CELEX: 62016CJ0085
Обжалване
Марка на Европейския съюз
Заявки за регистрация на словната марка „KENZO ESTATE“
По-ранна словна марка на Европейския съюз „KENZO“
Регламент (ЕО) № 207/2009
Член 8, параграф 5
Относително основание да се откаже регистрация
Репутация
Основателна причина

С жалбите си г‑н Kenzo Tsujimoto иска отмяна на решения на Общия съд на Европейския съюз от 2 декември 2015 г., Tsujimoto/СХВП — Kenzo (KENZO ESTATE) (
T‑414/13
, непубликувано,
EU:T:2015:923
), и от 2 декември 2015 г., Tsujimoto/СХВП — Kenzo (KENZO ESTATE) (
T‑522/13
, непубликувано,
EU:T:2015:922
) (наричани по-нататък общо „обжалваните съдебни решения“), с които посоченият съд е отхвърлил жалбите му за отмяна на решенията на втори апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO), постановени съответно на 22 май 2013 г. (преписка R 333/2012‑2) и на 3 юли 2013 г. (преписка R 1363/2012‑2) в производство по възражение между Kenzo и г‑н Tsujimoto.
Правна уредба
Разглежданите заявки за регистрация са подадени от жалбоподателя, едната на основание на Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (
ОВ L 11, 1994 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007г., глава 17, том 1, стр. 146), изменен (наричан по-нататък „Регламент № 40/94“), а другата — на основание на Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на [Европейския съюз] (
ОВ L 78, 2009 г., стр. 1
), който влиза в сила на 13 април 2009 г., кодифицира Регламент № 40/94 и го отменя.
Член 8 („Относителни основания за отказ“) от Регламент № 207/2009 предвижда в параграф 5 следното:
„При възражение на притежателя на по-ранна марка по смисъла на параграф 2 се отказва регистрация на марката, за която е била подадена заявката, когато тя е идентична или сходна на по-ранна марка и тя трябва да бъде регистрирана за стоки или услуги, които не са сходни на тези, за които е регистрирана по-ранната марка, когато, в случай на по-ранна марка на [ЕС], тя се ползва с репутация в [Съюза], а в случай на по-ранна национална марка, тя се ползва с репутация в съответната държава членка, и когато използването без основателна причина на марка, за която е била подадена заявка, извлича неоснователно полза от отличителния характер или от репутацията на по-ранната марка или би я увредило“.
Член 76 („Служебна проверка на фактите“) от този регламент гласи в параграф 2 следното:
„Службата може да пренебрегне фактите, на които страните не са се позовали, и доказателствата, които те не са представили навреме“.
Правилата за прилагане на Регламент № 40/94 са определени с Регламент (ЕО) № 2868/95 на Комисията от 13 декември 1995 година (
ОВ L 303, 1995 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 189), изменен с Регламент (ЕО) № 1041/2005 на Комисията от 29 юни 2005 г. (
ОВ L 172, 2005 г., стр. 4
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 2, стр. 71, наричан по-нататък „Регламентът за прилагане“). Този регламент за прилагане е приложим и за Регламент № 207/2009.
Правило 19 от Регламента за прилагане, озаглавено „Обосноваване на възражението“, предвижда в параграфи 1 и 2:
„1.   Службата предоставя на възразяващата страна възможност да представи факти, доказателства и аргументи в подкрепа на възражението си или да допълни фактите, доказателствата и аргументите, които вече е [представила] съгласно правило 15, параграф 3, в определен от Службата срок, който е поне два месеца, считано от датата, на която се предвижда да започне производството по възражението в съответствие с правило 18, параграф 1.
2.   В рамките на срока, посочен в параграф 1, възразяващата страна също така трябва да подаде доказателство за съществуване, валидност и обхват на [защита] на по-ранна марка и по-ранно право, както и доказателство, доказващо нейното право да подаде възражение. По-специално възразяващата страна трябва да предостави следните доказателства:
[…]“.
Правило 20 от този регламент за прилагане, озаглавено „Разглеждане на възражението“, предвижда в параграф 1:
„Ако до изтичането на периода, посочен в правило 19, параграф 1, възразяващата страна не е доказала съществуването, валидността и обхвата на защита на по-ранната марка или по-ранното право, както и своето право да подава възражение, възражението се отхвърля като неоснователно“.
Правило 50, параграф 1, трета алинея от Регламента за прилагане предвижда:
„Когато обжалването е насочено срещу решение, взето от отдела [по споровете], [апелативният състав] ограничава разглеждането на обжалването до факти и доказателства, представени в сроковете, посочени от отдела [по споровете] в съответствие с регламента и настоящите правила, освен ако [апелативният състав] не реши, че трябва да бъдат взети предвид допълнителни или допълващи факти и доказателства съгласно член [76], параграф 2 от [Регламента]“.
Обстоятелствата, предхождащи споровете, и обжалваните решения
Дело C‑85/16 P
На 21 януари 2008 г. жалбоподателят подава заявка за посочваща Съюза международна регистрация, съобщена на EUIPO на 13 март 2008 г., в съответствие с Регламент № 40/94.
Иска се словният знак „KENZO ESTATE“ да бъде регистриран като марка.
Стоките, за които се иска международната регистрация, спадат към клас 33 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г. и отговарят на следното описание: „Вино, алкохолни напитки от плодове, западни ликьори (общо)“.
Заявката за регистрация е публикувана в Бюлетин на марките на Общността № 12/2008 от 17 март 2008 г.
На 16 декември 2008 г. Kenzo подава на основание член 41 от Регламент № 207/2009 възражение срещу международната регистрация на заявената марка за всички посочени в точка 11 по-горе стоки.
Възражението се основава на по-ранната словна марка на Общността „KENZO“, регистрирана на 20 февруари 2001 г. под номер 720706 за стоки по-специално от класове 3, 18 и 25 по смисъла на Ницската спогодба, които отговарят за всеки от тези класове на следното описание:
–
клас 3: „Препарати за избелване и пране; препарати за почистване, полиране, обезмасляване и шлифоване; сапуни; парфюмерия, етерични масла, козметика, лосиони за коса; средства за почистване на зъби“;
–
клас 18: „Кожа и имитации на кожа, колани, чанти, ръчни чанти, пътнически сандъци и куфари, презраменни чанти, пътнически чанти и други багажи; каишки за кучета, портфейли, куфарчета за документи, торбички, пликчета (кожени), портмонета, калъфчета за ключове (кожени), кутии и ковчежета от кожа, имитации на кожа, визитници, калъфи на чекови книжки, дипломатически куфарчета за книжа, чантички за гримове, пътнически несесери (кожени); дамски чантички за тоалетни принадлежности (неокомплектовани), животински кожи; чадъри, слънчобрани и бастуни; камшици, хамути и сарашки стоки“, и
–
клас 25: „Дрехи (облекло), обувки (с изключение на ортопедични обувки), шапки и принадлежности за глава“.
В подкрепа на възражението е посочено основанието по член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009.
С решение от 20 декември 2011 г. отделът по споровете отхвърля възражението.
На 15 февруари 2012 г. на основание членове 58—64 от Регламент № 207/2009 Kenzo обжалва пред EUIPO решението на отдела по споровете.
С решение от 22 май 2013 г. втори апелативен състав на EUIPO уважава жалбата. Според апелативния състав трите кумулативни условия за прилагането на член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009 в случая са изпълнени. Що се отнася до първото условие, апелативният състав посочва, че конфликтните марки са много сходни за значителна част от съответните потребители. Що се отнася до второто условие, той приема, обратно на отдела по споровете, че Kenzo е доказало, че по-ранната марка се ползва с репутация. Що се отнася до третото условие, този състав приема, че е доста вероятно заявената марка, за чието използване не е посочена никаква основателна причина, да следва проправения от по-ранната марка с репутация път, за да се възползва от нейната привлекателност, репутация и престиж и да използва без каквато и да било финансова компенсация положените от притежателя ѝ търговски усилия за създаването и поддържането на нейния образ. Затова той заключава, че съществува риск с използването на исканата закрила за международна регистрация в рамките на Съюза неоснователно да се извлече полза от репутацията на по-ранната марка по смисъла на член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009.
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 8 август 2013 г., жалбоподателят иска отмяна на посоченото по-горе решение. Той изтъква две основания за отмяна, първото, нарушение на член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009, а второто — на член 8, параграф 5 от този регламент.
Общият съд отхвърля твърденията по тези основания и съответно жалбата в нейната цялост.
Дело C‑86/16 P
На 18 август 2009 г. жалбоподателят подава на заявка за посочваща Съюза международна регистрация, съобщена на EUIPO на 5 ноември 2009 г., в съответствие с Регламент № 207/2009.
Иска се словният знак „KENZO ESTATE“ да бъде регистриран като марка.
Стоките и услугите, за които се иска регистрацията, спадат към класове 29, 30, 31, 35, 41 и 43 по смисъла на Ницската спогодба и за всеки от тези класове отговарят на следното описание:
–
клас 29: „Зехтин (за хранителни цели); масло от гроздови семена (за хранителни цели); масла и мазнини за хранителни цели; стафиди; обработени плодове и зеленчуци; прясно замразени зеленчуци; прясно замразени плодове; сурови бобови растения; обработени месни продукти; обработени морски дарове“;
–
клас 30: „Сладкарски изделия, хляб и козуначени кифли; винен оцет; сосове със зехтин; овкусители (различни от подправки); подправки; сандвичи; пици; хот-дог (сандвичи); пирожки с пълнеж от месо, равиоли“;
–
клас 31: „Грозде (прясно); маслини (пресни); плодове (пресни); зеленчуци (пресни); семена и луковици“;
–
клас 35: „Проучване на пазара на вино; предоставяне на информация за продажбите на вино; рекламни услуги и популяризиране; агенции за внос и износ; търговия на дребно и едро с храни и напитки; търговия на дребно и едро със спиртни напитки“;
–
клас 41: „Образователни услуги и обучение за придобиване на общи познания за виното; образователни услуги и обучение за придобиване на общи познания във връзка с получаването на сомелиерско удостоверение; организиране и провеждане на дегустации на вино и симулационни тестове в тази област; изпитване и признаване на сомелиерски удостоверения; подготовка, организиране и провеждане на винени семинари; подготовка, организиране и провеждане на семинари във връзка със сомелиерските удостоверения; електронни издания за виното; електронни издания относно сомелиерските удостоверения; издаване на книги за виното; издаване на книги относно сомелиерските удостоверения; осигуряване на помещения и оборудване за винени курсове; осигуряване на помещения и оборудване за курсове относно сомелиерските удостоверения“; и
–
клас 43: „Доставка на храни и напитки; осигуряване на временно настаняване“.
Заявката за регистрация е публикувана в Бюлетин на марките на Общността № 44/2009 от 16 ноември 2009 г.
На 12 август 2010 г. Kenzo подава възражение на основание член 41 от Регламент № 207/2009 срещу регистрацията на заявената марка за всички посочени по-горе в точка 23 стоки и услуги.
Възражението се основава на по-ранната словна марка на Общността „KENZO“, регистрирана на 20 февруари 2001 г. под номер 720706 по-специално за стоки от класове 3, 18 и 25 по смисъла на Ницската спогодба, отговарящи за всеки от тези класове на описанието, посочено в точка 14 по-горе.
В подкрепа на възражението е посочено основанието по член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009.
С решение от 24 май 2012 г. отделът по споровете отхвърля възражението.
На 23 юли 2012 г. на основание членове 58—64 от Регламент № 207/2009 Kenzo обжалва пред EUIPO решението на отдела по споровете.
С решение от 3 юли 2013 г. втори апелативен състав на EUIPO уважава частично жалбата. Според апелативния състав за услугите, за които се иска регистрацията, трите кумулативни условия за прилагането на член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009 са изпълнени. Що се отнася до първото условие, апелативният състав посочва, че конфликтните марки са много сходни. Що се отнася до второто условие, той приема, обратно на отдела по споровете, че Kenzo е доказало, че по-ранната марка се ползва с репутация. Що се отнася до третото условие, този състав приема, че за услугите, обозначавани със заявената марка, е доста вероятно тази марка, за чието използване не е посочена никаква основателна причина, да следва проправения от по-ранната марка с репутация път, за да се възползва от нейната привлекателност, репутация и престиж и да използва без каквато и да било финансова компенсация положените от притежателя ѝ търговски усилия за създаването и поддържането на нейния образ.
За сметка на това апелативният състав преценява, че стоките, обхванати от класове 29—31 по смисъла на Ницската спогодба и посочени в заявката, не се разглеждат като луксозни и не се свързват неизменно със света на блясъка или модата. Според него те са обикновени масово консумирани храни, които могат да бъдат закупени във всеки квартален магазин и имат само периферна връзка със стоките на Kenzo. Последното не посочило причините, поради които с поисканата регистрация неоснователно би се извлякла полза от отличителния характер или от репутацията на по-ранната марка „KENZO“ или би им се нанесла вреда. Апелативният състав отхвърля възражението за тези стоки.
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 26 септември 2013 г., жалбоподателят иска отмяна на решението от 3 юли 2013 г. Той изтъква две основания за отмяна, първото, нарушение на член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009, а второто — на член 8, параграф 5 от този регламент.
Общият съд отхвърля твърденията по тези основания и съответно жалбата в нейната цялост.
Производството пред Съда и исканията на страните
С определение на председателя на Съда от 18 май 2016 г. дела C‑85/16 P и C‑86/16 P са съединени за целите на писмената и устната фаза на производството и на съдебното решение.
С жалбите си жалбоподателят моли Съда:
–
да отмени обжалваните съдебни решения,
–
да се произнесе окончателно по споровете и
–
да осъди EUIPO и Kenzo да заплатят съдебните разноски, включително направените в производството пред апелативния състав.
EUIPO и Kenzo молят Съда да отхвърли двете жалби и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
По жалбите
Жалбоподателят посочва две основания за обжалване, а именно нарушение на член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009 и нарушение на член 8, параграф 5 от този регламент.
По първото основание за обжалване
Доводи на страните
Във връзка с първото основание за обжалване жалбоподателят твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е постановил в точка 23 от всяко от обжалваните съдебни решения, че апелативният състав правилно е приел, че доказателствата за използването и за репутацията са неразривно свързани, поради което доказателствата за първото могат да бъдат представени като доказателства за второто. Според жалбоподателя така Общият съд е пренебрегнал факта, че правото на преценка, което апелативният състав упражнява по силата на член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009, е ограничено с правило 20, параграф 1 и правило 19, параграфи 1 и 2 от Регламента за прилагане.
Според жалбоподателя от тези разпоредби следва, че възражение, което е основано на член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009, трябва да бъде отхвърлено, ако възразяващата страна не докаже репутацията на по-ранната марка в определения от EUIPO срок за доказване на съществуването и валидността на по-ранното право. Това тълкувание се потвърждавало от решение от 13 юни 2002 г., Chef Revival USA/СХВП — Massagué Marín (Chef) (
T‑232/00
,
EU:T:2002:157
, т.
).
От точка 23 от всяко от обжалваните съдебни решения обаче било видно, че за да прецени дали по-ранната марка има репутация, Общият съд, подобно на апелативния състав, неправилно взел предвид документите, представени след изтичането на срока, определен за доказване на реалното използване на посочената марка, а именно приложения 1—21 към писменото становище на Kenzo. Според жалбоподателя нито Регламент № 207/2009, нито Регламентът за прилагане предвиждат възможност репутацията на по-ранната марка да бъде доказана с документи, които са представени с цел доказване на използването и приложени след изтичането на срока, определен за доказване на по-ранните права.
Kenzo посочва, че твърденията по първото основание за обжалване са недопустими. При условията на евентуалност то счита, че същите са и неоснователни. EUIPO поддържа, че твърденията по първото основание за обжалване са неоснователни.
Съображения на Съда
Що се отнася до допустимостта на твърденията по първото основание за обжалване, следва да се припомни, че съгласно член 256 ДФЕС и член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз обжалването на съдебен акт е само по правни въпроси. Поради това единствено Общият съд е компетентен да установява и преценява относимите факти, както и да преценява доказателствата. Следователно освен в случай на изопачаването им преценката на тези факти и доказателства не представлява правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от Съда в рамките на производство по обжалване (вж. по-специално решение от 2 септември 2010 г., Calvin Klein Trademark Trust/СХВП,
C‑254/09 P
,
EU:C:2010:488
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение е достатъчно да се отбележи, че с първото основание за обжалване се повдига правен въпрос, свързан с естеството на правото на преценка, с което апелативният състав разполага по силата на член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009, с оглед на правило 20, параграф 1 и правило 19, параграфи 1 и 2 от Регламента за прилагане. Следователно твърденията по първото основание за обжалване са допустими.
Що се отнася до основателността на твърденията по това основание, следва да се припомни, че в решение от 3 октомври 2013 г., Rintisch/СХВП (
C‑120/12 P
,
EU:C:2013:638
), Съдът по същество постановява, че правото на преценка, с което разполага апелативният състав по силата на член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009, трябва да се упражнява в пределите, очертани от правило 50, параграф 1, трета алинея от Регламента за прилагане, а не от правило 20, параграф 1 от същия. В частност той приема в точка 32 от това решение, че Регламентът за прилагане предвижда изрично, че когато разглежда жалба срещу решение на отдела по споровете, апелативният състав разполага с правото на преценка, произтичащо от правило 50, параграф 1, трета алинея от Регламента за прилагане и от член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009, така че може да реши дали да вземе предвид или да пренебрегне допълнителните или допълващите факти и доказателства, които не са били представени в сроковете, определени от отдела по споровете. Следователно тези разпоредби предвиждат, че когато е сезиран с подобна жалба, апелативният състав може да приеме или не късно представените документи, свързани със съществуването, с валидността и с обхвата на защита на по-ранната марка.
В точка 38 от посоченото решение Съдът припомня, че когато се произнася в производство по възражение, EIUPO може да упражни правото на преценка, с което разполага, за да вземе предвид късно посочени факти или късно представени доказателства, ако са налице две предпоставки: първата, късно посочените факти или късно представените доказателства да могат на пръв поглед да бъдат от значение за изхода на висящото пред нея производство по възражение, а втората — стадият на производството, в който те са били късно въведени, и съпътстващите го обстоятелства да допускат вземането им предвид.
В случая Общият съд, на първо място, припомня в точки 16 и 17 от обжалваните съдебни решения тази практика на Съда и с основание отбелязва в точка 18 от всяко от тези решения, че правото на преценка на апелативния състав следва да се тълкува с оглед не на правило 20, параграф 1 от Регламента за прилагане, а само на правило 50, параграф 1, трета алинея от този регламент.
На второ място, в точки 19—23 от обжалваните съдебни решения той разглежда въпроса дали апелативният състав в случая е можел да вземе предвид тези доказателства като имащи значение за изхода на делото и дали стадият на производството и някои конкретни обстоятелства са позволявали това. В точка 23 от всяко от тези решения приема, че случаят е такъв, тъй като, „посочвайки, че доказателствата за използването и доказателствата за репутацията са неразривно свързани и че само един прекален и неоправдан формализъм би бил пречка доказателствата за използването да бъдат представени като доказателства за репутацията, апелативният състав е упражнил произтичащото от член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009 право на преценка да реши да вземе предвид посочените доказателства“.
Така Общият съд правилно прилага член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009 във връзка с правило 50, параграф 1, трета алинея от
Регламента за прилагане. От това следва, че твърденията по първото основание за обжалване трябва да се отхвърлят като неоснователни.
По второто основание за обжалване
Във връзка с второто основание за обжалване, а именно нарушение на член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009, жалбоподателят счита, че Общият съд е допуснал грешка при преценката на всяка от четирите предвидени в тази разпоредба предпоставки да се откаже регистрацията на дадена марка. Затова той излага четири твърдения по това основание, а именно че Общият съд неправилно е приложил правото съответно при преценката на сходството на конфликтните марки, преценката на репутацията на по-ранната марка, преценката на липсата на неоснователно извличане на полза и преценката на наличието на основателна причина за използването на заявената марка.
Първото твърдение
–
Доводи на страните
Първото твърдение, което жалбоподателят излага във връзка с второто основание за обжалване, се свежда, на първо място, до това, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 31—33 от обжалваните съдебни решения е преценил сходството на конфликтните марки, без в това отношение да сравни посочените марки, разглеждани всяка в нейната цялост. Той счита, че Общият съд неправилно е направил необходимото сравнение с по-ранната марка от гледна точка само на един от компонентите на заявената марка. Изтъква, че ако бе направил необходимото сравнение на конфликтните марки във визуално, звуково и смислово отношение, Общият съд щял да заключи, че те изобщо не са сходни. Според него елементът „estate“ заема важно място в заявената марка, тъй като се състои от шест букви и следователно е по-дълъг от елемента „kenzo“, съставен от пет букви. Елементът „estate“ също така увеличавал значително дължината на посочената марка в зрително и звуково отношение и създавал значителни различия между конфликтните марки, както като звучене, така и като ритъм.
Жалбоподателят поддържа, на следващо място, че Общият съд не е мотивирал извода си, че доминиращият елемент на марката „KENZO ESTATE“ е елементът „kenzo“. Точно обратното, той счита, че елементът „estate“ е отличителен за стоките и услугите, обхванати от заявената марка. Всъщност, дори да съществува връзка между посочената дума и тези стоки и услуги, тази връзка не била достатъчно пряка, за да лиши елемента „estate“ от отличителност и да направи автоматично елемента „kenzo“ доминиращ елемент.
Накрая, жалбоподателят упреква Общия съд, че в точка 34 от всяко от обжалваните съдебни решения неправилно е отказал да приложи съдебната практика, изведена в решения от 7 май 2009 г., Klein Trademark Trust/СХВП — Zafra Marroquineros (CK CREACIONES KENNYA) (
T‑185/07
,
EU:T:2009:147
), и от 2 септември 2010 г., Calvin Klein Trademark Trust/СХВП (
C‑254/09 P
,
EU:C:2010:488
).
Kenzo и EUIPO поддържат, че първото твърдение по второто основание за обжалване е недопустимо и във всеки случай неоснователно.
–
Съображения на Съда
Що се отнася до допустимостта на първото твърдение по второто основание за обжалване, следва да се приеме, че доводът на жалбоподателя, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е сравнил конфликтните марки, разглеждайки всяка в нейната цялост, и като не е приложил решения от 7 май 2009 г., Klein Trademark Trust/СХВП — Zafra Marroquineros (CK CREACIONES KENNYA) (
T‑185/07
,
EU:T:2009:147
), и от 2 септември 2010 г., Calvin Klein Trademark Trust/СХВП (
C‑254/09 P
,
EU:C:2010:488
), и доводът, че липсват мотиви за извода, че в марката „KENZO ESTATE“ елементът „kenzo“ е доминиращ, повдигат правни въпроси. В съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 42 от настоящото решение, те са допустими в производството по обжалване на съдебен акт на Общия съд.
За сметка на това доводът на жалбоподателя, че елементът „estate“ е отличителен, е недопустим, щом като с него жалбоподателят в действителност цели да постави под въпрос направения от Общия съд в точка 33 от всяко от обжалваните съдебни решения фактически извод, че думата „estate“, свързана с посочените в заявките стоки и услуги, не е отличителна за значителна част от съответните потребители.
Що се отнася, на първо място, до основателността на довода, че Общият съд не е сравнил конфликтните марки, разглеждайки всяка в нейната цялост, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика съществуването на връзка между по-ранната марка и заявената марка, по смисъла на член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009, трябва да се преценява общо, при отчитане на всички релевантни за разглеждания случай фактори, сред които в частност са степента на отличителност на по-ранната марка и степента на сходство между конфликтните марки, което предполага наличието по-конкретно на елементи на визуално, звуково или концептуално сходство (вж. решения от 23 октомври 2003 г., Adidas-Salomon и Adidas Benelux,
C‑408/01
,
EU:C:2003:582
, т.
и от 24 март 2011 г., Ferrero/СХВП,
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
, т.
и
).
В случая Общият съд посочва в точки 31 и 32 от обжалваните съдебни решения, че обстоятелството, че дадена марка е съставена предимно от по-ранната марка, към която е прикрепена друга дума, е белег за сходството между тези две марки и че потребителят обръща поначало повече внимание на началната, а не на крайната част на знака. Що се отнася до това, че елементът „estate“ не е отличителен, Общият съд отбелязва в точка 33 от всяко от обжалваните съдебни решения, че за „английскоговорещите тази дума насочва към мястото, където се отглежда и произвежда вино, грозде и свързаните с тях стоки, тъй като „estate“ означава „голям земеделски имот“. Затова според Общия съд апелативният състав основателно е приел, че съответните потребители биха обърнали по-малко внимание на тази дума и биха се съсредоточили върху първия елемент, а именно по-отличителната дума „kenzo“.
От точки 31—33 от обжалваните съдебни решения е видно, че за да прецени сходството на конфликтните марки, Общият съд приема, от една страна, че заявената марка е съставена предимно от по-ранната марка, към която е прикрепен неотличителният елемент „estate“, и от друга страна, че тъй като потребителят обръща поначало по-голямо внимание на началната, а не на крайната част на знака, съответните потребители биха се съсредоточили върху по-отличителния първи елемент, а именно думата „kenzo“.
При това положение, тъй като двете конфликтни марки са словни марки, едната от които е съставена предимно от по-ранната марка, към която се прибавя неотличителен елемент, Общият съд правилно приема, че тези марки, разгледани всяка от тях в нейната цялост, са сходни.
Що се отнася, на второ място, до довода на жалбоподателя, че в обжалваните съдебни решения липсват мотиви за доминиращия характер на елемента „kenzo“, той трябва да се отхвърли като неоснователен.
Всъщност в точка 32 от всяко от обжалваните съдебни решения Общият съд припомня съдебната практика, съгласно която потребителят обръща поначало по-голямо внимание на началната, а не на крайната част на знака. В точка 33 от всяко от посочените решения той приема, че думата „estate“, свързана с обозначаваните със заявената марка стоки и услуги, не е отличителна за значителна част от съответните потребители. От това Общият съд заключава, че „апелативният състав основателно е приел, че съответните потребителите биха обърнали по-малко внимание на тази дума и биха се съсредоточили върху по-отличителния първи елемент, а именно думата „kenzo“.
Що се отнася, на трето място, до довода на жалбоподателя, че Общият съд неправилно отказал да приложи решения от 7 май 2009 г., Klein Trademark Trust/СХВП — Zafra Marroquineros (CK CREACIONES KENNYA) (
T‑185/07
,
EU:T:2009:147
), и от 2 септември 2010 г., Calvin Klein Trademark Trust/СХВП (
C‑254/09 P
,
EU:C:2010:488
), той също трябва да се отхвърли като неоснователен.
Всъщност, както Общият съд правилно установява в точка 34 от всяко от обжалваните съдебни решения, фактическите обстоятелства по делата, по които са постановени посочените в предходната точка решения, се различават от тези по настоящите дела, тъй като е достатъчно да се констатира, че в първите дела конфликтни са били заявена марка, състояща се от един словен знак, и по-ранни марки, представляващи фигуративни знаци, докато в настоящите дела конфликтни са две словни марки. Поради това Общият съд счита, че в делата, по които са постановени посочените по-горе решения, отличителните и доминиращите елементи на конфликтните марки не са едни и същи, докато в настоящия случай той приема, че думата „kenzo“, обща за конфликтните марки, е и най-отличителният им елемент.
Ето защо първото твърдение по второто основание за обжалване трябва да бъде изцяло отхвърлено.
Второто твърдение по второто основание за обжалване
–
Доводи на страните
Второто твърдение, което жалбоподателят излага по второто основание за обжалване, е, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точка 41 от всяко от обжалваните съдебни решения, че апелативният състав правилно е потвърдил, че по-ранната марка „KENZO“ се ползва с репутация в Съюза за дрехи, козметични продукти и парфюми, въпреки че доказателствата в тази насока са били представени късно и не е трябвало да бъдат взети предвид.
Kenzo и EUIPO поддържат, че второто твърдение по второто основание за обжалване трябва да бъде отхвърлено като неоснователно.
–
Съображения на Съда
Следва да се отбележи, че в точка 41 от всяко от обжалваните съдебни решения преценката на Общия съд се отнася до довода на жалбоподателя, че апелативният състав не е трябвало да взема под внимание доказателствата, които, за да докаже репутацията на по-ранната марка, Kenzo е представило пред отдела по споровете преди 17 май 2010 г. по дело C‑85/16 P и преди 14 февруари 2011 г. по дело C‑86/16 P, доколкото тези доказателства не са били съпътствани от никакво обяснение. Общият съд приема в тази точка 41, че към датите, от които пораждат действие международните регистрации на марката „KENZO ESTATE“ по тези две дела, а именно съответно 21 януари 2008 г. и 18 август 2009 г., репутацията на по-ранната марка е била доказана предвид доказателствата по предишни дела, на които отделът по споровете се е позовал по настоящите дела.
Следователно жалбоподателят не може надлежно да поддържа, във връзка с второто твърдение по второто основание за обжалване, че Общият съд e допуснал грешка при прилагане на правото в посочената точка 41, като е взел предвид късно представени доказателства за репутацията на по-ранната марка „KENZO“, щом като изводът на Общия съд не се отнася до късното представяне на въпросните доказателства.
При тези обстоятелства второто твърдение по второто основание за обжалване трябва да се приеме за неотносимо.
Третото твърдение по второто основание за обжалване
–
Доводи на страните
Третото твърдение, което жалбоподателят излага по второто основание за обжалване, е, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като — без да направи обща преценка на конфликтните марки, отчитайки всички релевантни фактори по конкретния случай, сред които е естеството на стоките или услугите, за които са регистрирани тези марки, включително степента на близост или на различие на тези стоки или услуги — е приел, че с използването на заявената марка „KENZO ESTATE“ неоснователно би се извлякла полза от репутацията на по-ранната марка. Затова той посочва, че дизайнът, цветът и благоуханието са важни елементи за успеха на дрехите, парфюмите и козметичните продукти, тоест стоките, обхванати от по-ранната марка, докато нито един от тези аспекти не представлявал стойностен елемент за стоките, обхванати от заявените марки. Освен това предвид много различното естество на въпросните търговски отрасли би било много малко вероятно образът на изключителност и разкош, с който се свързват дрехите, парфюмите и козметичните продукти, да бъде пренесен върху някоя от стоките, обозначавани със заявената марка, обхващаща стоки за ежедневно потребление, налични в супермаркетите.
Жалбоподателят поддържа освен това, че мотивите на Общия съд се основават на обикновени предположения и отвлечени разсъждения и не са подкрепени с никакви доказателства.
EUIPO и Kenzo поддържат, че третото твърдение по второто основание за обжалване трябва да бъде отхвърлено като неоснователно.
–
Съображения на Съда
Следва да се констатира, че доколкото с доводите си жалбоподателят упреква Общия съд, че не е взел предвид естеството и твърде различните аспекти на стоките и услугите, обхванати от конфликтните марки, тези доводи трябва да бъдат отхвърлени като недопустими в съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 42 от настоящото решение. Всъщност с тези доводи жалбоподателят в действителност цели да оспори фактическия извод, който в това отношение прави Общият съд в точки 50—53 от обжалваните съдебни решения, че по същество стоките и услугите, обозначавани със заявената марка, могат, както дрехите, парфюмите и козметичните продукти, обхванати от по-ранната марка, да спадат към луксозните стоки и услуги.
Доколкото с довода си жалбоподателят изтъква, че при преценката на риска от неоснователно извличане на полза от репутацията на по-ранната марка Общият съд не е направил обща преценка на всички релевантни фактори и че не е мотивирал надлежно своя извод в това отношение, следва да се констатира, че този довод повдига правен въпрос, който е допустим в производството по обжалване на съдебен акт на Общия съд в съответствие с припомнената в точка 42 от настоящото решение съдебна практика.
Този довод обаче се основава на неправилно тълкуване на обжалваните съдебни решения.
Всъщност следва да се отбележи, че Общият съд припомня в точки 45—49 от обжалваните съдебни решения съдебната практика, за да установи дали в конкретния случай с използването на заявената марка неоснователно би се извлякла полза от репутацията на по-ранната марка. В точки 50 и 51 от тези решения той разглежда естеството и степента на близост на съответните стоки и услуги. В точка 53 от всяко от посочените решения потвърждава извода на апелативния състав за наличието на евентуална връзка между стоките, обхванати от по-ранната марка, и стоките и услугите, обозначавани със заявената марка, а именно принадлежността към луксозните стоки и услуги. В точка 54 от всяко от същите решения Общият съд потвърждава извода на апелативния състав, че е доста вероятно с тази марка неоснователно да се извлече полза от репутацията на по-ранната марка, като се основава на съществуването на връзка между стоките и услугите, обхванати от конфликтните марки, на значителната репутация на по-ранната марка, на високата степен на сходство между тези марки и на изтънчения и емблематичен образ, излъчван от по-ранната марка. В точка 56 от обжалваното съдебно решение по дело C‑86/16 P Общият съд добавя, че услугите от класове 35 и 43 по смисъла на Ницската спогодба, посочени в заявката за регистрация, могат все пак да се окажат съпътстващи производството и продажбата на вино услуги.
При това положение Общият съд не може да бъде упрекнат, че не е направил обща преценка на всички релевантни фактори, за да установи дали със заявената марка неоснователно би се извлякла полза от репутацията на по-ранната марка, и че не е мотивирал надлежно тази преценка.
Следователно третото твърдение по второто основание за обжалване трябва да бъде отхвърлено отчасти като недопустимо и отчасти като неоснователно.
Четвъртото твърдение по второто основание за обжалване
–
Доводи на страните
Четвъртото твърдение, което жалбоподателят излага по второто основание за обжалване, е, че обжалваните съдебни решения са опорочени поради липсата на мотиви, тъй като, за да отхвърли изложеното пред него четвърто твърдение по второто основание за отмяна, Общият съд само е потвърдил констатацията на апелативния състав, че „не е посочена никаква основателна причина“.
Жалбоподателят поддържа, че апелативният състав и Общият съд са допуснали грешка при прилагане на правото и като не са взели в достатъчна степен предвид факта, че елементът „kenzo“ в марката „KENZO ESTATE“ е собственото име на жалбоподателя. Той уточнява, че не е искал неоснователно да извлече полза от репутацията на по-ранната марка и че не е действал и недобросъвестно.
Kenzo изтъква, че четвъртото твърдение по второто основание за обжалване е неоснователно. EUIPO поддържа, че доколкото твърдяната от жалбоподателя грешка се отнася до решенията на апелативните състави, това твърдение е недопустимо. Във всеки случай според EUIPO то е неоснователно.
–
Съображения на Съда
Що се отнася до първия довод в подкрепа на четвъртото твърдение по второто основание за обжалване, а именно че липсват мотиви, трябва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика Съдът не задължава Общия съд да направи изложение, което да следва изчерпателно и едно по едно всички логически разсъждения, направени от страните по спора, и мотивирането на Общия съд следователно може да бъде имплицитно, при условие че позволява на заинтересуваните лица да установят причините, поради които последният не е уважил доводите им, а на Съда — да разполага с достатъчно данни, за да упражни своя контрол (решение от 11 май 2017 г., Dyson/Комисия,
C‑44/16 P
,
EU:C:2017:357
, т.
и цитираната съдебна практика).
Видно от точка 58 от обжалваното съдебно решение по дело C‑85/16 P и точка 59 от обжалваното съдебно решение по дело C‑86/16 P, Общият съд разглежда довода на жалбоподателя, че използването на собственото му име в заявената марка е основателна причина по смисъла на член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009, за да използва този знак. Той приема, че въпреки че е кратък, отговорът на апелативния състав на това твърдение все пак е достатъчен, тъй като Регламент № 207/2009 не предоставя никакво безусловно право да се регистрира като марка на ЕС фамилно или собствено име. От това заключава, че фактът, че Kenzo е собственото име на жалбоподателя, не е достатъчен, за да е налице основателна причина по смисъла на тази разпоредба.
Следователно Общият съд не може да бъде упрекнат, че не е посочил мотивите, поради които е отхвърлил довода на жалбоподателя.
Що се отнася до втория довод в подкрепа на четвъртото твърдение по второто основание за обжалване, а именно че използването на собственото име на жалбоподателя в заявената марка представлява основателна причина по смисъла на член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009, следва да се констатира, че той е недопустим, доколкото е насочен срещу решенията от 22 май и 3 юли 2013 г. на втори апелативен състав (определение от 26 май 2016 г., Dairek Attoumi/EUIPO,
C‑578/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:377
, т.
и цитираната съдебна практика).
Доколкото този довод е насочен срещу обжалваните съдебни решения, следва да се припомни, че Съдът вече е тълкувал понятието „основание“, съдържащо се в член 5, параграф 2 от Първа директива 89/104/ЕИО на Съвета от 21 декември 1988 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките (
ОВ L 40, 1989 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 92), в смисъл, че може не само да включва в обхвата си обективно императивни съображения, но и да се отнася до субективните интереси на трето лице, което използва знак, идентичен или сходен на марката с репутация (решение от 6 февруари 2014 г., Leidseplein Beheer и De Vries,
C‑65/12
,
EU:C:2014:49
, т.
).
Освен това той е уточнил, че тъй като член 5, параграф 2 и член 4, параграф 4, буква а) от Първа директива 89/104 по същество са идентично формулирани и са насочени към това да предоставят една и съща защита на марките с репутация, тълкуванието, дадено за първата разпоредба, се отнася и за втората (вж. по-конкретно решения от 27 ноември 2008 г., Intel Corporation,
C‑252/07
,
EU:C:2008:655
, т.
, и от 9 януари 2003 г., Davidoff,
C‑292/00
,
EU:C:2003:9
, т.
).
Тъй като текстът на член 4, параграф 4, буква а) от Първа директива 89/104 е еднакъв с този на член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009, даденото от Съда тълкувание във връзка с член 5, параграф 2 от посочената Първа директива важи и за член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009.
Както генералният адвокат подчертава в точка 34 от заключението си, защитата, предоставена с този член 8, параграф 5 на марките с репутация, е широка. Специфичното за тази защита условие е неоснователно използване на знак, идентичен или сходен на регистрирана марка, с което да се извлича или би могло да се извлече несправедливо облагодетелстване от отличителния характер или от репутацията на тази марка или с което да им се нанася или би могло да им се нанесе вреда (вж. по-конкретно решение от 6 февруари 2014 г., Leidseplein Beheer и De Vries,
C‑65/12
,
EU:C:2014:49
, т.
и цитираната съдебна практика).
При все това използващият знак, сходен на марка с репутация, може, видно от член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009, да изтъкне „основателна причина“ за използването на този знак, което е израз на общата цел на посочения регламент, а именно да се постигне баланс между, от една страна, интереса на притежателя на марката от запазване на нейната основна функция, и от друга — интереса на третото лице да използва в търговската дейност такъв знак, за да обозначи стоките и услугите, които предлага (вж. в този смисъл решение от 6 февруари 2014 г., Leidseplein Beheer и De Vries,
C‑65/12
,
EU:C:2014:49
, т.
и
).
С това изтъкването от трето лице на основание за използването на знак, сходен на дадена марка с репутация, не може да доведе до признаването в негова полза на права, свързани с регистрирана марка, а задължава притежателя на марката с репутация да търпи използването на сходния знак (решение от 6 февруари 2014 г., Leidseplein Beheer и De Vries,
C‑65/12
,
EU:C:2014:49
, т.
).
В случая в точка 54 от всяко от обжалваните съдебни решения Общият съд потвърждава констатацията на апелативния състав, че по същество е доста вероятно със заявената марка неоснователно да се извлече полза от по-ранната марка. В точка 58 от обжалваното съдебно решение по дело C‑85/16 P и точка 59 от обжалваното съдебно решение по дело C‑86/16 P Общият съд постановява, че използването на собственото име на жалбоподателя, а именно Kenzo, като съставна част на марката „KENZO ESTATE, не е достатъчно, за да е налице основателна причина за използването на този знак по смисъла на член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009.
Общият съд не допуска грешка при прилагане на правото, като приема, че жалбоподателят не е доказал наличието на основателна причина да използва разглеждания знак.
Всъщност обстоятелството, че думата „kenzo“, която е съставна част на марката „KENZO ESTATE“, съответства на собственото име на жалбоподателяa само по себе си е без значение за въпроса дали използването на тази дума представлява основателна причина по смисъла на член 8, параграф 5 от Регламент № 207/2009, тъй като, както отбелязва по същество генералният адвокат в точка 38 от заключението си, при претеглянето на наличните интереси не може да се накърнява основната функция на по-ранната марка, която е да гарантира произхода на стоката.
Така при претеглянето на наличните интереси Общият съд основателно приема, че предвид широката защита, която Регламент № 207/2009 предоставя на марките с репутация, апелативният състав правилно е преценил, че жалбоподателят не е доказал наличието на никаква основателна причина и съответно е искал със заявките от 21 януари 2008 г. и 18 август 2009 г. да извлече неоснователно полза от репутацията на марката „KENZO“, регистрирана на 20 февруари 2001 г.
Ето защо вторият довод в подкрепа на четвъртото твърдение по второто основание за обжалване трябва да бъде отхвърлен като неоснователен. Следователно всички твърдения по второто основание за обжалване трябва да се отхвърлят.
От всички изложени по-горе съображения следва, че жалбите трябва да се отхвърлят изцяло.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски. Съгласно член 138, параграф 1 от този правилник, който се прилага по отношение на производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като EUIPO и Kenzo са направили искане за осъждането на г‑н Tsujimoto и последният е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски.

По изложените съображения Съдът (десети състав) реши:

1)
Отхвърля жалбите.

2)
Осъжда г‑н Kenzo Tsujimoto да заплати съдебните разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.