CELEX: 62019CJ0699
Appel
konkurrence
karteller
optiske diskdrev
afgørelse, hvorved fastslås en overtrædelse af artikel 101 TEUF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992
samlet og vedvarende overtrædelse
begreb
hemmelige aftaler vedrørende udbud for optiske diskdrev til bærbare computere og stationære computere iværksat af to computerproducenter

Med appelskriftet har Quanta Storage Inc. (herefter »appellanten«) nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 12. juli 2019, Quanta Storage mod Kommissionen (T-772/15, herefter »den appellerede dom«,
EU:T:2019:519
), hvorved Retten frifandt Europa-Kommissionen i appellantens søgsmål med principal påstand om delvis annullation af Kommissionens afgørelse C(2015) 7135 final af 21. oktober 2015 om en procedure efter artikel 101 TEUF og artikel 53 i EØS-aftalen (sag AT.39639 – Optiske diskdrev) (herefter »den omtvistede afgørelse«), for så vidt som den vedrører appellanten, og, subsidiært, om nedsættelse af den bøde, som selskabet var blevet pålagt.
Retsforskrifter
Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i [artikel 101 TEUF] og [102 TEUF] (
EFT 2003, L 1, s. 1
) fastsætter følgende i artikel 23, stk. 2 og 3:
»2.   [Europa-]Kommissionen kan ved beslutning pålægge virksomheder og virksomhedssammenslutninger bøder, hvis de forsætligt eller uagtsomt:
a)
overtræder [artikel 101 TEUF eller 102 TEUF], eller
b)
handler i strid med en beslutning om foreløbige forholdsregler i henhold til artikel 8, eller
c)
undlader at efterkomme et tilsagn, der er gjort bindende ved beslutning i henhold til artikel 9.
[…]
Hvis en overtrædelse begået af en virksomhedssammenslutning vedrører medlemsvirksomhedernes aktiviteter, kan bøden ikke overstige 10% af summen af den samlede omsætning for de medlemmer, der er aktive på det marked, der er berørt af den af virksomhedssammenslutningen begåede overtrædelse.
3.   Ved fastlæggelse af bødens størrelse skal der tages hensyn til både overtrædelsens grovhed og varighed.«
Denne forordnings artikel 27, stk. 1 og 2, bestemmer:
»1.   Før Kommissionen træffer beslutning i henhold til artikel 7, 8, 23 og artikel 24, stk. 2, giver den de virksomheder eller virksomhedssammenslutninger, der er omfattet af den procedure, som Kommissionen har iværksat, lejlighed til at udtale sig om Kommissionens klagepunkter. Kommissionen lægger kun de klagepunkter til grund for sine beslutninger, som de deltagende parter har haft lejlighed til at udtale sig om. Klagerne inddrages i vid udstrækning i proceduren.
2.   De deltagende parters ret til forsvar skal sikres fuldt ud i procedureforløbet. De har ret til indsigt i Kommissionens sagsakter med forbehold af virksomhedernes berettigede interesse i, at deres forretningshemmeligheder ikke afsløres. Aktindsigten omfatter ikke Kommissionens og de nationale konkurrencemyndigheders fortrolige oplysninger og interne dokumenter. Aktindsigten omfatter således ikke korrespondance mellem Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder eller mellem medlemsstaternes konkurrencemyndigheder indbyrdes, herunder dokumenter, som er udarbejdet i henhold til artikel 11 og 14. Dette stykke er ikke til hinder for, at Kommissionen videregiver eller anvender oplysninger, som er nødvendige for at bevise en overtrædelse.«
Nævnte forordnings artikel 31 har følgende ordlyd:
»Domstolen har fuld prøvelsesret med hensyn til klager over beslutninger, hvorved Kommissionen fastsætter en bøde eller en tvangsbøde. Den kan ophæve, nedsætte eller forhøje den pågældende bøde eller tvangsbøde.«
Med hensyn til bødeberegningen fastsætter punkt 6 og 13 i retningslinjer for beregning af bøder efter artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003 (
EUT 2006, C 210, s. 2
) følgende:
»6.   […] Værdien af den afsætning, overtrædelsen omfatter, kombineret med overtrædelsens varighed anses for i tilstrækkelig grad at afspejle både overtrædelsens og de enkelte deltagende virksomheders økonomiske betydning. Anvendelsen af disse faktorer giver et godt fingerpeg om bødens størrelse og bør ikke opfattes som grundlag for en automatisk og aritmetisk beregningsmetode.
[…]
13.   Med henblik på at fastsætte bødens grundbeløb anvender Kommissionen værdien af virksomhedens afsætning af varer eller tjenester, som er direkte eller indirekte […] forbundet med overtrædelsen, i det relevante geografiske område inden for [Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS)]. […]«
Tvistens baggrund og den omtvistede afgørelse
Baggrunden for sagen er anført i den appellerede doms præmis 1-32 og kan med henblik på nærværende sag sammenfattes således.
Quanta Storage er aktiv i sektoren for IT-udstyr til lagring og foretager aktiviteter med forskning og udvikling, design, fremstilling og levering af optiske diskdrev. Selskabet blev oprettet i februar 1999. Det er et aktieselskab, der er noteret på børsen i Taipei, Taiwan (Republikken Kina).
Den omhandlede overtrædelse vedrører optiske diskdrev, der bl.a. anvendes i personlige computere (stationære computere og bærbare computere) fremstillet af Dell Inc. og Hewlett Packard (herefter »HP«).
Dell og HP er de to største producenter af originale produkter på verdensmarkedet for personlige computere. Disse to selskaber anvender klassiske udbudsprocedurer, der afholdes på verdensplan og bl.a. indebærer kvartalsmæssige forhandlinger om priser på verdensplan og om de samlede indkøbsmængder med et lille antal udvalgte leverandører af optiske diskdrev.
Udbudsprocedurerne omfatter anmodninger om tilbud, elektroniske anmodninger om tilbud, online-forhandlinger, elektroniske auktioner og bilaterale forhandlinger (offline). Ved afslutningen af et udbud tildeler kunderne mængder til de deltagende leverandører af optiske diskdrev på grundlag af den pris, de tilbød.
Den 14. januar 2009 modtog Kommissionen en ansøgning om bødefritagelse i medfør af dennes meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (
EUT 2006, C 298, s. 17
) fra Koninklijke Philips NV (herefter »Philips«). Den 29. januar og den 2. marts 2009 blev denne ansøgning udvidet til ud over dette selskab at omfatte Lite-On IT Corporation og deres joint venture Philips & Lite-On Digital Solutions Corporation (herefter »PLDS«).
Den 30. juni 2009 indrømmede Kommissionen Philips, Lite-On IT og PLDS en betinget bødefritagelse.
Den 18. juli 2012 sendte Kommissionen en klagepunktsmeddelelse til 13 leverandører af optiske diskdrev, herunder appellanten (herefter »klagepunktsmeddelelsen«), hvori den anførte, at disse selskaber havde tilsidesat artikel 101 TEUF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 (
EFT 1994, L 1, s. 3
, herefter »EØS-aftalen«), idet de fra den 5. februar 2004 til den 29. juni 2009 havde deltaget i et kartel vedrørende optiske diskdrev, som bestod i at samordne deres adfærd hvad angår udbudsprocedurer organiseret af to computerproducenter, nemlig Dell og HP.
Den 26. oktober 2012 fremsatte appellanten sine skriftlige bemærkninger som svar på klagepunktsmeddelelsen. Den 29. og 30. november 2012 deltog samtlige modtagere af klagepunktsmeddelelsen i en mundtlig høring.
Kommissionen vedtog den 21. oktober 2015 den omtvistede afgørelse.
I denne afgørelse fastslog Kommissionen, at karteldeltagerne havde samordnet deres konkurrencemæssige adfærd fra i hvert fald den 23. juni 2004 til den 25. november 2008. Kommissionen præciserede, at denne samordning blev foretaget med et netværk af parallelle, bilaterale kontakter. Kommissionen anførte, at karteldeltagerne tilsigtede at tilpasse deres udbud på markedet og at sørge for, at priserne forblev på et højere niveau end det, de ville have været uden disse bilaterale kontakter.
I den omtvistede afgørelse præciserede Kommissionen, at karteldeltagernes samordning vedrørte kundekonti for Dell og HP. Ifølge Kommissionen anvendte Dell og HP ud over bilaterale forhandlinger med leverandørerne af optiske diskdrev standardudbudsprocedurer, som fandt sted mindst én gang i kvartalet. Kommissionen anførte, at kartelmedlemmerne anvendte deres netværk af bilaterale kontakter til at manipulere disse udbudsprocedurer, hvorved de modarbejdede deres kunders forsøg på at stimulere priskonkurrencen.
Ifølge Kommissionen gav den regelmæssige udveksling af oplysninger kartelmedlemmerne mulighed for at få et meget detaljeret kendskab til deres konkurrenters hensigter, inden de deltog i en udbudsprocedure, og de kunne derfor forudse deres konkurrencemæssige strategi.
Kommissionen tilføjede, at kartelmedlemmerne jævnligt udvekslede oplysninger om deres priser vedrørende bestemte kunders konti samt oplysninger uden forbindelse til disse priser, såsom den eksisterende produktion og leveringskapaciteten, lagerbeholdningen, situationen med hensyn til kvalificeringen og tidspunktet for indførelsen af nye produkter eller forbedringer. Kommissionen anførte, at leverandørerne af optiske diskdrev overvågede de endelige resultater af de afsluttede udbudsprocedurer, dvs. den opnåede indplacering, pris og mængde.
Kommissionen anførte ligeledes, at leverandørerne af optiske diskdrev, selv om de vidste, at de skulle holde deres kontakter hemmelige i forhold til kunderne, anvendte de midler, som de fandt tilstrækkeligt egnede til at nå det ønskede resultat, til at kontakte hinanden. Den præciserede desuden, at et forsøg på at indkalde til et møde med henblik på at planlægge jævnlige multilaterale møder mellem leverandørerne af optiske diskdrev var mislykkedes i 2003, efter at det blev afsløret over for en kunde. Ifølge Kommissionen var der i stedet for disse møder bilaterale kontakter, som navnlig foregik som telefonsamtaler, og nogle gange også med elektroniske beskeder, herunder på private e-mailadresser og beskedtjenester eller under møder, der hovedsageligt blev afholdt mellem forvalterne af konti på verdensplan.
Kommissionen fastslog, at karteldeltagerne kontaktede hinanden jævnligt, og at disse kontakter, som hovedsageligt var telefoniske, blev hyppigere under udbudsprocedurer, hvorunder der kunne være flere opkald pr. dag mellem visse karteldeltageres kontaktpersoner. Kommissionen præciserede, at kontakterne mellem bestemte karteldeltageres kontaktpersoner generelt var betydeligt højere end mellem visse andre.
Hvad angår beregningen af den bøde, som appellanten blev pålagt, støttede Kommissionen sig på retningslinjerne for beregning af bøder efter artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003.
Med henblik på at fastsætte bødens grundbeløb fastslog Kommissionen indledningsvis, at det, henset til de betydelige forskelle hvad angår varigheden af deltagelsen for leverandørerne af optiske diskdrev og for bedre at kunne gengive varighedens reelle betydning, var passende at anvende et årligt gennemsnit beregnet på grundlag af den reelle værdi af de pågældende virksomheders afsætning i hele kalendermåneder under deres respektive deltagelse i overtrædelsen.
Kommissionen forklarede således, at afsætningens værdi blev beregnet på grundlag af afsætningen af optiske diskdrev til personlige computere faktureret over for HP’s og Dells enheder inden for EØS.
Kommissionen præciserede, at den årlige afsætning, der blev taget i betragtning hvad angår appellanten, ligeledes omfattede afsætningen af optiske diskdrev til Sony Optiarc Inc. til HP’s og Dells bærbare computere og stationære computere.
Kommissionen fastslog endvidere, at eftersom den konkurrencebegrænsende adfærd i forhold til HP var begyndt senere, og for at tage hensyn til kartellets udvikling, skulle værdien af den relevante afsætning beregnes særskilt for HP og for Dell, og at der skulle anvendes to multiplikationsfaktorer alt efter varigheden.
Herefter besluttede Kommissionen, at eftersom aftalerne om samordning af priser af natur er blandt de mest alvorlige overtrædelser af artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53, og da kartellet i hvert fald omfattede EØS, var den sats, der skulle anvendes ved fastlæggelsen af grovheden, i det foreliggende tilfælde 16% for alle modtagerne af den omtvistede afgørelse.
Endelig anførte Kommissionen, at den, henset til omstændighederne i det foreliggende tilfælde, havde besluttet at tilføje yderligere 16% med henblik på den afskrækkende virkning.
Den omtvistede afgørelses dispositive del er, for så vidt som den vedrører appellanten, affattet således:
»Artikel 1
Følgende virksomheder har overtrådt artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 ved i de angivne tidsrum at have deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse, som består i flere [separate] overtrædelser i sektoren for optiske diskdrev inden for hele EØS, der bestod i aftaler om samordning af priser:
[…]
h)
[appellanten] fra den 14. februar 2008 til den 28. oktober 2008 for sin samordning i forhold til Dell og HP.
Artikel 2
For den i artikel 1 omhandlede overtrædelse pålægges følgende bøder:
[…]
h)
[appellanten]: 7146000 EUR.«
Sagsbehandlingen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 29. december 2015 anlagde appellanten søgsmål principalt med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, for så vidt som den vedrørte selskabet, og subsidiært om nedsættelse af den bøde, som det var blevet pålagt.
Til støtte for søgsmålet fremsatte appellanten fem anbringender. Det første anbringende vedrørte en tilsidesættelse af retten til forsvar, af begrundelsespligten og af retten til god forvaltning, det andet vedrørte en åbenbar retlig fejl og en tilsidesættelse af begrundelsespligten som følge af en uoverensstemmelse mellem den anfægtede afgørelses dispositive del og Kommissionens ræsonnement hvad angår varigheden af overtrædelsen i forhold til HP, det tredje vedrørte manglende beviser og en utilstrækkelig begrundelse hvad angår appellantens deltagelse i en samlet og vedvarende overtrædelse, det fjerde vedrørte Kommissionens manglende kompetence til at anvende artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53, og det femte vedrørte faktiske og retlige fejl i bødeberegningen og en tilsidesættelse af begrundelsespligten.
I den appellerede dom forkastede Retten disse anbringender og frifandt dermed Kommissionen i det hele.
Parternes påstande
Appellanten har med appellen nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Den omtvistede afgørelse annulleres, for så vidt som den vedrører dette selskab.
–
Subsidiært nedsættes den bøde, som det er blevet pålagt.
–
Subsidiært hjemvises sagen til Retten til fornyet prøvelse.
–
Kommissionen tilpligtes at betale alle sagsomkostningerne.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at betale alle sagsomkostningerne i forbindelse med nærværende sag.
Om appellen
Til støtte for appellen har appellanten fremsat fem anbringender, som i det væsentlige vedrører Rettens bedømmelse af for det første Kommissionens konstatering af, at den samlede og vedvarende overtrædelse, som den foreholdt selskabet, bestod af flere separate overtrædelser, for det andet af visse beviser, som blev gengivet urigtig, for det tredje af varigheden af dets deltagelse i denne samlede og vedvarende overtrædelse, for det fjerde af det angivelige kendskab til nævnte overtrædelse og for det femte af størrelsen af den bøde, det blev pålagt.
Det første anbringende
Parternes argumentation
Med det første anbringende har appellanten foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 58-72 ikke anvendte det relevante juridiske kriterium, og at den gengav beviserne urigtigt, da den forkastede selskabets anbringende om den tilsidesættelse af retten til forsvar, som Kommissionen havde foretaget ved i den omtvistede afgørelse ud over en samlet og vedvarende overtrædelse at konstatere flere separate overtrædelser, som denne institution i klagepunktsmeddelelsen ikke havde kvalificeret som sådanne.
Appellanten har anført, at princippet om overholdelse af retten til forsvar er et grundlæggende princip, som finder anvendelse i alle sager, der kan medføre sanktioner, navnlig bøder eller tvangsbøder. På konkurrenceområdet kræver dette princip, at den klagepunktsmeddelelse, som Kommissionen adresserer til en virksomhed, som den påtænker at pålægge en sanktion, skal indeholde et vist antal væsentlige oplysninger, såsom de påtalte faktiske omstændigheder, den retlige kvalificering af disse og de beviser, Kommissionen støtter sig på, således at virksomheden er i stand til effektivt at gøre sine argumenter gældende under den administrative procedure, der er indledt mod den.
Den retspraksis, som Retten nævnte i den appellerede doms præmis 62 og 63, er hverken forenelig med artikel 6 i den europæiske konvention om beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950, eller med artikel 41, stk. 1 og 2, og artikel 48, stk. 1 og 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Retten begik således en retlig fejl ved at fastslå, at appellantens ret til forsvar var blevet overholdt, selv om Kommissionen i klagepunktsmeddelelsen ikke havde kvalificeret forhold, som den i den omtvistede afgørelses dispositive del kvalificerede som separate overtrædelser, som sådanne. Desuden kunne de forskellige kombinationer af de i klagepunktsmeddelelsen anførte konkurrencebegrænsende kontakter have givet anledning til et stort antal overtrædelser.
Dette var ligeledes tilfældet, selv om Kommissionen alene støttede den omtvistede afgørelse på fem kontakter. Hvad eksempelvis angår kontakt 5 har appellanten gjort gældende, at denne kontakt ikke i sig selv kan udgøre en overtrædelse af artikel 101 TEUF. Den kan derimod kvalificeres som en sådan sammenholdt med andre kontakter. Det samme gælder for alle de kombinationer af konkurrencebegrænsende kontakter, som denne kontakt indgik i.
Selv om der var anført faktiske omstændigheder og beviser i klagepunktsmeddelelsen, var kvalificeringen af disse beviser således ikke angivet heri. Fraværet af en sådan kvalificering i klagepunktsmeddelelsen indebar en tilsidesættelse af appellantens ret til forsvar, hvilket Retten ikke anerkendte.
Retten begik ligeledes en retlig fejl ved at begrænse sin prøvelse til alene at omfatte de kontakter, der var omtalt i den omtvistede afgørelse. Appellanten har anført, at selskabet, selv om det i klagepunktsmeddelelsen havde været anført, at hver kombination af kontakter udgjorde en overtrædelse, ikke kunne have behandlet hver af disse kombinationer uden at være bekendt med Kommissionens præcise kvalificering heraf. Retten begik endvidere en retlig fejl ved at fastslå, at appellanten ved klagepunktsmeddelelsen blev oplyst om, at Kommissionen havde anset enhver kombination af bilaterale kontakter for separate overtrædelser.
Med hensyn til den urigtige gengivelse af de faktiske omstændigheder har appellanten anført, at Retten fastslog, at klagepunktsmeddelelsens punkt 301, 308, 353 og 354 henviste til en række aftaler og samordnet praksis, og at appellanten dermed var blevet oplyst om, at Kommissionen havde til hensigt at konstatere separate overtrædelser. Retten tog imidlertid ikke hensyn til klagepunktsmeddelelsens punkt 353, første punktum, hvori det klart blev præciseret, at Kommissionen fandt, at der kun var en eneste samlet og vedvarende overtrædelse.
Kommissionen har indledningsvis anført, at dette anbringende er uvirksomt. Den har fremhævet, at Retten bekræftede dens konstatering af, at appellanten havde deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse fra den 14. februar 2008 til den 28. oktober 2008. Følgelig er appellantens argumenter om Kommissionens foreløbige konstatering om, at denne samlede og vedvarende overtrædelse bestod af flere separate overtrædelser, uvirksomme, idet de ikke kan have indvirkning på den appellerede doms konklusion.
Under alle omstændigheder har Kommissionen gjort gældende, at disse argumenter er ugrundede.
I første række har appellanten gengivet den appellerede dom urigtigt, idet selskabet har gjort gældende, at Retten heri fastslog, at det fremgår af retspraksis, at de proceduremæssige rettigheder for en part ikke finder anvendelse, hvis denne har fremsat bemærkninger til det, vedkommende er blevet forelagt. Tværtimod gengav Retten i denne doms præmis 60-63 korrekt de gældende principper hvad angår retten til at blive hørt.
I anden række skal appellantens argument om en åbenbart urigtig gengivelse af klagepunktsmeddelelsen i den appellerede doms præmis 65 forkastes. Selskabet blev nemlig hørt under den administrative procedure om konstateringen af, at dets adfærd ikke alene udgjorde en samlet og vedvarende overtrædelse, men ligeledes en række separate overtrædelser. For det første fastslog Retten med føje i denne doms præmis 66 og 67, at konkurrencebegrænsende kontakter både kan udgøre separate overtrædelser og, samlet set, kvalificeres som en samlet og vedvarende overtrædelse. Denne konklusion er i overensstemmelse med Domstolens praksis. For det andet omtalte klagepunktsmeddelelsen i modsætning til, hvad appellanten har anført, faktisk et net af overtrædelser flere gange.
I tredje række besvarede Retten i modsætning til, hvad appellanten har anført, i den appellerede doms præmis 68-70 selskabets argument om, at de forskellige kombinationer af angivelige kontakter, som var anført i klagepunktsmeddelelsen, medførte et stort antal mulige overtrædelser. For det første fastslog Retten, at appellanten havde deltaget i et begrænset antal kontakter. Denne konstatering har faktisk karakter og kan ikke anfægtes som led i en appel. For det andet fastslog Retten ligeledes, at appellanten under alle omstændigheder kunne forsvare sig med hensyn til alle de angivelige bilaterale kontakter, og at selskabet udnyttede denne mulighed, hvorfor det ikke kan gøre gældende, at dets ret til forsvar blev tilsidesat.
I fjerde række har appellanten gengivet den omtvistede afgørelse urigtigt ved at anføre, at den konkurrencebegrænsende karakter af kontakt 5 kun afhang af kontakt 1. Ud over den omstændighed, at der ved denne fortolkning ses bort fra indholdet af 257.-259. betragtning til denne afgørelse, fastslog Retten med føje i den appellerede doms præmis 68-70, at appellanten havde haft lejlighed til at bestride den konkurrencebegrænsende karakter af såvel kontakt 1 som kontakt 5.
I femte række har appellanten foretaget en urigtig læsning af den appellerede doms præmis 70 og 71. Heri fastslog Retten ikke, at retten til forsvar alene finder anvendelse, når en virksomhed har deltaget i et begrænset antal bilaterale kontakter. Den anførte blot for fuldstændighedens skyld i denne doms præmis 71, at Kommissionen ikke kan holdes ansvarlig for det eventuelt betydelige antal bilaterale kontakter, som appellanten er ophavsmand til.
Domstolens bemærkninger
Med det første anbringende har appellanten foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 58-72 begik en retlig fejl og gengav beviserne urigtigt, da den fastslog, at Kommissionen ikke havde tilsidesat selskabets ret til forsvar ved i den omtvistede afgørelse ud over en samlet og vedvarende overtrædelse at konstatere flere separate overtrædelser, som denne institution i klagepunktsmeddelelsen ikke havde kvalificeret som sådanne.
Det skal i denne henseende bemærkes, at Kommissionen i den omtvistede afgørelses artikel 1, litra h), i det væsentlige konstaterede dels en samlet og vedvarende overtrædelse, dels »flere [separate] overtrædelser«, som denne overtrædelse bestod af.
Det skal i denne forbindelse ligeledes bemærkes, at det første anbringende alene tilsigter at anfægte Rettens bedømmelse af sidstnævnte konstatering om, at der forelå flere separate overtrædelser. Dette anbringende vedrører derimod ikke Rettens bedømmelse af konklusionen i denne bestemmelse, hvorefter appellanten havde deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse.
I modsætning til, hvad Kommissionen har anført, følger det heraf, at for så vidt som denne institution i det foreliggende tilfælde støttede den omtvistede afgørelse på to forskellige konstateringer af overtrædelser, kan det nævnte anbringende ikke umiddelbart forkastes som uvirksomt.
Med henblik på at undersøge dette anbringende skal det indledningsvis bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis, at en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF kan foreligge ikke alene ved en enkeltstående handling, men også ved en række handlinger eller en sammenhængende adfærd, selv om et eller flere elementer i rækken af handlinger eller i den sammenhængende adfærd også i sig selv og isoleret betragtet kan udgøre en tilsidesættelse af denne bestemmelse. Når de forskellige former for adfærd indgår i en »samlet plan«, fordi de har det samme formål, nemlig at fordreje konkurrencevilkårene inden for det indre marked, kan Kommissionen således med rette pålægge ansvaret for disse former for adfærd på grundlag af deltagelsen i overtrædelsen betragtet i sin helhed (jf. i denne retning dom af 6.12.2012, Kommissionen mod Verhuizingen Coppens,
C-441/11 P
,
EU:C:2012:778
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
En virksomhed, der har deltaget i en sådan samlet og vedvarende overtrædelse ved egne handlinger, som falder ind under de i artikel 101, stk. 1, TEUF omhandlede begreber »aftaler« og »samordnet praksis« med et konkurrencebegrænsende formål, og som havde til formål at bidrage til gennemførelsen af overtrædelsen i sin helhed, kan således også være ansvarlig for de handlinger, som andre virksomheder har foretaget som led i denne overtrædelse, for så vidt angår hele det tidsrum, hvor virksomheden har deltaget i den (jf. i denne retning dom af 6.12.2012, Kommissionen mod Verhuizingen Coppens,
C-441/11 P
,
EU:C:2012:778
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Som generaladvokaten har anført i punkt 59 i forslaget til afgørelse, kræver en virksomheds deltagelse i en samlet og vedvarende overtrædelse ikke dens direkte deltagelse i hele den samlede konkurrencebegrænsende adfærd, som denne overtrædelse består af (jf. i denne retning dom af 22.10.2020, Silver Plastics og Johannes Reifenhäuser mod Kommissionen,
C-702/19 P
,
EU:C:2020:857
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det er i lyset af disse forhold, at det første anbringende skal undersøges.
Appellanten har foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 58-72 ved at forkaste selskabets argument om, at Kommissionen havde tilsidesat dets ret til forsvar, da den for første gang i den omtvistede afgørelse ud over dets deltagelse i den samlede og vedvarende overtrædelse foreholdt det at have deltaget i flere separate overtrædelser, som svarede til den adfærd, der henhørte under denne samlede og vedvarende overtrædelse.
Det skal bemærkes, at begrebet »samlet og vedvarende overtrædelse« forudsætter en sammenhængende adfærd, som også i sig selv kan udgøre en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF. Selv om en sammenhængende adfærd på de betingelser, der er nævnt i nærværende doms præmis 54 og 55, kan kvalificeres som en samlet og vedvarende overtrædelse, kan det ikke heraf udledes, at hver enkelt form for adfærd i sig selv og isoleret set nødvendigvis skal kvalificeres som en separat overtrædelse af denne bestemmelse. For at gøre dette skal Kommissionen nemlig desuden identificere og kvalificere hver enkelt nævnte handling som en sådan og derefter bevise den pågældende virksomheds involvering i de handlinger, den tilregnes.
I denne forbindelse har Domstolen allerede fastslået, at det kun kan komme i betragtning at opdele en afgørelse fra Kommissionen, i henhold til hvilken et samlet kartel kvalificeres som en samlet og vedvarende overtrædelse, på denne måde, hvis for det første den nævnte virksomhed under den administrative procedure blev sat i stand til at forstå, at den også blev foreholdt hver enkelt adfærd, som kartellet består af, og derfor at forsvare sig desangående, og hvis denne afgørelse for det andet er tilstrækkeligt klar i denne henseende (jf. analogt dom af 6.12.2012, Kommissionen mod Verhuizingen Coppens,
C-441/11 P
,
EU:C:2012:778
, præmis
).
Det følger af fast retspraksis, at overholdelsen af retten til forsvar i enhver procedure, som kan føre til, at der pålægges sanktioner, navnlig bøder eller tvangsbøder, udgør et grundlæggende EU-retligt princip, som Kommissionen skal overholde fuldt ud (jf. i denne retning dom af 5.3.2015, Kommissionen m.fl. mod Versalis m.fl.,
C-93/13 P og C-123/13 P
,
EU:C:2015:150
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Som Retten med føje anførte i denne henseende i den appellerede doms præmis 60, bestemmes i forordning nr. 1/2003, at parterne skal tilsendes en klagepunktsmeddelelse, som klart skal angive de væsentlige faktiske forhold, som Kommissionen støtter sig på i denne fase af proceduren. En sådan klagepunktsmeddelelse udgør en proceduremæssig garanti, der anvender det grundlæggende EU-retlige princip, der kræver, at retten til forsvar overholdes i enhver procedure, der kan føre til, at der pålægges sanktioner. Det følger bl.a. af dette princip, at den klagepunktsmeddelelse, som Kommissionen adresserer til en virksomhed, som den påtænker at pålægge en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne, skal indeholde de væsentlige faktiske forhold, der gøres gældende over for denne virksomhed, såsom de påtalte faktiske omstændigheder, hvorledes disse kvalificeres, og de beviser, Kommissionen støtter sig på, således at nævnte virksomhed er i stand til effektivt at gøre sine argumenter gældende under den administrative procedure, der er indledt mod den (jf. i denne retning dom af 3.9.2009, Papierfabrik August Koehler m.fl. mod Kommissionen,
C-322/07 P, C-327/07 P og C-338/07 P
,
EU:C:2009:500
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Som generaladvokaten har anført i punkt 88 i forslaget til afgørelse, kan Kommissionen i den endelige afgørelse ganske vist frit præcisere den retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder, som den midlertidigt har lagt til grund i klagepunktsmeddelelsen, under hensyn til de oplysninger, der er fremkommet under den administrative procedure, for enten at frafalde klagepunkter, som har vist sig at være ugrundede, eller for såvel faktisk som retligt at tilpasse sin argumentation til støtte for de klagepunkter, som den har fastlagt (jf. i denne retning dom af 5.12.2013, SNIA mod Kommissionen,
C-448/11 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2013:801
, præmis
-
). Dette indebærer imidlertid, at Kommissionen i klagepunktsmeddelelsen skal fremføre enhver retlig kvalificering af de faktiske omstændigheder, som den påtænker at lægge til grund i sin endelige afgørelse.
Det følger heraf, at den pågældende virksomheds ret til forsvar kun tilsidesættes som følge af en manglende overensstemmelse mellem klagepunktsmeddelelsen og den endelige afgørelse, hvis et klagepunkt, der er lagt til grund i afgørelsen, ikke var fremført i klagepunktsmeddelelsen, eller hvis det ikke var anført på en måde, der var tilstrækkelig til, at adressaterne for denne meddelelse effektivt kunne gøre deres argumenter gældende under den administrative procedure, der var indledt mod dem.
Det følger heraf, at når Kommissionen har til hensigt ikke alene at gøre en samlet og vedvarende overtrædelse, men ligeledes den adfærd, som denne overtrædelse består af, gældende over for adressaterne for en klagepunktsmeddelelse, kræver overholdelsen af disse adressaters ret til forsvar, at Kommissionen i meddelelsen fremfører de oplysninger, der er nødvendige til at give dem mulighed for at forstå, at Kommissionen forfølger dem i medfør af såvel nævnte samlede og vedvarende overtrædelse som hver af de separate overtrædelser.
I den appellerede doms præmis 60-63 anførte Retten med føje principperne vedrørende overholdelse af retten til forsvar inden for rammerne af en procedure med henblik på at konstatere en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF. I denne doms præmis 62 præciserede den ligeledes med føje, at kun såfremt de pågældende virksomheder i den endelige afgørelse tilregnes andre overtrædelser end dem, der var nævnt i klagepunktsmeddelelsen, eller lægger andre faktiske omstændigheder til grund, skal der konstateres en tilsidesættelse af retten til forsvar.
Appellanten kan derimod ikke udlede et argument af den omstændighed, at Retten i den appellerede doms præmis 63 under henvisning til dom af 15. oktober 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen (
C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P – C-252/99 P og C-254/99 P
,
EU:C:2002:582
), fastslog, at der ikke er grundlag for at konstatere en tilsidesættelse af retten til forsvar, når de angivelige forskelle mellem klagepunktsmeddelelsen og den endelige afgørelse vedrører en anden adfærd end den, som de pågældende virksomheder allerede har udtalt sig om, og som derfor ikke vedrører eventuelle nye klagepunkter.
En sådan betragtning er nemlig støttet på forudsætningen om, at Kommissionen for det første klart har angivet, at den har til hensigt at kvalificere hver enkelt adfærd eller kombinationen af den pågældende adfærd isoleret set som en separat overtrædelse, og for det andet hvilken virksomhed den tilregnede disse.
I den appellerede doms præmis 65 fastslog Retten ganske vist, at mange af de elementer, der var anført i klagepunktsmeddelelsen, angav, at Kommissionen fandt, at kartellet bestod af forskellige aftaler. Retten kunne imidlertid hverken af disse generelle betragtninger eller af de bilaterale kontakter, som var identificeret i denne klagepunktsmeddelelse, og som er nævnt i denne doms præmis 69, udlede, at Kommissionen heri klart havde angivet de nødvendige oplysninger, for at appellanten kunne forstå, at Kommissionen ud over en samlet og vedvarende overtrædelse ligeledes havde til hensigt at foreholde selskabet hver enkelt adfærd eller kombinationer af adfærd, hvori appellanten havde deltaget, isoleret set som separate overtrædelser.
Herved begik Retten en retlig fejl. Idet den i øvrigt implicit blandede begrebet »adfærd« sammen med begrebet »overtrædelse«, kunne appellanten, eftersom der ikke var nogen klar angivelse i klagepunktsmeddelelsen, nemlig ikke forstå, at Kommissionen ikke alene ville forfølge selskabet for den samlede og vedvarende overtrædelse, der var anført i denne meddelelse, men ligeledes for flere separate overtrædelser, der bestod af de bilaterale kontakter, som var nævnt i klagepunktsmeddelelsen.
Det følger heraf, at Retten ikke uden at begå en retlig fejl kunne fastslå, at Kommissionen ikke havde tilsidesat appellantens ret til forsvar, eftersom klagepunktsmeddelelsen ikke indeholdt de væsentligste elementer, som blev gjort gældende over for selskabet hvad angår de separate overtrædelser, navnlig den påtænkte kvalificering af den adfærd eller kombinationer af adfærd, som det blev foreholdt.
Dermed skal det første anbringende tiltrædes.
Det andet anbringende
Parternes argumentation
Med det andet anbringende har appellanten foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 104-107 og 113-115 foretog en urigtig gengivelse af de beviser, som selskabet havde fremført inden for rammerne af det første anbringende til støtte for sit annullationssøgsmål om overholdelsen af retten til forsvar og af retten til god forvaltning. Appellanten har nærmere bestemt foreholdt Retten, at den foretog en urigtig gengivelse af den klare betydning af punkt 13 i selskabets svar på klagepunktsmeddelelsen, som kun omtalte kontakterne mellem dette selskab og Philips og Sony Optiarc, for hvilke appellanten var leverandør, idet den konkluderede, at disse kontakter godtgjorde, at det var i direkte kontakt med sine konkurrenter.
For det første vendte Retten bevisbyrden ved i den appellerede doms præmis 104-107 at fastslå, at Kommissionen ikke havde tilsidesat appellantens ret til forsvar.
For det andet fastslog Retten med urette hvad angår tilsidesættelsen af retten til god forvaltning, at Kommissionen ikke havde tilsidesat denne ret ved at nægte at anmode HP og Dell om at fremlægge oplysninger om gennemsigtigheden på markedet.
Det fremgår i denne henseende af den appellerede doms præmis 113 og 114, at Retten med urette fortolkede appellantens erklæringer som en indrømmelse af ulovlige kontakter med konkurrenterne, selv om der var tale om kontakter mellem en leverandør og dennes kunder. Den urigtige gengivelse af den klare betydning af disse erklæringer foranledigede Retten til med urette at fastslå, at det ikke var nødvendigt, at Kommissionen anmodede HP og Dell om at fremlægge visse dokumenter.
Kommissionen har gjort gældende, at det andet anbringende er uvirksomt og ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Det skal bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at Domstolen uden videre forkaster klagepunkter rettet mod præmisser, der for fuldstændighedens skyld er anført i en dom afsagt af Retten, fordi disse ikke kan føre til dens ophævelse (dom af 25.1.2007, Sumitomo Metal Industries og Nippon Steel mod Kommissionen,
C-403/04 P og C-405/04 P
,
EU:C:2007:52
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal bemærkes, at de af appellanten anførte urigtige gengivelser af beviserne kun vedrører de præmisser, som ikke direkte støtter konklusionerne i den appellerede doms præmis 107 og 115.
For det første føjer de beviser, som er omtalt i denne doms præmis 104-106, sig nemlig til dem, der er anført i nævnte doms præmis 96, 100 og 103, som er tilstrækkelige til at underbygge konstateringen i samme doms præmis 107. For det andet er den anfægtede del af den appellerede doms præmis 113 heller ikke nødvendig for at underbygge konklusionerne i denne doms præmis 114 og 115. Denne præmis 113 indledes med en uanfægtet konstatering af de faktuelle forhold, som i sig selv er tilstrækkelig til at underbygge disse konklusioner. Denne konstatering vedrører den omstændighed, at appellanten deltog i direkte kontakter, hvorunder karteldeltagerne havde udvekslet oplysninger om priserne. Dette er tilstrækkeligt til at begrunde Rettens konklusion om, at Kommissionen ikke skulle anmode Dell og HP om at fremlægge dokumenter, hvorved de havde oplyst leverandørerne af optiske diskdrev og deres konkurrenters priser. Den eventuelle urigtige gengivelse af beviserne i den anden del af nævnte præmis 113 er uden betydning for konklusionerne i den nævnte doms præmis 114 og 115.
Appellantens andet anbringende skal derfor forkastes som uvirksomt.
Det tredje anbringende
Parternes argumentation
Med det tredje anbringende har appellanten foreholdt Retten, at den tilsidesatte sin begrundelsespligt eller ikke anvendte det korrekte juridiske kriterium, da den forkastede det andet anbringende til støtte for selskabets annullationssøgsmål om en modsigelse mellem begrundelsen for den omtvistede afgørelse og afgørelsens dispositive del.
Ifølge appellanten er Rettens ræsonnement i den appellerede doms præmis 118-121 ikke et tilstrækkeligt svar på dette andet anbringende. Appellanten har anført, at der foreligger en modsigelse mellem 553. betragtning til den omtvistede afgørelse, hvoraf fremgår, at selskabet i forhold til HP kun deltog i den omhandlede samlede og vedvarende overtrædelse fra den 10. april til den 28. oktober 2008, og afgørelsens dispositive del, hvori appellantens deltagelse i overtrædelsen med hensyn til såvel Dell som HP fastsættes til at have varet fra den 14. februar 2008 til den 28. oktober 2008.
En sådan modsigelse burde have foranlediget Retten til at tiltræde det andet anbringende til støtte for appellantens annullationssøgsmål.
Kommissionen har gjort gældende, at det tredje anbringende skal forkastes som ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Med det tredje anbringende har appellanten foreholdt Retten, at den tilsidesatte sin begrundelsespligt eller begik en retlig fejl, da den forkastede det andet anbringende til støtte for selskabets annullationssøgsmål om en modsigelse mellem den omtvistede afgørelses begrundelse og den dispositive del.
I den appellerede doms præmis 118 anførte Retten i denne henseende, at det fremgår af den omtvistede afgørelses artikel 1, at Kommissionen konstaterede en samlet og vedvarende overtrædelse, og at dette imidlertid ikke betyder, at alle adressaterne for afgørelsen skulle pålægges en sanktion for hele denne overtrædelse. I denne doms præmis 119 fremhævede Retten nemlig, at det i denne artikel 1 præciseres, at den nævnte overtrædelse bestod af »flere [separate] overtrædelser«.
I nævnte doms præmis 120 udledte Retten heraf, at Kommissionen uden at foretage en selvmodsigelse både anførte i den omtvistede afgørelses artikel 1, at appellanten havde deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse i forhold til Dell og HP fra den 14. februar 2008 til den 28. oktober 2008, og i 553. betragtning til denne afgørelse vedrørende beregningen af bøden tog hensyn til, at appellantens første kontakter vedrørende HP var senere.
Dette ræsonnement er hverken behæftet med en utilstrækkelig begrundelse eller med en retlig fejl hvad angår det gældende juridiske kriterium.
Det følger nemlig af fast retspraksis, at den omstændighed, at en virksomhed ikke har deltaget i samtlige de elementer, som skal være til stede, for at der er tale om et kartel, eller at den kun har spillet en mindre rolle i de elementer, som den har deltaget i, ikke er relevant med hensyn til beviset for, at virksomheden har begået en overtrædelse, idet disse omstændigheder kun skal tages i betragtning ved vurderingen af overtrædelsens grovhed og i givet fald ved udmålingen af bøden (dom af 26.9.2018, Infineon Technologies mod Kommissionen,
C-99/17 P
,
EU:C:2018:773
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde fulgte Kommissionen et ræsonnement, der var i overensstemmelse med kravene i henhold til retspraksis. Efter i 517. betragtning til den omtvistede afgørelse at have lagt til grund, at appellanten havde deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse fra den 14. februar til den 28. oktober 2008, undersøgte den i afgørelsens ottende afsnit, hvilke korrigerende foranstaltninger der skulle træffes i forhold til de virksomheder, der havde deltaget i denne overtrædelse. Inden for rammerne af denne vurdering anførte Kommissionen med henblik på beregningen af bøden i detaljer varigheden af de pågældende virksomheders deltagelse i hvert element i nævnte overtrædelse, dvs. den del af overtrædelsen, der vedrørte afsætningen til Dell (herefter »overtrædelsens del vedrørende Dell«), og den del af samme overtrædelse, der vedrørte afsætningen til HP (herefter »overtrædelsens del vedrørende HP«). I tabellen i 553. betragtning til nævnte afgørelse gives således alene indikationer med henblik på beregningen af bøden og ikke med henblik på konstateringen af den omhandlede samlede og vedvarende overtrædelse. Der foreligger således ikke en modsigelse mellem denne 553. betragtning og den omtvistede afgørelses artikel 1, litra h), som for sin del ikke vedrører beregningen af bøden, men konstateringen af denne overtrædelse.
Henset til de forhold, der er anført i nærværende doms præmis 87 og 88, kan Retten dermed ikke foreholdes, at den gav en ukorrekt begrundelse for den appellerede dom, eller at den begik en retlig fejl ved at forkaste det andet anbringende til støtte for appellantens annullationssøgsmål.
Det tredje anbringende skal derfor forkastes som ugrundet.
Det fjerde anbringende
Med det fjerde anbringende har appellanten foreholdt Retten, at den begik flere retlige fejl med hensyn til sin bedømmelse af ansvaret i medfør af overtrædelsens del vedrørende Dell. Dette anbringende består af to led.
Det fjerde anbringendes første led
–
Parternes argumentation
Det fjerde anbringendes første led vedrører i det væsentlige appellantens angivelige kendskab til den samlede og vedvarende overtrædelse. Appellanten har gjort gældende, at Rettens konklusion om, at Kommissionen med føje havde fundet, at appellanten havde eller burde have haft kendskab til overtrædelsens del vedrørende Dell, er støttet på en urigtig gengivelse af beviserne.
I denne henseende støttede Kommissionen påvisningen heraf på to interne e-mails til Sony Optiarc af 14. februar og 28. oktober 2008, hvoraf appellanten modtog en kopi. Kommissionen udledte heraf, at appellanten havde eller burde have forstået, at oplysningerne i disse e-mails hidrørte fra en konkurrent og vidnede om ulovlige udvekslinger mellem konkurrenter.
For Retten gjorde appellanten gældende, at disse e-mails ikke var tilstrækkelige beviser til at påvise selskabets kendskab til den omhandlede samlede og vedvarende overtrædelse, eftersom det havde forstået, at oplysningerne heri hidrørte fra Dell.
Ved den appellerede dom forkastede Retten med urette dette argument.
Hvad angår e-mailen af 14. februar 2008 analyserede Retten i den appellerede doms præmis 157-160 fire forskellige indicier, der efter dens opfattelse udgjorde en række af indicier, som var tilstrækkelig til at godtgøre, at appellanten burde have forstået, at oplysningerne i denne e-mail ikke hidrørte fra Dell, men fra en konkurrent. Dette betyder således, at såfremt Rettens ræsonnement med hensyn til et af disse indicier er behæftet med en fejl, er hele dens konklusion behæftet med fejl.
Retten foretog en urigtig gengivelse af et af de beviser, der var anført som fjerde indicium i den appellerede doms præmis 160. Disse beviser er to e-mails fra Sony Optiarc af henholdsvis 30. oktober 2007 og 13. december 2007. I modsætning til det af Retten anførte fremgår det klart, at e-mailen af 30. oktober 2007 blev udvekslet mellem to ansatte i Sony Optiarc og ikke mellem Sony Optiarc og appellanten. Retten gengav således dette bevis urigtigt, hvilket rejser tvivl om dens påvisning med hensyn til e-mailen af 14. februar 2008.
Hvad angår e-mailen af 28. oktober 2008 fastslog Retten med urette i den appellerede doms præmis 202-205, at denne e-mail kunne anvendes som bevis for en konkurrencebegrænsende kontakt om priserne. Retten støttede denne konklusion på et vist antal indicier.
Retten foretog en urigtig gengivelse af de beviser, som var fastlagt til støtte for disse indicier. Der kan ikke udledes noget af e-mailen af 14. februar 2008 for at påvise arten af den konkurrencebegrænsende kontakt af 28. oktober 2008, men der kan heller ikke af beviserne med hensyn til overtrædelsens del vedrørende HP udledes nogen konklusion om overtrædelsens del vedrørende Dell. Dermed begik Retten en retlig fejl ved at fastslå, at der var tilstrækkelige beviser til at godtgøre, at denne kontakt havde konkurrencebegrænsende karakter.
Kommissionen har gjort gældende, at det fjerde anbringendes første led skal forkastes som uvirksomt og ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
Med det fjerde anbringendes første led har appellanten foreholdt Retten, at den foretog en urigtig gengivelse af beviserne for kendskabet til overtrædelsens del vedrørende Dell, og en begrundelsesmangel.
Det skal i denne henseende bemærkes, der foreligger en urigtig gengivelse, når vurderingen af de eksisterende oplysninger uden anvendelse af nye beviser synes åbenbart urigtig. Det tilkommer appellanten præcist at angive de beviser, som er blevet gengivet urigtigt, og at redegøre for de urigtige vurderinger, der er foretaget (dom af 26.9.2018, Infineon Technologies mod Kommissionen,
C-99/17 P
,
EU:C:2018:773
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I første række har appellanten med hensyn til Sony Optiarcs interne e-mail af 14. februar 2008, som selskabet modtog i kopi, i det foreliggende tilfælde gjort gældende, at Retten støttede sin konklusion om, at denne e-mail var tilstrækkelig til at godtgøre, at appellanten burde have forstået, at der forelå en overtrædelse, på de fire indicier, der er anført i den appellerede doms præmis 157-160. Appellanten har anført, at disse indicier har kumulativ karakter, således at denne konklusion ikke kan opretholdes, hvis et af indicierne ikke foreligger.
Uafhængigt af, om Retten rent faktisk gengav disse elementer urigtigt, skal det fastslås, at det i modsætning til, hvad appellanten har anført, fremgår klart af den appellerede dom, at de nævnte indicier ikke skal forstås som kumulative betingelser, som skal være opfyldt med henblik på Rettens konklusion, men derimod som selvstændige, men samstemmende beviser, der tilsigter at godtgøre, at appellanten burde have forstået, at e-mailen af 14. februar 2008 omtalte udvekslinger af oplysninger mellem konkurrenter.
Retten analyserede nemlig indledningsvis i den appellerede doms præmis 157 og 158 denne e-mails indhold. Den udledte heraf, at selve ordlyden af denne mail for det første antydede, at Sony Optiarc havde haft direkte samtaler med Toshiba Samsung Storage Technology (TSST) og PLDS, og for det andet at indholdet af de oplysninger, som blev tilskrevet de sidstnævnte selskaber i nævnte e-mail, indebar, at appellanten måtte forstå, at oplysningerne kun kunne være afgivet af disse selskaber til en anden konkurrent og ikke til Dell.
Dernæst konkluderede Retten i den appellerede doms præmis 159 på grundlag af denne konstatering, at når oplysningerne hidrørte fra Dell, sørgede Sony Optiarc generelt for at præcisere dette, ifølge hvilken konklusion fraværet af en sådan præcisering i det foreliggende tilfælde var væsentligt.
Endelig omtalte Retten i den appellerede doms præmis 160 to andre e-mails fra Sony Optiarc, den ene af 30. oktober 2007 og den anden af 13. december 2007, for heraf ligeledes at udlede, at appellanten måtte forstå, at Sony Optiarcs interne e-mail af 14. februar 2008 henviste til disse kontakter med konkurrenterne.
Det følger af Rettens analyse, at den klart anførte disse fire indicier alene som uafhængige indicier, der alle bidrog til samme konklusion, og ikke som fire kumulative elementer, der skulle opfyldes for at kunne konkludere, at appellanten måtte forstå, at der fandtes en overtrædelse.
Det følger heraf, at klagepunktet om en urigtig gengivelse af disse e-mails af 30. oktober 2007 og 13. december 2007 ikke i sig selv kan rejse tvivl om Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 161, og dette klagepunkt skal således forkastes som uvirksomt.
I anden række anførte appellanten med hensyn til den interne e-mail af 28. oktober 2008 for Retten, at denne e-mail kunne forstås som en omtale af oplysninger fra Dell, og således ikke fra konkurrenterne. Retten forkastede dette argument.
Hvad angår denne forkastelse har appellanten indledningsvis rejst tvivl om bevisværdien af e-mailen af 28. oktober 2008, idet selskabet har fremført de samme argumenter som i forhold til e-mailen af 14. februar 2008.
Af de samme grunde som de i nærværende doms præmis 106-111 anførte kan dette argument imidlertid ikke tiltrædes.
Appellanten har endvidere foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 204 ikke forklarede, hvorfor kendskabet til eller deltagelsen i den samlede og vedvarende overtrædelses del vedrørende HP var et relevant forhold med henblik på at godtgøre, at appellanten burde have forstået, at e-mailen af 28. oktober 2008 afslørede oplysninger fremlagt af konkurrenterne.
Det skal imidlertid bemærkes, at appellanten med dette argument i virkeligheden har forsøgt at opnå en fornyet bedømmelse af disse bevisers bevisværdi, hvilken bevisværdi i henhold til Domstolens faste praksis falder uden for Domstolens kompetence, medmindre beviserne er blevet urigtigt gengivet (dom af 12.1.2017, Timab Industries og CFPR mod Kommissionen,
C-411/15 P
,
EU:C:2017:11
, præmis
og den deri nævnte retspraksis), hvilket appellanten ikke har godtgjort. På denne baggrund skal det fastslås, at dette argument skal afvises.
Det fjerde anbringendes første led skal således delvist forkastes som uvirksomt, delvist afvises.
Det fjerde anbringendes andet led
–
Parternes argumentation
Med det fjerde anbringendes andet led har appellanten foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 148-207 fastslog, at Kommissionen havde godtgjort, at appellanten med sin egen adfærd havde til hensigt at bidrage til de fælles mål, som deltagerne i den omhandlede overtrædelse som helhed forfulgte. Retten besvarede ikke de argumenter, som selskabet fremførte for denne i denne henseende.
Appellanten har anført, at det følger af retspraksis, at Kommissionen skulle påvise selskabets deltagelse i den samlede og vedvarende overtrædelse ved at godtgøre, at det med sin egen adfærd tilsigtede at bidrage til de fælles mål, som deltagerne i denne overtrædelse som helhed forfulgte. Kommissionen kan godtgøre en passiv deltagelse, hvis appellanten deltog i konkurrencebegrænsende drøftelser, og selskabet ikke offentligt tog afstand fra disse drøftelser.
I 219. betragtning til den omtvistede afgørelse lagde Kommissionen til grund, at appellantens bidrag til sådanne mål med selskabets egen adfærd var godtgjort ved den omstændighed, at det ikke havde gjort indsigelse mod at fremgå som modtager i kopi af Sony Optiarcs e-mails. Herved konstaterede Kommissionen blot, at appellanten ikke tog offentligt afstand, da selskabet modtog Sony Optiarcs interne e-mails, med henblik på at konkludere, at appellanten havde deltaget i den angivelige overtrædelse. Hvad angår overtrædelsens del vedrørende Dell deltog appellanten ikke i nogen direkte drøftelse og modtog alene indirekte oplysninger fra sin kunde, Sony Optiarc, som delte sine udvekslinger med konkurrenterne med selskabet. Appellanten kunne således ikke gøre indsigelser mod disse udvekslinger. Selskabet kunne hverken hindre disse eller give konkurrenterne indtryk af, at det tiltrådte deres aftale eller samordnede praksis. Det følger heraf, at Kommissionen ikke har godtgjort, at appellanten, stiltiende eller ej, begyndte at deltage i den angivelige overtrædelse den 14. februar 2008 eller den 28. oktober 2008.
Kommissionen har gjort gældende, at det fjerde anbringendes andet led er ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
Med det fjerde anbringendes andet led har appellanten foreholdt Retten, at den fastslog, at Kommissionen i den omtvistede afgørelse med føje fandt, at det var godtgjort, at appellanten med sin egen adfærd havde bidraget til den omhandlede overtrædelse, eftersom selskabet ikke havde taget offentligt afstand fra den ulovlige adfærd, selv om dets deltagelse alene bestod i at fremgå som modtager i kopi af Sony Optiarcs interne e-mails, der omtalte ulovlig udveksling af oplysninger mellem konkurrenter.
I denne henseende skal det bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at Kommissionen for at godtgøre, at en virksomhed har deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse, skal føre bevis for, at virksomheden ved sin egen adfærd havde til hensigt at bidrage til de fælles mål, som deltagerne som helhed forfulgte, og at den havde kendskab til den ulovlige adfærd, som de øvrige virksomheder havde planlagt eller udvist med de samme mål for øje, eller at den med rimelighed kunne forudse dem, og at den var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko (jf. i denne retning dom af 24.9.2020, Prysmian og Prysmian Cavi e Sistemi mod Kommissionen,
C-601/18 P
,
EU:C:2020:751
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I lyset heraf virker den stiltiende godkendelse af et ulovligt initiativ, uden offentligt at tage afstand fra dets indhold eller gøre de administrative myndigheder opmærksom på det, som en tilskyndelse til at fortsætte overtrædelsen og hindrer, at den bliver opdaget. Denne medvirken udgør en form for passiv deltagelse i overtrædelsen, som kan gøre den pågældende virksomhed ansvarlig (dom af 6.12.2012, Kommissionen mod Verhuizingen Coppens,
C-441/11 P
,
EU:C:2012:778
, præmis
).
Det skal endvidere bemærkes, at den omstændighed, at en virksomhed ikke har deltaget i samtlige de elementer, som skal være til stede, for at der er tale om et kartel, eller at den kun har spillet en mindre rolle i de elementer, som den har deltaget i, ikke er relevant med hensyn til beviset for, at virksomheden har begået en overtrædelse, idet disse omstændigheder kun skal tages i betragtning ved vurderingen af overtrædelsens grovhed og i givet fald ved udmålingen af bøden (dom af 7.1.2004, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen,
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P
,
EU:C:2004:6
, præmis
, og af 26.9.2018, Infineon Technologies mod Kommissionen,
C-99/17 P
,
EU:C:2018:773
, præmis
).
I det foreliggende tilfælde fastslog Retten i den appellerede doms præmis 217, at appellanten bevidst havde modtaget oplysninger vedrørende karteldeltagerne, dvs. TSST, PLDS, Hitachi-LG Data Storage Inc. og Hitachi-LG Data Storage Korea Inc., og at selskabet havde haft bilaterale kontakter med en konkurrent om et udbud iværksat af HP. Dernæst fastslog Retten i denne doms præmis 218 og 219, at Kommissionen navnlig på grundlag af disse beviser samlet set for det første med føje kunne konstatere, at appellanten havde delt oplysninger med de andre leverandører af optiske diskdrev vedrørende strategien for priser eller indplacering med henblik på fremtidige udbud for at samordne deres adfærd, og for det andet med føje konkludere, at appellanten forsætligt havde bidraget den til omhandlede overtrædelses samlede økonomiske og konkurrencebegrænsende formål.
Følgelig fastslog Retten, henset til den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 124 og 125, med føje, at Kommissionen kunne udlede et argument af de e-mails, som appellanten havde modtaget i kopi, med henblik på at kvalificere selskabets bidrag til denne overtrædelse, eftersom kvalificeringen af appellantens passive deltagelse i nævnte overtrædelse ikke kræver, at selskabet deltog i direkte drøftelser med sine konkurrenter.
Det skal under alle omstændigheder bemærkes, at appellantens klagepunkt er støttet på en kunstig sondring mellem overtrædelsens del vedrørende Dell og overtrædelsens del vedrørende HP.
Henset til den retspraksis, der er nævnt i de foregående præmisser, skulle Retten ikke efterprøve, om Kommissionen havde godtgjort, at appellanten havde eller burde have haft kendskab til overtrædelsen, og at selskabet bidrog hertil eller havde til hensigt at bidrage hertil for så vidt angår såvel overtrædelsens del vedrørende Dell som overtrædelsens del vedrørende HP. I den appellerede doms præmis 219 fastslog Retten således med føje, for det første at appellanten forsætligt havde bidraget til det samlede økonomiske og konkurrencebegrænsende formål, som bestod i at fordreje konkurrencevilkårene under udbud vedrørende optiske diskdrev iværksat af Dell og HP, og for det andet at appellanten havde kendskab til andre parters involvering i kartellet om optiske diskdrev i hele perioden for sin deltagelse.
Det følger heraf, at det fjerde anbringendes andet led er ugrundet. Følgelig skal dette anbringende forkastes i sin helhed, idet det dels skal afvises, dels er uvirksomt, dels er ugrundet.
Det femte anbringende
Parternes argumentation
Med det femte anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten med urette forkastede selskabets argumentet om, at størrelsen af den bøde, som det var blevet pålagt, var åbenbart uforholdsmæssig.
Ifølge appellanten begik Retten under tilsidesættelse af reglerne for udøvelsen af sin fulde prøvelsesret en retlig fejl eller gav en utilstrækkelig begrundelse for afgørelsen, idet den fastslog, at Kommissionen ikke havde begået en retlig fejl ved beregningen af dette beløb.
Appellanten har således foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 236 med urette fastslog, at selskabets konkurrencebegrænsende kontakter kunne påvirke dets prispolitik. I denne henseende fastslog Retten efter appellantens opfattelse med urette, for det første at selskabet havde deltaget aktivt i drøftelserne med andre konkurrerende leverandører, og for det andet at udvekslingerne af oplysninger om priser og mængder, om leverandørernes indplacering og om forsyningsvanskeligheder havde haft indvirkning på dets prispolitik.
Appellanten har anført, at Rettens betragtninger er urigtige.
For det første skulle Retten ved kontrollen af beregningen af bøden tage hensyn til den omstændighed, at det, som det fremgår af de elementer, der er fremført for Domstolen inden for rammerne af det fjerde anbringende, ikke kunne konkluderes, at appellanten havde deltaget i overtrædelsens del vedrørende Dell.
For det andet skulle Retten have godtgjort, at de udvekslinger af oplysninger, der er nævnt i nærværende doms præmis 134, ikke havde haft nogen indvirkning på appellantens priser. I denne henseende foretog den i den appellerede doms præmis 236 blot en simpel konstatering, der ikke var underbygget.
Kommissionen har gjort gældende, at det femte anbringende delvist skal afvises, delvist er uvirksomt eller ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Med det femte anbringende har appellanten foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl og ikke gav en tilstrækkelig begrundelse for sin afgørelse om at forkaste det femte anbringende til støtte for selskabets annullationssøgsmål.
Hvad angår appellantens argument om Rettens tilsidesættelse af reglerne for udøvelsen af sin fulde prøvelsesret, som skal undersøges først, skal det blot bemærkes, at Retten forkastede dette femte søgsmålsanbringende i sin helhed, uden at det var nødvendigt at tage stilling til appellantens subsidiære påstand om udøvelse heraf. Eftersom der ikke er anført en begrundelse for dette argument, opfylder det i øvrigt ikke kravene efter artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 168, stk. 1, litra d), i Domstolens procesreglement og skal følgelig afvises.
Dernæst skal det hvad angår den angivelige begrundelsesmangel i den appellerede doms præmis 236 for det første bemærkes, at den blotte omstændighed, at appellanten indrømmede med hensyn til HP at have deltaget i direkte udvekslinger med konkurrenterne, godtgør Rettens konstatering af, at selskabet havde deltaget aktivt i drøftelserne med andre konkurrerende leverandører, uden at det skal godtgøres, at det deltog i alle de pågældende udvekslinger.
For det andet kan Retten ikke kritiseres for en begrundelsesmangel, fordi den fastslog, at oplysningerne om priser og mængder, leverandørernes indplacering eller forsyningsvanskelighederne havde haft indvirkning på appellantens prispolitik. Domstolen har nemlig allerede fastslået, at der er en formodning om årsagssammenhæng mellem en samordning og adfærden på markedet blandt de virksomheder, der deltager deri, ifølge hvilken disse virksomheder, når de forbliver aktive på markedet, tager hensyn til udvekslingen af oplysninger med deres konkurrenter for at fastlægge deres adfærd på markedet (dom af 21.1.2016, Eturas m.fl.,
C-74/14
,
EU:C:2016:42
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Rettens begrundelse er således i overensstemmelse med Domstolens praksis.
Det følger heraf, at det femte anbringende delvis skal afvises, delvis skal forkastes som ugrundet.
Om ophævelsen af den appellerede dom
Som det fremgår af analysen af appellantens første anbringende i nærværende doms præmis 50-72, begik Retten en retlig fejl.
På denne baggrund skal den appellerede dom ophæves.
Søgsmålet for Retten
I henhold til artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol ophæver Domstolen den af Retten trufne afgørelse, hvis appellanten gives medhold. Domstolen kan i denne forbindelse enten selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse.
I det foreliggende tilfælde skal der træffes endelig afgørelse i sagen, som er moden til påkendelse.
Som det fremgår af nærværende doms præmis 31, fremsatte appellanten fem anbringender til støtte for sit søgsmål for Retten.
Med det første anbringendes første led gjorde appellanten bl.a. gældende, at Kommissionen tilsidesatte selskabets ret til forsvar ved for første gang i den omtvistede afgørelse at konstatere, at det havde deltaget i flere separate overtrædelser, der udgjorde den samlede og vedvarende overtrædelse, som det blev tilregnet, uden at den havde anført dette under den administrative procedure.
I lyset af nærværende doms præmis 54-72 skal det fastslås, at Kommissionen tilsidesatte appellantens ret til forsvar ved i den omtvistede afgørelse at foreholde selskabet at have deltaget i flere separate overtrædelser, som udgjorde den samlede og vedvarende overtrædelse, som det var blevet tilregnet, uden at den klart havde anført dette i klagepunktsmeddelelsen.
Når dette er sagt, skal det præciseres, at en fejlagtig fremgangsmåde kun kan medføre hel eller delvis annullation af en afgørelse, hvis det godtgøres, at den kunne have fået et andet indhold, hvis fejlen ikke var begået (dom af 11.3.2020, Kommissionen mod Gmina Miasto Gdynia og Port Lotniczy Gdynia Kosakowo,
C-56/18 P
,
EU:C:2020:192
, præmis
).
I det foreliggende tilfælde foranledigede tilsidesættelsen af appellantens ret til forsvar ikke Kommissionen til at tilregne selskabet overtrædelser, som det ikke havde kunnet forsvare sig imod. Såfremt Kommissionen under den administrative procedure for hver adfærd, som den påtænkte at foreholde appellanten, udtrykkeligt præciserede, hvilken kvalificering den påtænkte, kunne selskabet nemlig eventuelt have fremført forhold, der kunne rejse tvivl om disse kvalificeringer. Det følger heraf, at den omtvistede afgørelse kunne have haft et andet indhold, hvis fejlen ikke var begået.
Derfor skal det første anbringende, som appellanten fremsatte til støtte for sit søgsmål, tiltrædes, for så vidt som Kommissionen herved blev foreholdt, at den havde tilsidesat selskabets ret til forsvar med hensyn til dets deltagelse i de separate overtrædelser.
Henset til det ovenstående, i lyset af præciseringerne i nærværende doms præmis 51-53, skal den omtvistede afgørelses artikel 1, litra h), annulleres, for så vidt som det heri konstateres, at appellanten havde tilsidesat artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 ved at deltage i flere separate overtrædelser.
Med det andet anbringende for Retten gjorde appellanten gældende, at Kommissionen havde begået en åbenbar retlig fejl og havde tilsidesat sin begrundelsespligt, idet der var en uoverensstemmelse mellem den omtvistede afgørelses begrundelse og den dispositive del.
I det foreliggende tilfælde skal det fastslås, at der som følge af de grunde, der er anført i nærværende doms præmis 86-93, ikke er en modsigelse mellem tabellen i 553. betragtning til den omtvistede afgørelse og denne afgørelses artikel 1, litra h). Kommissionen kan således ikke foreholdes at have begået en retlig fejl eller at have tilsidesat sin begrundelsespligt i denne henseende.
Appellantens andet anbringende for Retten skal derfor forkastes.
Med det tredje anbringende for Retten gjorde appellanten gældende, at Kommissionen ikke førte bevis for selskabets deltagelse i en samlet og vedvarende overtrædelse.
Domstolen tiltræder i det foreliggende tilfælde den begrundelse, som Retten anførte i den appellerede doms præmis 128-147, 150-162, 166-174, 177-187, 190-199, 202-207 og 210-222. På baggrund af det i disse præmisser anførte skal dette tredje anbringende dermed forkastes.
Med det fjerde anbringende for Retten gjorde appellanten gældende, at Kommissionen ikke har kompetence til at anvende artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53.
Domstolen tiltræder i det foreliggende tilfælde den begrundelse, som Retten anførte i den appellerede doms præmis 43-56. På baggrund af det i disse præmisser anførte skal dette fjerde anbringende således forkastes.
Med det femte anbringende for Retten gjorde appellanten for det første gældende, at Kommissionen begik faktiske og retlige fejl ved beregningen af bødens størrelse, og for det andet at den tilsidesatte begrundelsespligten.
I lyset af nærværende doms præmis 139-143 tiltræder Domstolen i det foreliggende tilfælde den begrundelse, som Retten anførte i den appellerede doms præmis 226-239, 243-251, 255-258 og 262-267. På baggrund af det i disse præmisser i den appellerede dom anførte skal appellantens femte anbringende for Retten således forkastes.
Under anvendelse af den fulde prøvelsesret, som Domstolen anerkendes at have i henhold til artikel 261 TEUF og artikel 31 i forordning nr. 1/2003, skal der ligeledes tages stilling til størrelsen af den bøde, som bør pålægges appellanten (dom af 21.1.2016, Galp Energía España m.fl. mod Kommissionen,
C-603/13 P
,
EU:C:2016:38
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal i denne henseende bemærkes, at Domstolen, når den træffer endelig afgørelse i tvisten i henhold til artikel 61, stk. 1, andet afsnit, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, har beføjelse til inden for rammerne af udøvelsen af sin fulde prøvelsesret at anlægge sin egen vurdering i stedet for Kommissionens og derfor ophæve, nedsætte eller forhøje den pålagte bøde eller tvangsbøde (dom af 21.1.2016, Galp Energía España m.fl. mod Kommissionen,
C-603/13 P
,
EU:C:2016:38
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Med henblik på at fastsætte størrelsen af den bøde, som skal pålægges, tilkommer det Domstolen selv at vurdere de konkrete omstændigheder i sagen og den omhandlede overtrædelses art (dom af 21.1.2016, Galp Energía España m.fl. mod Kommissionen,
C-603/13 P
,
EU:C:2016:38
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Dette indebærer, at Domstolen i henhold til artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 for hver virksomhed, der pålægges sanktioner, tager hensyn til grovheden af den omhandlede overtrædelse og varigheden heraf under overholdelse af navnlig begrundelsespligten, proportionalitetsprincippet, princippet om individuelle sanktioner og ligebehandlingsprincippet, og uden at Domstolen er bundet af de vejledende bestemmelser, som Kommissionen har fastsat i sine retningslinjer, selv om de sidstnævnte kan være vejledende for Unionens retsinstanser, når de udøver deres fulde prøvelsesret (dom af 21.1.2016, Galp Energía España m.fl. mod Kommissionen,
C-603/13 P
,
EU:C:2016:38
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde fastslår Domstolen, at ingen af de oplysninger, som appellanten har påberåbt sig i nærværende sag, og intet hensyn til den offentlige orden begrunder, at den anvender denne prøvelsesret til at nedsætte den bøde, der er nævnt i den omtvistede afgørelses artikel 2, litra h).
Henset til samtlige ovenstående betragtninger annulleres den omtvistede afgørelses artikel 1, litra h), for så vidt som det heri fastslås, at appellanten tilsidesatte artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 ved at deltage i flere separate overtrædelser, og i øvrigt frifindes Kommissionen.
Sagsomkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 2, træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen.
Ifølge procesreglementets artikel 138, stk. 1, som i medfør af dets artikel 184, stk. 1, ligeledes finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Reglementets artikel 138, stk. 3, præciserer, at hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter, bærer hver part sine egne omkostninger. Domstolen kan dog, hvis dette efter omstændighederne findes begrundet, beslutte, at en part, ud over at bære sine egne omkostninger, skal betale en del af modpartens omkostninger.
I det foreliggende tilfælde har appellanten nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale alle sagsomkostningerne, og denne institution har tabt appelsagen og delvist sagen i første instans. Appellanten har delvist tabt sagen i første instans. Når dette er sagt, er Domstolen ud fra sagens konkrete omstændigheder af den opfattelse, at Kommissionen foruden at bære sine egne omkostninger i sagen i første instans og i appelsagen bør pålægges også at betale samtlige omkostninger, som appellanten har afholdt i forbindelse med denne appel, samt halvdelen af dette selskabs omkostninger i sagen i første instans. Appellanten bærer halvdelen af sine egne omkostninger i sagen i første instans.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Fjerde Afdeling):

1)
Dommen afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 12. juli 2019, Quanta Storage mod Kommissionen (
T-772/15
,
EU:T:2019:519
), ophæves.

2)
Artikel 1, litra h), i Kommissionens afgørelse C(2015) 7135 final af 21. oktober 2015 om en procedure efter artikel 101 TEUF og artikel 53 i EØS-aftalen (sag AT.39639 – Optiske diskdrev) annulleres, for så vidt som det heri fastslås, at Quanta Storage Inc. har tilsidesat artikel 101 TEUF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 ved fra den 14. februar til den 28. oktober 2008 at deltage i flere separate overtrædelser.

3)
I øvrigt frifindes Europa-Kommissionen.

4)
Kommissionen bærer sine egne omkostninger i forbindelse med såvel sagen i første instans som appelsagen og betaler samtlige de omkostninger, som Quanta Storage Inc. har afholdt i forbindelse med denne appel, og halvdelen af de omkostninger, som dette selskab har afholdt i første instans.

5)
Quanta Storage Inc. bærer halvdelen af sine egne omkostninger i sagen i første instans.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.