CELEX: 62020CJ0024
Talan om ogiltigförklaring
Beslut (EU) 2019/1754
Europeiska unionens anslutning till Genèveakten inom Lissabonöverenskommelsen om ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar
Artikel 3.1 FEUF
Unionens exklusiva befogenhet
Artikel 207 FEUF
Gemensam handelspolitik
Handelsrelaterade aspekter av immateriella rättigheter
Artikel 218.6 FEUF
Europeiska kommissionens initiativrätt
Europeiska unionens råds ändring av kommissionens förslag
Artikel 293.1 FEUF
Tillämplighet
Artiklarna 4.3, 13.2 och 17.2 FEU
Artikel 2.1 FEUF
Principerna om tilldelade befogenheter, institutionell jämvikt och lojalt samarbete

Europeiska kommissionen har yrkat att domstolen delvis ska ogiltigförklara rådets beslut (EU) 2019/1754 av den 7 oktober 2019 om Europeiska unionens anslutning till Genèveakten inom Lissabonöverenskommelsen om ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar (
EUT L 271, 2019, s. 12
) (nedan kallat det angripna beslutet).
I.

Tillämpliga bestämmelser
A.

Internationell rätt
1.

Pariskonventionen
Pariskonventionen för skydd av den industriella äganderätten undertecknades i Paris den 20 mars 1883, reviderades senast i Stockholm den 14 juli 1967 och ändrades den 28 september 1979 (
United Nations Treaty Series
, vol. 828, nr 11851, s. 305) (nedan kallad Pariskonventionen). Samtliga medlemsstater i Europeiska unionen är parter i konventionen.
I artikel 1 i Pariskonventionen anges bland annat att de länder, på vilka denna konvention är tillämplig, bildar en union för industriellt rättsskydd, bland annat för patent, modeller, mönster, varumärken, firma, geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar, och för undertryckande av illojal konkurrens.
Enligt artikel 19 i denna konvention förbehåller sig de stater som omfattas av konventionen rätten att separat träffa särskilda överenskommelser sinsemellan för skydd av den industriella äganderätten.
2.

Lissabonöverenskommelsen
Lissabonöverenskommelsen om skydd för ursprungsbeteckningar och deras internationella registrering undertecknades den 31 oktober 1958, reviderades i Stockholm den 14 juli 1967 och ändrades den 28 september 1979 (
United Nations Treaty Series
, vol. 828, nr 13172, s. 205) (nedan kallad Lissabonöverenskommelsen). Den utgör en särskild överenskommelse i den mening som avses i artikel 19 i Pariskonventionen, och varje stat som är part i denna konvention kan också ansluta sig till Lissabonöverenskommelsen.
Sju av unionens medlemsstater är parter i Lissabonöverenskommelsen, nämligen Republiken Bulgarien, Republiken Tjeckien, Republiken Frankrike, Republiken Italien, Ungern, Republiken Portugal och Republiken Slovakien. Unionen är däremot inte part i överenskommelsen, eftersom endast stater kan ansluta sig till den.
Det följer av artikel 1 i Lissabonöverenskommelsen att de stater som är parter därtill bildar en särskild union (nedan kallad den särskilda unionen) inom Unionen för industriellt rättsskydd, vilken upprättats genom Pariskonventionen, och förbinder sig att inom sina territorier och i enlighet med lydelsen i denna överenskommelse skydda de ursprungsbeteckningar för varor från andra länder i den särskilda unionen, vilka erkänts och skyddats som ursprungsbeteckningar i ursprungslandet och registrerats vid den internationella byrån hos Världsorganisationen för den intellektuella äganderätten (WIPO).
3.

Genèveakten
Artikel 21 i Genèveakten inom Lissabonöverenskommelsen om ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar (
EUT L 271, 2019, s. 15
) (nedan kallad Genèveakten) har rubriken ”Medlemskap i Lissabonunionen”. I denna artikel föreskrivs följande:
”De avtalsslutande parterna ska vara medlemmar i samma särskilda union som de stater som är parter i Lissabon[överenskommelsen i dess ursprungliga version från den 31 oktober 1958] eller [i Lissabonöverenskommelsen såsom den reviderats i Stockholm den 14 juli 1967 och ändrats den 28 september 1979], även om de inte är parter i Lissabon[överenskommelsen i dess ursprungliga version från den 31 oktober 1958] eller [i Lissabonöverenskommelsen såsom den reviderats i Stockholm den 14 juli 1967 och ändrats den 28 september 1979].”
I artikel 22 i Genèveakten, med rubriken ”Den särskilda unionens församling”, föreskrivs följande i punkt 4:
” [
Beslutsfattande i församlingen
]
a)
Församlingen ska sträva efter att fatta sina beslut med enhällighet.
b)
Om ett beslut inte kan fattas enhälligt ska frågan avgöras med omröstning. I sådana fall gäller följande:
(i.)
Varje avtalsslutande part som utgör en stat ska ha en röst och får enbart rösta i sitt eget namn, och
(ii.)
alla avtalsslutande parter som är mellanstatliga organisationer får rösta i sina medlemsstaters ställe med ett röstantal som är lika med antalet medlemsstater som är parter i denna akt. Ingen sådan mellanstatlig organisation får delta i omröstningen om någon av dess medlemsstater använder sin rösträtt och vice versa.
…”
I artikel 28 i Genèveakten, med rubriken ”Tillträde till denna akt”, anges följande i punkt 1:
”(1)   [
Tillträde
] Med förbehåll för artikel 29 och punkterna 2 och 3 i denna artikel
(i.)
får varje stat som är part i Pariskonventionen underteckna och bli part i denna akt,
(ii.)
…
(iii.)
får varje mellanstatlig organisation underteckna och bli part i denna akt, förutsatt att minst en av den mellanstatliga organisationens medlemsstater är part i Pariskonventionen och förutsatt att den mellanstatliga organisationen förklarar att den vederbörligen har bemyndigats, i enlighet med sina interna förfaranden, att bli part i denna akt och att det i enlighet med den mellanstatliga organisationens inrättningsfördrag gäller lagstiftning enligt vilken regionalt skydd av geografiska beteckningar kan beviljas.”
B.

Unionsrätt
1.

Det angripna beslutet
Skäl 6 i det angripna beslutet har följande lydelse:
”För att unionen ska kunna utöva sin exklusiva befogenhet i fråga om de områden som Genèveakten omfattar och fullgöra sina uppgifter i fråga om de heltäckande skyddssystemen för ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar för jordbruksprodukter, bör unionen ansluta sig till Genèveakten och bli avtalsslutande part i densamma.”
Artikel 1 första stycket i beslutet har följande lydelse:
”Härmed godkänns Europeiska unionens anslutning till Genèveakten … på unionens vägnar.”
I artikel 3 i beslutet föreskrivs följande:
”De medlemsstater som så önskar, bemyndigas härmed att, jämsides med unionen, ratificera eller ansluta sig till, enligt vad som är tillämpligt, Genèveakten i unionens intresse och med fullständig respekt för dess exklusiva befogenhet.”
I artikel 4 i samma beslut föreskrivs följande:
”1.   I den särskilda unionen ska unionen och alla medlemsstater som ratificerar eller ansluter sig till Genèveakten i enlighet med artikel 3 i detta beslut företrädas av kommissionen i enlighet med artikel 17.1 [FEU]. Unionen ska ansvara för att säkerställa utövandet av rättigheterna och fullgörandet av skyldigheterna för unionen och de medlemsstater som ratificerar eller ansluter sig till Genèveakten i enlighet med artikel 3 i detta beslut.
…
2.   Unionen ska rösta i den särskilda unionens församling och de medlemsstater som har ratificerat eller anslutit sig till Genèveakten ska inte utöva sin rösträtt.”
2.

Förordning (EU) 2019/1753
I artikel 11 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/1753 av den 23 oktober 2019 om Europeiska unionens anslutning till Genèveakten inom Lissabonöverenskommelsen om ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar (
EUT L 271, 2019, s. 1
), med rubriken ”Övergångsbestämmelser för ursprungsbeteckningar som har sitt ursprung i en av medlemsstaterna som redan har registrerats enligt Lissabonöverenskommelsen”, föreskrivs följande i punkt 1:
”För varje ursprungsbeteckning som har sitt ursprung i en medlemsstat som är part i Lissabonöverenskommelsen för en produkt som skyddas enligt någon av de förordningar som avses i artikel 1 i denna förordning, ska den berörda medlemsstaten, på begäran av en fysisk eller juridisk person som avses i artikel 5.2 ii) i Genèveakten, eller en förmånstagare enligt definitionen i artikel 1 xvii) i Genèveakten, eller på eget initiativ, välja att begära antingen
a)
internationell registrering av den ursprungsbeteckningen enligt Genèveakten, om den berörda medlemsstaten har ratificerat eller anslutit sig till Genèveakten enligt det bemyndigande som avses i artikel 3 i [det angripna beslutet], eller
b)
att registreringen av den ursprungsbeteckningen i det internationella registret annulleras.
…”
II.

Bakgrund till tvisten
I september 2008 upprättade den särskilda unionens församling en arbetsgrupp som fick i uppdrag att föreslå en revidering av Lissabonöverenskommelsen för att förbättra den och göra den mer attraktiv, samtidigt som målen och principerna skulle bibehållas.
Delegationerna från de 28 stater som är parter i Lissabonöverenskommelsen samt två så kallade ”särskilda” delegationer, däribland unionen, och ett antal så kallade ”observatörer” inbjöds att delta i en diplomatisk konferens som sammankallats i Genève den 11–21 maj 2015 i syfte att granska och anta utkastet till den reviderade Lissabonöverenskommelsen som utarbetats av arbetsgruppen.
Med anledning av unionens deltagande i denna diplomatkonferens antog kommissionen den 30 mars 2015 en rekommendation till Europeiska unionens råds beslut om bemyndigande att inleda förhandlingar om en reviderad Lissabonöverenskommelse om ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar. I denna rekommendation uppmanade kommissionen bland annat rådet att grunda sitt beslut på artikel 207 FEUF samt artikel 218.3 och 218.4 FEUF, med beaktande av att unionen i artikel 3.1 FEUF ges exklusiv befogenhet på den gemensamma handelspolitikens område.
Den 7 maj 2015 antog rådet beslut 8512/15 om bemyndigande att inleda förhandlingar om en reviderad Lissabonöverenskommelse om ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar i den del som rör frågor som omfattas av unionens befogenhet. Beslutet skiljer sig från kommissionens rekommendation då det grundas på artikel 114 FEUF samt artikel 218.3 och 218.4 FEUF.
Den 20 maj 2015 antog den diplomatiska konferens som nämns i punkt 17 ovan Genèveakten, vilken öppnades för undertecknande dagen därpå. Enligt artikel 28.1 iii) i denna akt kan en mellanstatlig organisation underteckna och bli part i akten.
Genom sin dom av den 25 oktober 2017, kommissionen/rådet (Reviderad Lissabonöverenskommelse) (
C‑389/15
,
EU:C:2017:798
), slog domstolen fast att förhandlingarna om Genèveakten omfattas av den exklusiva befogenhet som artikel 3.1 FEUF tillerkänner unionen inom den i artikel 207.1 FEUF avsedda gemensamma handelspolitiken. Domstolen ogiltigförklarade därför beslut 8512/15, men förordnade samtidigt att verkningarna av beslutet skulle bestå till dess att ett nytt beslut från rådet grundat på artiklarna 207 och 218 FEUF – inom en skälig tid som inte fick vara längre än sex månader från det att domen avkunnades – trädde i kraft.
Den 5 mars 2018 följde rådet denna dom och antog, med stöd av artikel 207 FEUF, jämförd med artikel 218.3 och 218.4 FEUF, beslut (EU) 2018/416 om bemyndigande att inleda förhandlingar om en reviderad Lissabonöverenskommelse om ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar (
EUT L 75, 2018, s. 23
).
Den 27 juli 2018 lade kommissionen fram ett förslag till rådets beslut om unionens anslutning till Genèveakten inom Lissabonöverenskommelsen om ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar (COM(2018) 350 final), på grundval av artiklarna 207 och 218.6 a FEUF. Med beaktande av unionens exklusiva befogenhet vad gäller förhandlingen av denna rättsakt, föreslogs i förslaget att endast unionen skulle ansluta sig till denna akt.
Den 15 mars 2019 översände rådet till Europaparlamentet ett utkast till rådets beslut angående unionens anslutning till Genèveakten i vilket det angavs att de medlemsstater som så önskade fick ansluta sig till akten jämsides med unionen. Den 16 april 2019 godkände parlamentet detta beslutsutkast.
Eftersom kommissionen inte stödde utkastet, antog rådet den 7 oktober 2019 enhälligt det angripna beslutet i enlighet med artikel 293.1 FEUF.
I en förklaring som förts in i rådets protokoll angående antagandet av detta beslut ifrågasatte kommissionen möjligheten att tillåta samtliga medlemsstater i unionen som så önskade att, jämsides med unionen, ratificera eller ansluta sig till Genèveakten, och uppgav att den hade varit beredd att godta att de sju medlemsstater som sedan länge var parter i Lissabonöverenskommelsen och som redan hade registrerat ett stort antal immateriella rättigheter enligt denna överenskommelse hade rätt att ansluta sig till Genèveakten i unionens intresse.
Unionen anslöt sig till Genèveakten den 26 november 2019.
III.

Parternas yrkanden och förfarandet vid domstolen
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
–
ogiltigförklara artikel 3 i det angripna beslutet,
–
ogiltigförklara artikel 4 i det angripna beslutet i den mån det däri hänvisas till medlemsstaterna, eller i andra hand ogiltigförklara artikel 4 i sin helhet om hänvisningarna till medlemsstaterna inte kan avskiljas från resten av artikeln,
–
bibehålla verkningarna av de ogiltigförklarade delarna av det angripna beslutet, bland annat i de fall då de medlemsstater som för närvarande är parter till Lissabonöverenskommelsen innan den dag då förevarande dom avkunnas har använt sig av bemyndigandet i artikel 3, till dess att ett beslut av rådet träder i kraft, vilket ska ske inom en rimlig tidsfrist på högst sex månader räknat från dagen för domens avkunnande, och
–
förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
Genom separat handling som inkom till domstolens kansli den 15 april 2020 framställde rådet en invändning om rättegångshinder med stöd av artikel 151.1 i domstolens rättegångsregler.
Kommissionen inkom med yttrande över denna invändning den 18 maj 2020.
Genom domstolens beslut av den 6 oktober 2020 beslutades att invändningen om rättegångshinder skulle prövas i samband med att målet prövades i sak.
Rådet har yrkat att domstolen ska
–
avvisa talan i dess helhet,
–
i andra hand, ogilla talan i dess helhet, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Genom beslut av domstolens ordförande den 17 december 2020 tilläts Konungariket Belgien, Republiken Tjeckien, Republiken Grekland, Republiken Frankrike, Republiken Kroatien, Republiken Italien, Ungern, Konungariket Nederländerna, Republiken Österrike och Republiken Portugal att intervenera till stöd för rådets yrkanden.
IV.

Prövning av talan
A.

Upptagande till prövning
1.

Parternas argument
Rådet har till stöd för sin invändning om rättegångshinder, vilken stöds av de intervenerande medlemsstaterna, erinrat om att en delvis ogiltigförklaring av en unionsrättsakt inte är möjlig annat än när de delar som begärs ogiltigförklarade kan avskiljas från övriga delar av rättsakten.
För det första, vad gäller yrkandet om ogiltigförklaring av artikel 3 i det angripna beslutet, har rådet gjort gällande att denna artikel inte kan avskiljas från beslutet i övrigt utan att beslutets kärninnehåll ändras. Nämnda artikel 3, jämförd med artikel 1 i samma beslut, i vilken unionens anslutning till Genèveakten godkänns, syftar till att säkerställa att unionen på ett korrekt sätt kan utöva sin exklusiva externa befogenhet på de områden som omfattas av akten genom att ge unionen rösträtt i den särskilda unionens församling. Eftersom varje mellanstatlig organisation som är part i Genèveakten i enlighet med artikel 22.4 b ii) i Genèveakten endast kan förfoga över ett antal röster som motsvarar antalet medlemsstater som är parter i denna rättsakt, skulle en ogiltigförklaring av artikel 3 i det angripna beslutet frånta unionen rösträtt i denna församling och följaktligen varje möjlighet att på ett korrekt sätt utöva sin exklusiva behörighet på de områden som omfattas av Genèveakten. Detta skulle medföra att det kvarstående innehållet i detta beslut blev oförenligt med det föremål och syfte som angetts.
I den mån artikel 3 i det angripna beslutet gör det möjligt för de sju medlemsstater i unionen som är parter i Lissabonöverenskommelsen att bli parter i Genèveakten, säkerställer denna artikel dessutom ancienniteten och kontinuiteten i skyddet för ursprungsbeteckningar som redan registrerats i dessa medlemsstater enligt Lissabonöverenskommelsen.
Rådet anser dessutom att kommissionens yrkande om att verkningarna av de ogiltigförklarade delarna av beslutet ska bestå med avseende på nämnda medlemsstater visar att artikel 3 i detta beslut inte kan avskiljas från resten av beslutet.
För det andra, vad gäller yrkandet om ogiltigförklaring av de delar av artikel 4 i det angripna beslutet som hänvisar till medlemsstaterna, anser rådet att dessa delar inte kan avskiljas från artikel 3 i detta beslut och att detta yrkande, av samma skäl som anförts beträffande yrkandet om ogiltigförklaring av nämnda artikel 3, följaktligen inte kan tas upp till sakprövning.
Republiken Italien har, till stöd för rådets invändning om rättegångshinder, tillagt att talan, i strid med kraven i artikel 21 i stadgan för Europeiska unionens domstol, inte riktar sig mot parlamentet och rådet, utan endast mot rådet, trots att parlamentet i enlighet med artikel 218.6 a iii FEUF har godkänt det angripna beslutet, vilket för övrigt framgår av dess ingress. Det förfarande som föreskrivs i artikel 218.6 FEUF innebär ett fullt medbeslutande mellan rådet och parlamentet, eftersom rådet, utan parlamentets godkännande, varken kan överlägga eller anta beslut.
Kommissionen har bestritt dessa argument och gjort gällande att talan kan tas upp till sakprövning.
2.

Domstolens bedömning
För att kunna avgöra rådets invändning om rättegångshinder ska domstolen först pröva Republiken Italiens argument att kommissionens talan inte kan tas upp till sakprövning på grund av att den endast riktar sig mot rådet.
I detta hänseende erinrar domstolen om att en talan om ogiltigförklaring i enlighet med artikel 263 FEUF måste riktas mot den institution som har antagit den angripna rättsakten och att en sådan talan inte kan tas upp till prövning i sak om den är riktad mot en annan institution (dom av den 11 september 2003, Österrike/rådet (
C‑445/00
,
EU:C:2003:445
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall framgår det av själva rubriken till det angripna beslutet att detta antogs av rådet och det är dessutom utrett att detta beslut, i den del det avser ingåendet av ett internationellt avtal, antogs med stöd av artikel 218.6 FEUF.
Enligt denna bestämmelse är det endast rådet som har befogenhet att anta ett beslut om ingående av ett internationellt avtal. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 48 i sitt förslag till avgörande kan den omständigheten att det i artikel 218.6 andra stycket a FEUF föreskrivs att rådet i vissa fall ska anta ett sådant beslut efter parlamentets godkännande inte påverka detta konstaterande, eftersom ett sådant godkännande inte får förväxlas med själva ingåendet av rättsakten, som enligt artikel 218.6 första stycket FEUF endast ska antas av rådet.
Under dessa omständigheter var det således korrekt att det angripna beslutet, i enlighet med artikel 297.2 första stycket FEUF – enligt vilken icke-lagstiftningsakter som inte anger till vem eller vilka rättsakten riktar sig ska undertecknas av ordföranden för den institution som har antagit dem – enbart undertecknades av rådets ordförande, varvid detta undertecknande på så sätt identifierar den som antagit beslutet.
Republiken Italiens argument kan följaktligen inte godtas.
Vad gäller rådets argument erinrar domstolen om att det enligt dess fasta praxis följer att en delvis ogiltigförklaring av en unionsrättsakt inte är möjlig annat än när de delar som begärs ogiltigförklarade kan avskiljas från övriga delar av rättsakten. Detta krav är inte uppfyllt om rättsaktens kärninnehåll skulle ändras om en del av den ogiltigförklarades. Vad gäller kontrollen av huruvida de omtvistade bestämmelserna kan avskiljas måste det göras en prövning av nämnda bestämmelsers innebörd, för att det ska vara möjligt att bedöma om den angripna rättsaktens andemening och kärninnehåll skulle ändras av att bestämmelserna ogiltigförklarades (dom av den 16 juli 2015, kommissionen/rådet,
C‑425/13
,
EU:C:2015:483
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 9 november 2017, SolarWorld/rådet,
C‑205/16 P
,
EU:C:2017:840
, punkterna
och
samt där angiven rättspraxis).
Domstolen har även klargjort att frågan huruvida en delvis ogiltigförklaring skulle förändra den angripna rättsaktens kärninnehåll dessutom utgör ett objektivt kriterium och inte något subjektivt kriterium kopplat till den politiska viljan hos den institution som antagit rättsakten (dom av den 26 april 2022, Polen/parlamentet och rådet,
C‑401/19
,
EU:C:2022:297
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall består, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 39 i sitt förslag till avgörande, det angripna beslutets kärninnehåll i unionens anslutning till Genèveakten, vilken godkändes på unionens vägnar genom artikel 1 i nämnda beslut.
I skäl 6 i beslutet anges nämligen att ”… unionen[, för att den] ska kunna utöva sin exklusiva befogenhet i fråga om de områden som Genèveakten omfattar och fullgöra sina uppgifter i fråga om de heltäckande skyddssystemen för ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar för jordbruksprodukter, bör … ansluta sig till Genèveakten och bli avtalsslutande part i densamma.”
I artiklarna 2 och 5 i detta beslut fastställs de praktiska formerna för anslutningen.
Såsom rådet självt har medgett är det endast för att lösa vissa problem som enligt rådet skulle kunna följa av anslutningen, som artikel 3 i det angripna beslutet bemyndigar de medlemsstater som så önskar att ratificera eller ansluta sig till Genèveakten. Artikel 4 i beslutet innehåller preciseringar om hur unionen och de medlemsstater som ratificerar eller ansluter sig till Genèveakten ska företrädas inom den särskilda unionen, samt om unionens ansvar för att utöva de rättigheter och fullgöra de skyldigheter som unionen och medlemsstaterna har enligt denna akt.
Artiklarna 3 och 4 syftar således till att göra det möjligt för de medlemsstater som så önskar att, jämsides med unionen, ratificera eller ansluta sig till Genèveakten. Eftersom sådana anslutningar eller ratificeringar är frivilliga kan emellertid artikel 1 i det angripna beslutet ha verkan i en situation där ingen medlemsstat utövar den möjlighet som föreskrivs i artiklarna 3 och 4.
Även om en sådan situation, såsom rådet har gjort gällande, skulle inverka på unionens möjlighet att delta i omröstningen i den särskilda unionens församling och på säkerställandet av ancienniteten och kontinuiteten i skyddet för ursprungsbeteckningar som registrerats i medlemsstaterna enligt Lissabonöverenskommelsen, påverkar den inte den rättsliga innebörden av artikel 1 i det angripna beslutet och inte heller unionens anslutning till Genèveakten, vilken i likhet med vad som påpekats i punkt 49 ovan utgör kärninnehållet i detta beslut.
Av detta följer att de bestämmelser i det angripna beslutet som kommissionen har yrkat ska ogiltigförklaras kan avskiljas från beslutet i övrigt.
I motsats till vad rådet har hävdat påverkas denna slutsats inte av den omständigheten att kommissionen har yrkat att verkningarna av de delar av det angripna beslutet som den har yrkat ska ogiltigförklaras ska bestå, vad gäller de medlemsstater som är parter till Lissabonöverenskommelsen. Denna omständighet påverkar nämligen inte frågan huruvida de bestämmelser i beslutet som det yrkas ogiltigförklaring av kan avskiljas och därmed inte heller huruvida talan kan tas upp till sakprövning.
Mot denna bakgrund ska invändningen om rättegångshinder ogillas.
B.

Prövning i sak
Till stöd för sin talan har kommissionen åberopat två grunder.
1.

Den första grunden
Den första grunden avser åsidosättande av artiklarna 218.6 och 293.1 FEUF, principen om tilldelade befogenheter i artikel 13.2 FEU samt principen om institutionell jämvikt och kommissionens initiativrätt.
a)

Parternas argument
Kommissionen har för det första gjort gällande att den varken föreslog eller gick med på att tillåta medlemsstaterna att ratificera eller ansluta sig till Genèveakten, utan dess föreslag innebar endast att unionen skulle ansluta sig till den. Även om rådet i enlighet med artikel 293.1 FEUF med enhällighet kan ändra ett förslag från kommissionen, fanns det i förevarande fall inte något förslag som syftade till att tillåta medlemsstaterna att ratificera eller ansluta sig till Genèvekonventionen och ett sådant förslag har således inte kunnat ändras. Att hävda motsatsen skulle innebära att rådet genom ett enhälligt beslut kunde lägga till vad som helst i ett förslag från kommissionen, oberoende av förslagets föremål. Enligt rättspraxis krävs emellertid att varje ändring av ett förslag från kommissionen ska bedömas mot bakgrund av förslagets ”föremål” och ”syfte”. Genom att utöver unionens anslutning lägga till ett allmänt bemyndigande för medlemsstaterna att ansluta sig har rådet i en och samma ”formella” akt i själva verket antagit ett andra separat beslut som inte finns med i kommissionens förslag.
För det andra har kommissionen i sin replik bestritt de skäl som rådet har anfört för att motivera ändringen av kommissionens förslag, nämligen behovet av att säkerställa att unionen har rösträtt i den särskilda unionens församling och att bevara ancienniteten och kontinuiteten i skyddet för ursprungsbeteckningar som registrerats enligt Lissabonöverenskommelsen i de sju medlemsstater som redan var parter i denna överenskommelse.
Att tillåta medlemsstaterna att ratificera eller ansluta sig till Genèveakten innebär inte någon garanti för att denna möjlighet kommer att utnyttjas och följaktligen inte heller för att unionen kommer att ha rösträtt i den särskilda unionens församling. Betydelsen av denna rösträtt bör i vart fall inte överskattas. Den särskilda unionens församling avgör nämligen endast administrativa frågor och fattar, i de flesta fall, beslut genom konsensus.
Vad gäller ancienniteten och kontinuiteten i skyddet för ursprungsbeteckningar som registrerats enligt Lissabonöverenskommelsen, kan de tillämpliga bestämmelserna tolkas så, att dessa ursprungsbeteckningar kan beaktas. Eftersom detta är en fråga som endast angår de sju medlemsstater som är parter i Lissabonöverenskommelsen, räcker det under alla omständigheter att dessa inte ansluter sig till Genèveakten för att Lissabonöverenskommelsen ska fortsätta att tillämpas på dem och för att ancienniteten och kontinuiteten ska säkerställas.
Republiken Italien har inledningsvis invänt att den första grunden saknar stöd, eftersom artikel 293.1 FEUF inte är tillämplig på förfarandet enligt artikel 218 FEUF. Det framgår nämligen av sistnämnda artikel att det förfarande som föreskrivs däri grundar sig på ett beslut av rådet som antagits på grundval av en ”rekommendation” från kommissionen, vilken enligt artikel 288 FEUF är en icke-bindande rättsakt. Rådet har således en vidsträckt befogenhet att följa, förkasta eller ändra en rekommendation från kommissionen angående förhandlingen och därefter ingåendet av ett avtal. I synnerhet regleras beslut om ingående av ett avtal i artikel 218.6 FEUF, där det föreskrivs att rådet ska anta detta beslut ”på förslag av förhandlaren”. Kommissionen deltar inte i denna egenskap i förfarandet för ingående av avtalet, utan endast i egenskap av förhandlare av avtalet. Ett förslag från kommissionen inom ramen för nämnda förfarande, som är anpassat till internationella avtals särskilda karaktär, kan således inte likställas med ett sådant förslag som avses i artikel 293.1 FEUF.
För det första har rådet gjort gällande att domstolen i sin praxis har slagit fast att det föreligger ett formkrav och ett materiellt krav som rådet måste iaktta när det ändrar ett förslag från kommissionen i den mening som avses i artikel 293.1 FEUF.
När det gäller formkravet är rådet skyldigt att fatta ett enhälligt beslut när kommissionen inte godtar en ändring som gjorts av rådet. I förevarande fall har rådet iakttagit detta formkrav genom att med enhällighet ändra kommissionens förslag.
Vad beträffar det materiella kravet får rådet inte hindra genomförandet av de mål som kommissionen eftersträvar med sitt förslag. I synnerhet ska ändringarna av ett förslag ligga inom dess tillämpningsområde, såsom detta definierats av kommissionen. Så är fallet om rådet respekterar kommissionens avsikter och inte ändrar vare sig förslagets föremål eller syfte.
Rådet har påpekat att kommissionen, i förevarande fall, i skälen till sitt förslag, som nämns i punkt 23 ovan, har angett att ”[unionen, för att den] ska kunna utöva sin exklusiva befogenhet i fråga om Genèveakten … och sina uppgifter i fråga om de uttömmande skyddssystemen för geografiska beteckningar på jordbruksprodukter[,] bör … bli part i överenskommelsen.” Rådet påpekar även att det i skäl 6 i det angripna beslutet anges att ”[unionen, för att den] ska kunna utöva sin exklusiva befogenhet i fråga om de områden som Genèveakten omfattar och fullgöra sina uppgifter i fråga om de heltäckande skyddssystemen för ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar för jordbruksprodukter, bör … ansluta sig till Genèveakten och bli avtalsslutande part i densamma.”
Rådet har således hållit sig inom gränserna för det angivna målet med kommissionens förslag. Om detta förslag inte hade ändrats hade det enligt rådet inte varit ägnat att uppnå detta mål i två hänseenden. Dels hade unionen inte haft rösträtt i den särskilda unionens församling, dels skulle de geografiska beteckningar som registrerats enligt Lissabonöverenskommelsen av de sju medlemsstater som är parter i den överenskommelsen ha förlorat sin anciennitet efter det att unionen, i egenskap av ny part i den särskilda unionen, på nytt registrerat geografiska beteckningar enligt Genèveakten.
För det andra har rådet gjort gällande att följden av att godta det argument som framförts av kommissionen och som det redogjorts för i punkt 60 ovan, det vill säga att antagandet av ett rådsbeslut som innebär att kommissionens förslag ändras kan likställas med avsaknaden av ett förslag, skulle bli att den ändringsrätt som rådet tilldelas i artikel 293.1 FEUF urholkades och denna bestämmelse skulle därmed förlora sin ändamålsenliga verkan.
För det tredje har rådet påpekat att det, i motsats till vad kommissionen har hävdat, inte genom samma ”formella rättsakt” har antagit två beslut, varvid det ena grundar sig på kommissionens förslag och det andra inte. Den ändring som rådet gjorde i artikel 3 i det angripna beslutet syftar inte till att ge medlemsstaterna rätt att ansluta sig till Genèveakten så att de ska kunna utöva sina befogenheter, utan till att ge full verkan åt förslagets föremål och syfte, så att unionen kan agera på ett effektivt sätt inom den särskilda unionens församling och skydda medlemsstaternas intressen. Rådet har i detta sammanhang erinrat om att medlemsstaterna ska utöva bemyndigandet ”med fullständig respekt för [unionens] exklusiva befogenhet”. För att säkerställa enhetlighet i unionens och medlemsstaternas internationella representation har rådet dessutom uppdragit åt kommissionen att företräda unionen och varje medlemsstat som önskar använda sig av detta bemyndigande.
Republiken Österrike har i detta hänseende påpekat att det skulle vara meningslöst att tillåta medlemsstaterna att ansluta sig till Genèveakten under strikt iakttagande av unionens exklusiva befogenhet, men utan att unionen har anslutit sig till den. Enligt artikel 4 i det angripna beslutet ankommer det nämligen på unionen att säkerställa utövandet av rättigheterna och fullgörandet av skyldigheterna för unionen och de medlemsstater som ratificerar eller ansluter sig till Genèveakten och endast unionen ska rösta i den särskilda unionens församling medan de medlemsstater som har ratificerat eller anslutit sig till Genèveakten inte ska utöva sin rösträtt.
För det fjärde anser rådet att kommissionens påstående, som nämns i punkt 26 ovan, att kommissionen var beredd att godta att de sju medlemsstater som är parter i Lissabonöverenskommelsen och som redan har registrerat ett stort antal immateriella rättigheter enligt denna överenskommelse skulle ha rätt att ansluta sig till Genèveakten i unionens intresse, är av betydelse i åtminstone tre avseenden. Genom detta påstående har kommissionen medgett att det bemyndigande rådet gett medlemsstaterna, eller åtminstone vissa av dem, är i unionens intresse. Vidare har kommissionen underförstått godtagit att rådet kan ge detta bemyndigande verkan genom att ändra kommissionens förslag. Slutligen har kommissionen medgett att ett sådant bemyndigande är möjligt på ett område som omfattas av unionens exklusiva befogenhet.
Republiken Tjeckien och Republiken Portugal har bestritt kommissionens påstående att Lissabonöverenskommelsen skulle fortsätta att vara tillämplig på de sju medlemsstater som är parter i överenskommelsen om de inte ansluter sig till Genèveakten, vilket skulle säkerställa kontinuiteten i skyddet för redan registrerade geografiska beteckningar. I artikel 11 i förordning nr 2019/1753 föreskrivs nämligen, vad gäller övergångsbestämmelser avseende ursprungsbeteckningar som redan registrerats av medlemsstaterna enligt Lissabonöverenskommelsen, att det kan ske en internationell registrering av dessa ursprungsbeteckningar enligt Genèveakten, under förutsättning att den berörda medlemsstaten har ratificerat eller anslutit sig till Genèveakten enligt det bemyndigande som avses i artikel 3 i det angripna beslutet.
b)

Domstolens bedömning
Kommissionen har som sin första grund gjort gällande att rådet, i och med att det har ändrat kommissionens förslag genom att införa en bestämmelse som innebär att alla medlemsstater som så önskar ges möjlighet att ratificera eller ansluta sig till Genèveakten, agerat utan något initiativ från kommissionen och därmed åsidosatt artiklarna 218.6 och 293.1 FEUF och rubbat den institutionella jämvikt som fastställs i artikel 13.2 FEU.
1)

Huruvida artikel 293.1 FEUF är tillämplig
Domstolen ska inledningsvis pröva Republiken Italiens argument att artikel 293.1 FEUF inte är tillämplig på ett sådant beslut som det angripna beslutet, som antagits med stöd av artikel 218.6 FEUF, eftersom nämnda artikel 293.1 endast är tillämplig när rättsakter antas inom ramen för unionens inre åtgärder.
Det framgår av lydelsen av artikel 293.1 FEUF att det, när rådet i enlighet med fördragen beslutar på förslag av kommissionen, krävs enhällighet för att rådet ska kunna ändra förslaget, utom i de fall som avses i vissa artiklar i FEU-fördraget som anges i denna artikel 293.1.
Artikel 218 FEUF ingår emellertid inte bland dessa bestämmelser.
Vidare är artikel 293.1 FEUF, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 61 i sitt förslag till avgörande, tillämplig på samtliga unionsrättsakter som rådet antar på förslag av kommissionen, oavsett om dessa rättsakter omfattas av unionens inre åtgärder eller yttre åtgärder. I synnerhet finns det ingenting i ordalydelsen i denna bestämmelse som gör det möjligt att utesluta att den är tillämplig på förfarandet för antagande av ett beslut med stöd av artikel 218.6 FEUF, i den mån rådet, när det antar ett sådant beslut, fattar beslut på förslag av kommissionen.
Det är förvisso riktigt att rådet, i enlighet med artikel 218.6 FEUF, ska anta beslutet om ingående av avtalet på förslag av förhandlaren.
Eftersom rådet i enlighet med artikel 218.3 FEUF har utsett kommissionen till förhandlare, måste rådet emellertid ofrånkomligen fatta beslut på förslag av kommissionen för att anta detta beslut.
Av detta följer att artikel 293.1 FEUF är tillämplig när rådet, på förslag av kommissionen, antar ett beslut på grundval av artikel 218.6 FEUF. Republiken Italiens argument kan således inte godtas.
2)

Huruvida artikel 293.1 FEUF har åsidosatts
Vid bedömningen av huruvida rådet i förevarande fall har åsidosatt artikel 293.1 FEUF ska det erinras om att denna bestämmelse ska tolkas mot bakgrund av artikel 13.2 FEU, enligt vilken varje institution ska handla inom ramen för de befogenheter som den har tilldelats genom fördragen, i enlighet med de förfaranden, villkor och mål som anges där. Denna bestämmelse är ett uttryck för principen om den institutionella jämvikten, som är karakteristisk för unionens institutionella uppbyggnad och innebär att varje institution vid utövandet av sina befogenheter ska respektera de övrigas befogenheter (dom av den 2 september 2021, EPSU/kommissionen,
C‑928/19 P
,
EU:C:2021:656
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I artikel 13.2 FEU föreskrivs dessutom att unionens institutioner ska samarbeta lojalt med varandra.
Det ska i detta sammanhang påpekas att andra unionsrättsakter än lagstiftningsakter enligt artikel 17.2 andra meningen FEU ska antas på förslag av kommissionen om detta föreskrivs i fördragen.
Såsom det har erinrats om i punkterna 80 och 81 ovan följer det av artikel 218.3 och 218.6 FEUF att beslutet om ingående av det aktuella internationella avtalet antas på förslag av kommissionen i egenskap av utsedd förhandlare.
Domstolen har redan preciserat att den initiativrätt som kommissionen har enligt artikel 17.2 andra meningen FEU inte är begränsad till att lägga fram ett förslag. Inom ramen för denna befogenhet tillkommer det nämligen i princip kommissionen, som enligt artikel 17.1 FEU ska främja unionens allmänna intresse och ta lämpliga initiativ i detta syfte, att besluta huruvida den ska lägga fram ett förslag och, i förekommande fall, fastställa dess föremål, syfte och innehåll, samt, så länge rådet inte har fattat något beslut, ändra sitt förslag eller, vid behov, återkalla det (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 april 2015, rådet/kommissionen,
C‑409/13
,
EU:C:2015:217
, punkterna
och
).
Kommissionens utövande av sin initiativrätt är således oupplösligt förbundet med kommissionens uppdrag enligt artikel 17.1 FEU att främja unionens allmänna intresse.
Genom artikel 293 FEUF förenas denna initiativrätt med en dubbel garanti.
Såsom angetts i punkt 77 ovan föreskrivs det i artikel 293.1 FEUF att det, när rådet i enlighet med fördragen beslutar på förslag av kommissionen, krävs enhällighet för att rådet ska kunna ändra förslaget, utom i de fall som avses i de bestämmelser i EUF-fördraget som anges i artikeln.
Vidare gäller enligt artikel 293.2 FEUF att kommissionen, så länge rådet inte har fattat något beslut, får ändra sitt förslag när som helst under de förfaranden som leder fram till att en unionsrättsakt antas.
Artikel 293 FEUF säkerställer således att principen om institutionell jämvikt iakttas genom att göra en avvägning mellan bland annat kommissionens befogenheter enligt artikel 17.2 FEU och rådets befogenheter enligt artikel 16.1 FEU, vilket, såsom påpekats i punkt 83 ovan, innebär att varje institution ska utöva sina befogenheter med respekt för de övrigas befogenheter.
Av detta följer bland annat att rådets befogenhet att ändra förslag inte kan utsträckas till att ge rådet möjlighet att förvanska kommissionens förslag på ett sådant sätt att de mål som eftersträvas med förslaget inte kan uppnås och att förslaget inte längre tjänar sitt syfte (se, angående återkallande av ett lagstiftningsförslag, dom av den 14 april 2015, rådet/kommissionen,
C‑409/13
,
EU:C:2015:217
, punkt
).
Domstolen har slagit fast att så inte är fallet när de ändringar rådet gör i kommissionens förslag inte avviker från förslagets föremål och inte förändrar dess syfte (se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 maj 1989, kommissionen/rådet,
355/87
,
EU:C:1989:220
, punkt
, och dom av den 11 november 1997, Eurotunnel m.fl.,
C‑408/95
,
EU:C:1997:532
, punkt
).
Det ska således prövas huruvida rådets enhälliga ändring av det kommissionsförslag som avses i punkt 23 ovan – genom vilken det infördes en bestämmelse som ger de medlemsstater som så önskar, rätt att ratificera eller ansluta sig till Genèveakten – innebär att detta förslags föremål eller syfte förvanskas på ett sådant sätt att de mål som eftersträvas med förslaget inte kan uppnås.
Det ska i detta avseende erinras om att föremålet för nämnda förslag var att unionen ensam skulle ansluta sig till Genèveakten och att syftet med förslaget, såsom framgår av dess motivering, som nämns i punkt 68 ovan, var att ge unionen möjlighet att på ett korrekt sätt utöva sin exklusiva befogenhet på de områden som omfattas av denna akt.
Det ska i detta hänseende för det första påpekas att unionen i enlighet med artikel 3.1 e FEUF har exklusiv befogenhet inom området för den gemensamma handelspolitiken. Enligt artikel 207.1 FEUF ska denna politik grunda sig på enhetliga principer, särskilt när det gäller handelsrelaterade aspekter av immateriella rättigheter, och den ska föras inom ramen för principerna och målen för unionens yttre åtgärder.
Domstolen har redan preciserat att Genèveakten främst är avsedd att underlätta och reglera handeln mellan unionen och tredjeländer, och att den direkt och omedelbart kan påverka denna handel. Detta innebär att förhandlingarna om akten omfattas av denna exklusiva befogenhet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 oktober 2017, kommissionen/rådet (Reviderad Lissabonöverenskommelse),
C‑389/15
,
EU:C:2017:798
, punkt
).
För det andra följer det av artikel 2.1 FEUF att det, när fördragen tilldelar unionen exklusiv befogenhet på ett visst område, endast är unionen som får lagstifta och anta rättsligt bindande akter.
I denna bestämmelse tilläggs emellertid att medlemsstaterna får lagstifta och anta rättsligt bindande akter på ett sådant område, men endast om de har fått bemyndigande från unionen att göra detta.
Det följer av domstolens praxis att principen om tilldelade befogenheter, som avses i artiklarna 4.1, 5.1 och 5.2 FEU, liksom den institutionella ram som fastställs i artiklarna 13–19 FEU för att göra det möjligt för unionen att utöva de befogenheter som den tilldelats genom fördragen, utgör unionens och unionsrättens särdrag vad gäller unionens konstitutionella struktur (se, för ett liknande resonemang, yttrande 2/13 (Unionens anslutning till Europakonventionen) av den 18 december 2014,
EU:C:2014:2454
, punkt
).
Beslutet att ge medlemsstaterna ett sådant bemyndigande påverkar emellertid de närmare villkoren för unionens utövande av de exklusiva befogenheter som den tilldelats genom fördragen, eftersom detta bemyndigande gör det möjligt för medlemsstaterna att utöva en befogenhet som i fördragen exklusivt tilldelats unionen och som unionen i princip ensam ska utöva.
Av detta följer att ett sådant beslut ger uttryck för ett tydligt och alternativt politiskt val mellan, å ena sidan, att unionen ensam utövar en exklusiv befogenhet som den har tilldelats genom fördragen på ett visst område och, å andra sidan, att unionen bemyndigar medlemsstaterna att utöva denna befogenhet.
Ett sådant val omfattas av kommissionens bedömning av unionens allmänna intresse i syfte att fastställa vilka initiativ som är lämpligast för att främja detta intresse. Såsom angetts ovan i punkt 88 är kommissionens initiativrätt enligt artikel 17.2 FEU oupplösligt förbunden med denna bedömning.
En ändring av rådet som syftar till att bemyndiga medlemsstaterna att utöva en exklusiv befogenhet för unionen skulle följaktligen förvanska själva syftet med ett förslag från kommissionen som ger uttryck för valet att unionen ensam ska utöva denna befogenhet.
I förevarande fall syftade kommissionens förslag just till att göra det möjligt för unionen att ansluta sig till Genèveakten, som i huvudsak gav unionen möjlighet att bli medlem i den särskilda unionen, medan Lissabonöverenskommelsen endast tillät anslutning av stater, och således att ensam utöva sin exklusiva befogenhet på de områden som omfattas av Genèveakten. I detta förslag föreslogs inte att de medlemsstater som så önskade skulle bemyndigas att ratificera eller ansluta sig till Genèveakten, utan kommissionen hade under förhandlingarna tydligt uttryckt sitt motstånd mot ett sådant bemyndigande av allmän karaktär, även om den, såsom framgår av den förklaring som nämns i punkt 26 ovan, inte motsatte sig att sju medlemsstater anslöt sig.
Rådets ändring ledde emellertid till att artikel 3 i det angripna beslutet antogs, enligt vilken de medlemsstater som så önskar bemyndigas att ratificera eller ansluta sig till Genèveakten.
Domstolen finner således att denna ändring innebär att föremålet för och syftet med kommissionens förslag förvanskats.
I motsats till vad rådet har hävdat påverkas inte denna slutsats av att det bemyndigande som föreskrivs i artikel 3 i det angripna beslutet ges med förbehåll för att det ska utövas med ”fullständig respekt för [unionens] exklusiva befogenhet” eller av att rådet, i enlighet med artikel 4 i detta beslut, för att säkerställa enhetlighet i unionens och medlemsstaternas internationella representation, har gett kommissionen i uppdrag att företräda unionen och varje medlemsstat som önskar använda sig av detta bemyndigande.
Trots den ram som ges i det angripna beslutet för hur de medlemsstater som ratificerat eller anslutit sig till Genèveakten ska utöva de rättigheter som dessa medlemsstater har enligt denna akt, är det icke desto mindre så att dessa medlemsstater, om de använder sig av detta bemyndigande, i egenskap av självständiga folkrättssubjekt, jämsides med unionen, skulle utöva en exklusiv befogenhet som tillkommer unionen och därmed hindra unionen från att ensam utöva denna befogenhet.
Rådets ändring kan inte heller motiveras genom rådets argument, vilka det redogjorts för i punkterna 61–63 ovan, avseende nödvändigheten av att säkerställa att unionen har rösträtt i den särskilda unionens församling och av att bevara ancienniteten och kontinuiteten i skyddet för ursprungsbeteckningar som registrerats enligt Lissabonöverenskommelsen i de sju medlemsstater som redan var parter i denna överenskommelse.
De eventuella svårigheter som unionen kan stöta på vid utövandet av sin exklusiva befogenhet på internationell nivå eller följderna av detta utövande för medlemsstaternas internationella åtaganden kan nämligen inte i sig ge rådet rätt att ändra ett förslag från kommissionen i sådan utsträckning att dess föremål eller syfte förvanskas, och därmed åsidosätta den institutionella jämvikt som artikel 293 FEUF syftar till att säkerställa.
Mot denna bakgrund finner domstolen att det angripna beslutet har antagits i strid med artikel 293.1 FEUF, jämförd med artikel 13.2 FEU, varför talan ska bifallas såvitt avser den första grunden.
2.

Den andra grunden
Den andra grunden avser ett åsidosättande av artiklarna 2.1 och 207 FEUF samt motiveringsskyldigheten.
Eftersom kommissionen endast har åberopat denna grund i andra hand och talan ska bifallas på den första grunden, saknas det anledning att pröva den andra grunden.
Mot bakgrund av samtliga överväganden ovan ska talan bifallas och det angripna beslutet delvis ogiltigförklaras i enlighet med kommissionens yrkanden. Vad särskilt gäller artikel 4 i det angripna beslutet, ska denna artikel, i enlighet med kommissionens förstahandsyrkanden, ogiltigförklaras endast i den mån den innehåller hänvisningar till medlemsstaterna, eftersom dessa hänvisningar kan avskiljas från resten av nämnda artikel.
C.

Yrkandet om att det angripna beslutets rättverkningar ska bestå
I artikel 264 första stycket FEUF föreskrivs att domstolen ska förklara den berörda rättsakten ogiltig om talan är välgrundad.
Enligt artikel 266 första stycket FEUF ankommer det på den institution vars rättsakt har förklarats ogiltig att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa domstolens dom.
Enligt artikel 264 andra stycket FEUF kan domstolen dock, om den anser det nödvändigt, ange vilka verkningar av den ogiltigförklarade akten som ska betraktas som bestående.
Det kan av rättssäkerhetsskäl vara motiverat att förordna om att verkningarna ska bestå, särskilt om ogiltigförklaringen av ett beslut som rådet har antagit inom ramen för det i artikel 218 FEUF föreskrivna förfarandet för förhandling om och ingående av internationella avtal kan innebära att unionens deltagande i det aktuella internationella avtalet eller i dess genomförande ifrågasätts, trots att det inte råder något tvivel om att unionen har befogenhet i detta avseende (se, analogt, dom av den 25 oktober 2017, kommissionen/rådet (Reviderad Lissabonöverenskommelse),
C‑389/15
,
EU:C:2017:798
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Kommissionen har yrkat att domstolen ska tillämpa artikel 264 andra stycket FEUF för att mildra verkningarna av den delvisa ogiltigförklaringen av det angripna beslutet. Kommissionen har i detta avseende angett att den undantagsvis skulle kunna godta en kompromiss enligt vilken de sju medlemsstater som för närvarande är parter till Lissabonöverenskommelsen kan ansluta sig till Genèvekonventionen för att undvika problem med avseende på rättigheternas kontinuitet. Eftersom artikel 4 i det angripna beslutet även omfattar andra aspekter som inte har bestritts som sådana och som är väsentliga för unionens korrekta genomförande av Genèveakten, anser kommissionen dessutom att det är viktigt att låta dess verkningar bestå till dess att den ersätts av en ny bestämmelse.
Kommissionen har således, såsom angetts i punkt 28 ovan, yrkat att domstolen ska låta verkningarna av de delar av det angripna beslutet som ogiltigförklaras bestå, i synnerhet i de fall då de medlemsstater som för närvarande är parter till Lissabonöverenskommelsen innan domen avkunnas har använt sig av det bemyndigande som anges i artikel 3, fram till dess att ett beslut av rådet som ersätter det angripna beslutet träder i kraft, vilket ska ske inom en rimlig period, dock senast inom sex månader från det att domen avkunnas.
Den franska regeringen har anslutit sig till detta yrkande. Den anser att yrkandet motiveras av viktiga rättssäkerhetsskäl, eftersom ett ifrågasättande av deltagandet i Genèveakten för de medlemsstater som är parter till Lissabonöverenskommelsen skulle kunna få allvarliga negativa konsekvenser för innehavare av ursprungsbeteckningar som registrerats av dessa stater enligt Lissabonöverenskommelsen.
Rådet anser att nämnda yrkande inte kan tas upp till sakprövning, eftersom kommissionen genom detta yrkande i själva verket försöker få till stånd inte endast att verkningarna av det angripna beslutet ska bestå, utan även att detta beslut ska ändras.
Domstolen konstaterar i detta hänseende att kommissionen genom sitt yrkande avser att verkningarna av de ogiltigförklarade delarna av det angripna beslutet ska bestå tillfälligt.
Även om det är riktigt att ett bifall till detta yrkande i praktiken skulle innebära en tillfällig ändring av räckvidden av verkningarna av detta beslut, är en sådan konsekvens en naturlig följd av domstolens utövande av sin behörighet enligt artikel 264 andra stycket FEUF.
Av detta följer att ett yrkande om att verkningarna av de ogiltigförklarade delarna av den angripna rättsakten ska bestå kan tas upp till sakprövning.
Vad gäller prövningen i sak ska det medges att det är nödvändigt att upprätthålla ancienniteten och kontinuiteten i skyddet för ursprungsbeteckningar som registrerats enligt Lissabonöverenskommelsen i de sju medlemsstater som redan är parter i överenskommelsen, i enlighet med principen om lojalt samarbete mellan unionen och medlemsstaterna i artikel 4.3 FEU, framför allt för att skydda förvärvade rättigheter som följer av dessa nationella registreringar.
Följaktligen finns det skäl att låta verkningarna av de ogiltigförklarade delarna av det angripna beslutet bestå, men endast i den del de avser medlemsstater som redan innan den dag då förevarande dom avkunnas har använt sig av bemyndigandet i artikel 3 i detta beslut för att, jämsides med unionen, ratificera eller ansluta sig till Genèveakten, till dess att ett nytt rådsbeslut träder i kraft, vilket ska ske inom en rimlig tidsfrist på högst sex månader räknat från den dagen.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 138.1 i domstolens rättegångsregler ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att rådet ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom rådet har tappat målet ska det bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnader.
Enligt artikel 140.1 i rättegångsreglerna ska medlemsstater som har intervenerat bära sina rättegångskostnader.
Konungariket Belgien, Republiken Tjeckien, Republiken Grekland, Republiken Frankrike, Republiken Kroatien, Republiken Italien, Ungern, Konungariket Nederländerna, Republiken Österrike och Republiken Portugal ska således bära sina rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (stora avdelningen) följande:

1)
Artikel 3 och, i den mån den hänvisar till medlemsstaterna, artikel 4 i rådets beslut (EU) 2019/1754 av den 7 oktober 2019 om Europeiska unionens anslutning till Genèveakten inom Lissabonöverenskommelsen om ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar ogiltigförklaras.

2)
Verkningarna av de ogiltigförklarade delarna av beslut 2019/1754 ska bestå, men endast i den del de avser medlemsstater som redan innan den dag då förevarande dom avkunnas har använt sig av bemyndigandet i artikel 3 i detta beslut för att, jämsides med Europeiska unionen, ratificera eller ansluta sig till Genèveakten inom Lissabonöverenskommelsen om ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar, till dess att ett nytt beslut av Europeiska unionens råd träder i kraft, vilket ska ske inom en rimlig tidsfrist på högst sex månader räknat från den dagen.

3)
Europeiska unionens råd ska ersätta rättegångskostnaderna.

4)
Konungariket Belgien, Republiken Tjeckien, Republiken Grekland, Republiken Frankrike, Republiken Kroatien, Republiken Italien, Ungern, Konungariket Nederländerna, Republiken Österrike och Republiken Portugal ska bära sina rättegångskostnader.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.