data debitării, faptul că a constatat o operațiune de plată neautorizată sau executată incorect, care dă naștere unei plângeri […], cu excepția situațiilor în care, dacă este cazul, prestatorul de servicii de plată nu și‑a îndeplinit obligația de a furniza sau de a face disponibile informațiile legate de această operațiune de plată, în conformitate cu titlul III.”
Articolul 59 din directiva menționată, referitor la probele privind autentificarea și executarea operațiunilor de plată, preciza la alineatul (1):
„În cazul în care un utilizator al serviciilor de plată neagă faptul că a autorizat o operațiune de plată executată sau pretinde că operațiunea de plată nu a fost corect executată, statele membre impun ca prestatorul de servicii de plată să fie cel care trebuie să demonstreze că operațiunea de plată a fost autentificată, înregistrată corect, introdusă în conturi și nu a fost afectată de nici o defecțiune tehnică sau de alte deficiențe.”
Articolul 60 din aceeași directivă, care trata răspunderea prestatorului de servicii de plată pentru operațiunile de plată neautorizate, prevedea la alineatul (1):
„Statele membre se asigură că, fără a aduce atingere articolului 58, în cazul unei operațiuni de plată neautorizate, prestatorul de servicii de plată al plătitorului rambursează imediat plătitorului suma aferentă operațiunii de plată neautorizate respective și, dacă este cazul, readuce contul de plăți debitat, în situația în care s‑ar fi aflat dacă operațiunea de plată neautorizată nu s‑ar fi efectuat.”
Anexa la Directiva 2007/64 enumera serviciile de plată menționate la articolul 4 punctul 3 din aceasta. Punctul 3 din această anexă prevedea:
„Executarea de operațiuni de plată, inclusiv transferul de fonduri într‑un cont de plăți deschis la prestatorul serviciilor de plată al utilizatorului sau la un alt prestator de servicii de plată:
–
realizarea de debitări directe, inclusiv debitări directe singulare;
[…]”
Dreptul portughez
Directiva 2007/64 a fost transpusă în dreptul portughez prin decreto‑lei n
o
317/2009 (Decretul‑lege nr. 317/2009) din 30 octombrie 2009 (
Diário da República
, seria 1, nr. 211, din 30 octombrie 2009), care aprobă, în anexa I la aceasta, regimul juridic care reglementează accesul la activitatea instituțiilor de plată și la prestarea de servicii de plată.
În versiunea aplicabilă litigiului principal, acest regim (denumit în continuare „RJSP”) stabilea, la articolul 2, definiții care le reproduceau în esență pe cele care figurau la articolul 4 din Directiva 2007/64. În special, acest articol 2 literele (i), (j) și (m) prelua definițiile date la articolul 4 punctele 7, 8 și 10 din această directivă, iar articolul 69 din RJSP corespundea în esență articolului 58 din aceasta.
Litigiul principal și întrebările preliminare
MSC este titulara unui cont bancar de depozit la vedere la banca BCP. În urma unui audit desfășurat în cursul anului 2014, această societate a constatat că respectivul cont era debitat în mod regulat, prin intermediul unor plăți directe efectuate de pe acesta în favoarea unui terț (denumit în continuare „ordonatorul”) cu care nu avea nicio relație și fără să fi acordat o autorizație în acest sens băncii BCP.
Printr‑o scrisoare din 17 noiembrie 2014, MSC a solicitat băncii BCP să anuleze aceste debitări directe, să îi ramburseze sumele debitate și să îi transmită o copie a documentelor prin care au fost autorizate. Ca urmare a schimburilor de informații dintre cele două entități, această bancă a procedat la anularea solicitată și a rambursat suma de 683,48 euro, corespunzătoare debitărilor directe efectuate în lunile octombrie și noiembrie ale anului 2014.
În cadrul acestor schimburi, a fost obținută o copie a autorizației de plată referitoare la debitările în cauză de la Caixa Geral de Depósitos SA, banca la care este deținut contul în folosul căruia au fost realizate debitările respective (denumită în continuare „banca ordonatorului”). Banca BCP a putut constata astfel că această autorizație fusese emisă nu de titularul contului debitat, MSC, ci de acest ordonator, o societate terță, în vederea efectuării plăților în favoarea acestuia prin debitări dintr‑un cont, cu împrejurarea că autorizația menționată scotea în evidență existența unei discrepanțe între numărul de cont indicat și numărul de identificare bancară, care era cel al MSC de la banca BCP.
La 10 decembrie 2014, MSC s‑a adresat din nou băncii BCP, reiterând că contul său a făcut obiectul unor debitări directe necuvenite. Printr‑o scrisoare din 16 decembrie 2014, banca respectivă a confirmat absența unei astfel de autorizații din partea MSC sau cel puțin neregularitatea sa, precum și faptul că MSC avea, în consecință, dreptul de a obține rambursarea debitărilor directe realizate până la limita legală de treisprezece luni prevăzută la articolul 69 din RJSP, respectiv suma corespunzătoare debitărilor directe efectuate din luna octombrie 2013 până în luna decembrie 2014. Prin urmare, banca menționată a dispus rambursarea lor.
Ulterior, MSC a constatat că, între luna mai 2010 și luna septembrie 2013, fuseseră efectuate debitări din contul său pe baza aceleiași autorizații în litigiu, în cuantum total de 8226,03 euro (denumite în continuare „debitările în litigiu”). Printr‑o scrisoare din 3 august 2016, ea a solicitat băncii BCP să îi ramburseze și această sumă, ceea ce aceasta a refuzat.
Astfel, MSC a sesizat Tribunal Judicial da Comarca do Porto (Tribunalul de Arondisment din Porto, Portugalia) cu o acțiune având ca obiect obligarea băncii BCP să îi restituie cuantumul corespunzător acestor debitări. Întrucât această acțiune, în cadrul căreia banca BCP a solicitat citarea băncii ordonatorului pentru a‑și asigura posibilitatea de a introduce o acțiune în regres, a fost respinsă ca neîntemeiată, MSC a formulat apel în fața Tribunal da Relação do Porto (Curtea de Apel din Porto), instanța de trimitere.
În fața acesteia, MSC susține printre altele că Tribunal Judicial da Comarca do Porto (Tribunalul de Arondisment din Porto) a efectuat o interpretare și o aplicare eronate ale articolului 2 literele (i), (j) și (m) și ale articolului 69 din RJSP, întrucât nu poate fi calificată drept „utilizator al unui serviciu de plată”, în sensul acestor dispoziții, nici considerată ca atare. Prin urmare, limita temporală prevăzută la acest articol 69 nu s‑ar aplica. În această privință, ea subliniază că nu a încheiat niciodată vreun contract cu banca BCP și că nu i‑a dat vreun ordin prin care să autorizeze o debitare automată din contul său a unor sume corespunzătoare facturilor emise de ordonator. Banca BCP solicită respingerea apelului.
Instanța de trimitere arată că s‑a stabilit că banca BCP a trimis periodic MSC extrasele de cont. Această instanță arată de asemenea că, întrucât MSC este titulara unui cont bancar la banca BCP, între cele două părți s‑a stabilit, prin deschiderea acestui cont, o relație contractuală care trebuie considerată drept contract‑cadru bancar. Ea adaugă că MSC nu a încheiat însă niciun contract cu această bancă pentru a autoriza o debitare automată din contul său a sumelor aferente facturilor emise de ordonator.
Făcând trimitere la diferite definiții cuprinse în RJSP, instanța de trimitere consideră că utilizarea unui serviciu de plată prin intermediul unui cont de plăți presupune încheierea prealabilă a unui contract‑cadru sau, în cazul unei operațiuni de plată singulară, încheierea unui contract de servicii de plată singulară. Aceasta apreciază că, în speță, având în vedere operațiunile succesive care au fost efectuate, realizarea lor depindea în mod necesar de încheierea unui contract‑cadru între MSC și banca BCP și că, pentru ca banca BCP să se poată prevala de RJSP, îi revenea obligația să facă dovada încheierii acestuia, ceea ce aceasta nu ar fi făcut. Instanța menționată arată însă că RJSP reglementează de asemenea executarea de operațiuni de plată neautorizate, oferind utilizatorului serviciului de plată protecție în conformitate cu articolul 69 din acesta.
Arătând că litigiul cu care este sesizată are ca obiect realizarea de debitări directe de către o instituție de credit, în sensul articolului 1 litera (a) din Directiva 2007/64, instanța consideră necesar să se stabilească dacă domeniul de aplicare al acesteia include împrejurări precum cele în discuție în fața sa și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă MSC poate fi considerată „utilizator [al] serviciilor de plată”, în sensul articolului 58 din această directivă.
În aceste condiții, Tribunal da Relação do Porto (Curtea de Apel din Porto) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 2 din [Directiva 2007/64] trebuie interpretat în sensul că executarea unui ordin de plată de debitare directă emis de o entitate terță cu privire la un cont care nu îi aparține și al cărui titular nu a încheiat cu instituția de credit respectivă nici un contract de servicii de plată pentru o tranzacție unică și nici un contract‑cadru de prestări de servicii de plată trebuie considerată inclusă în domeniul său de aplicare, definit la articolul respectiv?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare preliminară și având în vedere aceste împrejurări, se poate considera că respectivul titular al contului este un «utilizator al serviciilor de plată» în sensul articolului 58 din directiva menționată?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, în cuprinsul primei întrebări, de asemenea pertinent pentru analiza celei de a doua întrebări, instanța de trimitere se referă la o situație în care un ordin de plată emis de un terț a fost executat într‑un cont „al cărui titular nu a încheiat cu instituția de credit respectivă nici un contract de servicii de plată pentru o tranzacție unică și nici un contract‑cadru de prestări de servicii de plată”.
Cu toate acestea, din dosarul de care dispune Curtea reiese, pe de o parte, că MSC, titularul în cauză în acțiunea principală, deține un cont bancar de depozit la vedere și, în consecință, un cont de plăți, în sensul articolului 4 punctul 14 din Directiva 2007/64, la banca BCP. Astfel cum arată instanța de trimitere și cum reiese din considerentul (24) al acestei directive, existența unui asemenea cont implică faptul că între cele două părți a fost încheiat un contract‑cadru precum cele prevăzute în titlul III capitolul 3 din directiva respectivă. Pe de altă parte, acest titular contestă posibilitatea să îi fie opusă dispoziția națională de transpunere a articolului 58 din această directivă nu pentru motivul absenței oricărei relații contractuale dintre el și această bancă, ci pentru motivul lipsei autorizării debitărilor directe în litigiu, fie în temeiul unui astfel de contract‑cadru, fie în calitate de operațiuni de plată singulară, cum sunt cele menționate la titlul III capitolul 2 din directiva menționată.
Referindu‑se la absența oricărei relații contractuale între MSC și banca BCP, instanța de trimitere nu urmărește astfel decât să indice că debitările directe în litigiu nu au fost autorizate de MSC la banca respectivă.
De asemenea, din decizia de trimitere reiese că MSC nu a autorizat aceste debitări nici prin vreuna dintre celelalte căi prevăzute la articolul 4 punctul 28 din Directiva 2007/64 și că ordonatorul era și beneficiarul acestor debitări, în sensul articolului 4 punctul 8 din această directivă.
Sunt, așadar, în discuție în litigiul principal debitări directe inițiate de beneficiar, care au fost realizate într‑un cont de plăți ce nu aparține acestui beneficiar și fără ca titularul contului respectiv să își fi dat consimțământul în vreun fel la aceasta.
Întrebările adresate trebuie examinate în lumina acestor considerații.
Cu privire la prima întrebare
Deși, în prima întrebare formulată, instanța de trimitere urmărește interpretarea articolului 2 din Directiva 2007/64, referitor la domeniul de aplicare al acestei directive, din decizia de trimitere rezultă totuși că doar una dintre condițiile care determină acest domeniu de aplicare, și anume cea care figurează în prima teză a alineatului (1) al acestui articol, conform căreia directiva respectivă se aplică „serviciilor de plată” furnizate în cadrul Uniunii, este în discuție în cauza principală.
În aceste condiții și având în vedere considerațiile introductive prezentate la punctele 28-32 din prezenta hotărâre, prin intermediul primei întrebări formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2007/64 trebuie interpretat în sensul că intră sub incidența noțiunii „servicii de plată”, în sensul acestei dispoziții, realizarea de plăți directe inițiate de beneficiar într‑un cont de plăți care nu îi aparține și pentru care titularul contului astfel debitat nu și‑a dat consimțământul.
Potrivit jurisprudenței constante a Curții, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul ei și de obiectivele urmărite de reglementarea din care aceasta face parte (Hotărârea din 17 noiembrie 1983, Merck,
292/82
,
EU:C:1983:335
, punctul
, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2018, ING‑DiBa Direcktbank Austria,
C‑191/17
,
EU:C:2018:809
, punctul
și jurisprudența citată).
În sensul Directivei 2007/64, noțiunea de „servicii de plată” este definită la articolul 4 punctul 3 din aceasta ca referindu‑se la „una dintre activitățile comerciale enumerate în anexă”. Această anexă precizează la punctul 3 că intră sub incidența acestei noțiuni executarea de „operațiuni de plată”, care, potrivit articolului 4 punctul 5 din această directivă, sunt acțiuni, inițiate de plătitor sau de beneficiarul plății, de a plasa, de a transfera sau de a retrage fonduri, indiferent de eventualele obligații subiacente existente între plătitor și beneficiarul plății. Aceste operațiuni includ, potrivit primei teze a punctului 3 din anexa menționată, realizarea de debitări directe, inclusiv debitări directe singulare. „Debitarea directă” este definită la articolul 4 punctul 28 din directiva menționată ca fiind în esență „un serviciu de plată pentru debitarea contului de plăți al plătitorului, în cazul în care o operațiune de plată este inițiată de beneficiarul plății pe baza consimțământului acordat de către plătitor”, iar noțiunea de „plătitor” este definită la același articol 4 punctul 7 ca vizând, între altele, „persoana fizică sau juridică care este titularul unui cont de plăți și care autorizează un ordin de plată din acel cont de plăți”.
Din aceste dispoziții rezultă că realizarea de debitări directe inițiate de beneficiar într‑un cont care nu îi aparține intră sub incidența noțiunii de „servicii de plată” care figurează la articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2007/64, chiar în absența oricărei obligații subiacente existente între plătitor și beneficiarul plății, atunci când plătitorul, titular al contului de plăți astfel debitat, a fost de acord cu aceste debitări. Cu toate acestea, aceste dispoziții nu permit, prin ele însele, în lipsa unei mențiuni în acest sens, să se stabilească în mod univoc dacă realizarea de debitări directe inițiate de beneficiar într‑un cont care nu îi aparține intră de asemenea sub incidența acestei noțiuni atunci când titularul contului debitat nu și‑a dat consimțământul pentru aceste debitări directe.
În aceste condiții, este necesar să se țină seama de contextul în care se încadrează această noțiune de „servicii de plată”, precum și de obiectivele pe care le urmărește directiva menționată.
În ceea ce privește contextul, trebuie constatat de la bun început că realizarea de debitări directe într‑un cont de plăți în lipsa consimțământului titularului contului respectiv nu figurează printre operațiunile de plată pe care articolul 3 din Directiva 2007/64 le exclude din domeniul de aplicare al acesteia.
De asemenea, trebuie arătat că mai multe dispoziții ale Directivei 2007/64 urmăresc să reglementeze „operațiunile de plată neautorizate”, noțiune care, potrivit articolului 54 alineatele (1) și (2) din aceasta, vizează operațiunile executate în absența consimțământului plătitorului. Situația este aceeași în cazul articolului 42 alineatul (5) litera (d) din această directivă, care precizează că, printre informațiile și condițiile care trebuie transmise utilizatorului serviciilor de plată în momentul încheierii unui contract‑cadru, figurează modalitățile și termenul în care acest utilizator trebuie să informeze prestatorul de servicii de plată în legătură cu orice operațiune neautorizată sau incorect executată, precum și informațiile referitoare la răspunderea prestatorului de servicii de plată pentru operațiunile de plată neautorizate, o obligație de informare similară fiind de altfel impusă la articolul 37 alineatul (2) din directiva menționată pentru operațiunile de plată singulară.
De asemenea, în primul rând, articolul 58 din Directiva 2007/64 se referă la notificarea operațiunilor de plată neautorizate sau executate incorect. În continuare, articolul 59 din aceasta se referă în esență la repartizarea sarcinii probei în cazul în care un utilizator al serviciilor de plată neagă faptul că a autorizat o operațiune de plată executată. În sfârșit, articolele 60 și 61 din această directivă tratează răspunderea prestatorului de servicii de plată al plătitorului, precum și pe cea a plătitorului pentru operațiunile de plată neautorizate.
Or, dacă absența consimțământului titularului contului de plăți debitat la executarea unei debitări directe din acest cont ar permite să se excludă o astfel de operațiune de plată din sfera noțiunii de „servicii de plată”, care figurează la articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2007/64, și, prin urmare, din domeniul de aplicare al acesteia, aceste dispoziții, în măsura în care se referă la operațiuni de plată neautorizate, ar fi lipsite de orice sens și de efect util.
Rezultă, astfel, din contextul în care se înscrie această noțiune că ea trebuie interpretată în sensul că include realizarea de debitări directe inițiate de beneficiar într‑un cont care nu îi aparține, chiar atunci când titularul contului astfel debitat nu și‑a dat consimțământul în acest sens.
Această interpretare este confirmată de obiectivele urmărite de Directiva 2007/64. Astfel, considerentele (3) și (4) ale acesteia enunță în esență că existența simultană a unor dispoziții naționale și a unui cadru al Uniunii incomplet în domeniul piețelor serviciilor de plată din statele membre duce la confuzie și la o lipsă de securitate juridică, motive pentru care este esențial să se instituie la nivelul Uniunii un cadru juridic modern și coerent pentru serviciile de plată care să fie neutru, astfel încât să garanteze condiții concurențiale egale pentru toate sistemele de plăți, pentru a păstra posibilitatea consumatorului de a alege, ceea ce, în comparație cu sistemele naționale actuale, ar trebui să reprezinte un mare pas înainte în special din punctul de vedere al siguranței și al eficienței.
În acest sens, considerentul (31) al directivei respective precizează în esență că, pentru a reduce riscurile și consecințele operațiunilor de plată executate în mod neautorizat sau incorect, utilizatorul serviciilor de plată ar trebui să informeze în cel mai scurt timp prestatorul de servicii de plată asupra oricărei contestații cu privire la astfel de operațiuni. Considerentul (35) al acesteia precizează de asemenea că ar trebui să se prevadă repartizarea pierderilor în cazul operațiunilor de plată neautorizate.
Or, dacă operațiunile de plată neautorizate precum debitările directe în discuție în litigiul principal ar fi excluse din domeniul de aplicare al Directivei 2007/64, nu numai o parte dintre aceste considerente ar fi lipsite de sens, ci s‑ar aduce atingere și realizării obiectivelor urmărite de această directivă, care figurează în considerentele menționate. Astfel, o asemenea excludere i‑ar priva pe operatorii de pe piață de protecția pe care această directivă, prin instituirea unor dispoziții care reglementează în mod uniform la nivelul Uniunii anumite consecințe ale operațiunilor de plată neautorizate, urmărește tocmai să le‑o ofere atunci când sunt în cauză asemenea operațiuni de plată.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2007/64 trebuie interpretat în sensul că intră sub incidența noțiunii de „servicii de plată”, în sensul acestei dispoziții, realizarea de debitări directe inițiate de beneficiar într‑un cont de plăți care nu îi aparține și pentru care titularul contului astfel debitat nu și‑a dat consimțământul.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 58 din Directiva 2007/64 trebuie interpretat în sensul că intră sub incidența noțiunii de „utilizator[al] serviciilor de plată”, în sensul acestuia, titularul unui cont de plăți în care au fost realizate debitări directe fără consimțământul său.
Acest articolul 58 prevede în esență că utilizatorul serviciilor de plată poate obține corectarea unei operațiuni din partea prestatorului de servicii de plată numai dacă semnalează în cel mai scurt timp prestatorului său de servicii de plată și în cel mult treisprezece luni de la data debitării faptul că a constatat o operațiune de plată neautorizată sau executată incorect, care dă naștere unei plângeri, cu condiția, care nu este în discuție în litigiul principal, ca prestatorul de servicii de plată să fi îndeplinit anumite obligații de informare.
În sensul Directivei 2007/64, articolul 4 punctul 10 din aceasta definește noțiunea de „utilizator al serviciilor de plată” drept „persoana fizică sau juridică care folosește un serviciu de plată în calitate de plătitor, de beneficiar al plății sau în ambele calități”.
Astfel, desigur, având în vedere textul numai al acestei dispoziții coroborat cu articolul 4 punctele 7 și 8 din această directivă, privind noțiunile de „plătitor” și de „beneficiar”, titularul unui cont de plăți care a fost debitat fără consimțământul său nu pare să intre sub incidența noțiunii de „utilizator[al] serviciilor de plată”. Cu toate acestea, pe de o parte, astfel cum s‑a constatat în esență la punctul 48 din prezenta hotărâre, realizarea de debitări directe într‑un cont de plăți, pentru care titularul contului debitat nu și‑a dat consimțământul, intră sub incidența noțiunii de „servicii de plată” care figurează la articolul 2 alineatul (1) din directiva menționată. Pe de altă parte, din însuși textul articolului 58 menționat, precum și din titlul său, reiese că acesta are întocmai ca obiect să se aplice în special operațiunilor de plată neautorizate.
În aceste condiții, noțiunea de „utilizator[al] serviciilor de plată” trebuie interpretată în sensul că include titularul unui cont de plăți în care au fost realizate debitări directe fără consimțământul său. De asemenea, pentru aceleași motive cu cele expuse la punctul 47 din prezenta hotărâre, o astfel de interpretare este conformă cu obiectivele urmărite de Directiva 2007/64, astfel cum au fost amintite la punctele 45 și 46 din aceasta.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la cea de a doua întrebare că articolul 58 din Directiva 2007/64 trebuie interpretat în sensul că intră sub incidența noțiunii de „utilizator[al] serviciilor de plată”, în sensul acestuia, titularul unui cont de plăți în care au fost realizate debitări directe fără consimțământul său.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:

1)
Articolul 2 punctul 1 din Directiva 2007/64/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 noiembrie 2007 privind serviciile de plată în cadrul pieței interne, de modificare a Directivelor 97/7/CE, 2002/65/CE, 2005/60/CE și 2006/48/CE și de abrogare a Directivei 97/5/CE, trebuie interpretat în sensul că intră sub incidența noțiunii de „servicii de plată”, în sensul acestei dispoziții, realizarea de debitări directe inițiate de beneficiar într‑un cont de plăți care nu îi aparține și pentru care titularul contului astfel debitat nu și‑a dat consimțământul.

2)
Articolul 58 din Directiva 2007/64 trebuie interpretat în sensul că intră sub incidența noțiunii de „utilizator[al] serviciilor de plată”, în sensul acestuia, titularul unui cont de plăți în care au fost realizate debitări directe fără consimțământul său.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: portugheza.