CELEX: 62020CJ0025
Řízení o předběžné otázce
Justiční spolupráce v občanských věcech
Úpadková řízení
Nařízení (ES) č. 1346/2000
Články 4 a 28
Článek 32 odst. 2
Lhůta stanovená pro přihlašování pohledávek v úpadkovém řízení
Přihlášení pohledávek v probíhajícím vedlejším řízení v členském státě správcem podstaty v probíhajícím hlavním řízení v jiném členském státě
Závazná lhůta stanovená právem státu, který vedlejší úpadkové řízení zahájil

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 32 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení (
Úř. věst. 2000, L 160, s. 1
; Zvl. vyd. 19/01, s. 191).
Tato žádost byla podána v rámci řízení zahájeného NK jako správcem podstaty v hlavním úpadkovém řízení proti společnosti Alpine BAU GmbH, usazené v Rakousku, proti usnesení Okrožno sodišče v Celju (krajský soud v Celju, Slovinsko), kterým byl z důvodu opožděnosti zamítnut její návrh na přihlášení pohledávek ve Slovinsku v návaznosti na zahájení vedlejšího úpadkového řízení v tomto jiném členském státě.
Právní rámec
Unijní právo
Body 6 a 19 až 23 odůvodnění nařízení č. 1346/2000 uvádějí:
„(6)
V souladu se zásadou proporcionality se toto nařízení omezuje na ustanovení, která upravují příslušnost pro zahájení úpadkových řízení a rozhodnutí, která jsou učiněna přímo na základě úpadkových řízení a s takovými řízeními úzce souvisí. Kromě toho obsahuje toto nařízení ustanovení, která se týkají uznávání takových rozhodnutí a rozhodného práva, které tyto zásady rovněž splňují.
[…]
(19)
Vedlejší úpadkové řízení může vedle ochrany místních zájmů sloužit i jiným účelům. Mohou nastat případy, kdy je struktura dlužníkova majetku natolik složitá, že je obtížné spravovat jej jako jedinou jednotku, nebo jsou-li právní systémy, jichž se to týká, natolik odlišné, že mohou nastat potíže plynoucí z rozšíření účinků práva státu, ve kterém bylo řízení zahájeno, na jiné státy, ve kterých se nachází majetek. Z tohoto důvodu může správce podstaty v hlavním řízení navrhnout zahájení vedlejšího řízení, vyžaduje-li to účinná správa majetku.
(20)
Hlavní úpadkové řízení a vedlejší řízení však mohou k účinnému zpeněžení celkového majetku přispět pouze v případě koordinace všech současně probíhajících řízení. Základní podmínkou je nutnost úzké spolupráce různých správců podstaty, zejména při výměně dostatečného množství informací. K zajištění rozhodující úlohy hlavního úpadkového řízení by měl mít správce podstaty v tomto řízení možnost různými způsoby zasahovat do vedlejších úpadkových řízení, která probíhají ve stejné době. Měl by mít například možnost navrhnout reorganizační plán nebo vyrovnání nebo požádat o přerušení zpeněžování majetku ve vedlejším úpadkovém řízení.
(21)
Každý věřitel, který má své bydliště, obvyklé místo pobytu nebo sídlo ve Společenství, by měl mít právo přihlásit své pohledávky v kterémkoli z úpadkových řízení, která ve Společenství probíhají. Totéž by mělo platit pro správce daně a orgány sociálního zabezpečení. Pro zajištění rovného zacházení s věřiteli však musí být postupy koordinovány. Každý věřitel by měl mít možnost ponechat si trvale to, čeho v průběhu úpadkového řízení nabyl, ale k účasti na rozdělení celkového majetku v jiných řízeních je oprávněn pouze tehdy, pokud věřitelé, kteří jsou ve stejném postavení, získají stejnou poměrnou část svých nároků.
(22)
Toto nařízení by mělo stanovit okamžité uznávání rozhodnutí o zahájení, vedení a skončení úpadkového řízení v oblasti jeho působnosti a rozhodnutí učiněných v přímé souvislosti s takovým úpadkovým řízením. Automatické uznávání by tedy mělo znamenat, že se účinky vyplývající z těchto řízení podle práva státu, ve kterém bylo řízení zahájeno, rozšiřují na jiné členské státy. Uznávání rozhodnutí soudů členských států se musí zakládat na zásadě vzájemné důvěry. Důvody pro neuznání by měly být omezeny na nezbytné minimum. Podle této zásady by měl být rovněž řešen spor, kdy se soudy dvou členských států považují za příslušné k zahájení hlavního úpadkového řízení. Rozhodnutí soudu, který zahájil řízení jako první, by mělo být uznáváno v jiných členských státech, aniž by byly tyto členské státy oprávněny rozhodnutí tohoto soudu přezkoumávat.
(23)
Toto nařízení stanoví v oblasti své působnosti jednotná pravidla pro kolizní normy jednotlivých států, které nahrazují předpisy mezinárodního práva soukromého jednotlivých států. Pokud není stanoveno jinak, měly by být použity právní předpisy státu, který řízení zahájil
(lex concursus)
. Tato kolizní norma jednotlivých států by měla platit pro hlavní i územní řízení.
Lex concursus
určuje veškeré procesní i hmotněprávní účinky úpadkového řízení na osoby a právní vztahy. Upravuje veškeré podmínky pro zahájení, vedení a skončení úpadkového řízení.“
Článek 3 tohoto nařízení, nadepsaný „Mezinárodní příslušnost“, stanoví:
„1.   Soudy členského státu, na jehož území jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, jsou příslušné k zahájení úpadkového řízení. V případě společnosti nebo právnické osoby se za místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy, považuje sídlo, pokud není prokázán opak.
2.   Pokud jsou hlavní zájmy dlužníka soustředěny na území některého členského státu, jsou soudy jiného členského státu příslušné k zahájení úpadkového řízení proti dlužníkovi pouze tehdy, pokud má dlužník provozovnu na území tohoto členského státu. Účinky takového řízení jsou omezeny na majetek, který se nachází na území tohoto členského státu.
3.   Pokud bylo úpadkové řízení zahájeno podle odstavce 1, stávají se jakákoli následná řízení podle odstavce 2 vedlejšími řízeními. Tato řízení musí být likvidačními řízeními.
4.   Územní úpadková řízení uvedená v odstavci 2 mohou být zahájena před zahájením hlavního úpadkového řízení podle odstavce 1 pouze tehdy,
a)
pokud úpadkové řízení podle odstavce 1 nemůže být zahájeno z důvodů stanovených právem členského státu, na jehož území jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, nebo
nebo
b)
pokud žádá o územní úpadkové řízení věřitel, který má bydliště, obvyklé místo pobytu nebo sídlo v členském státě, na jehož území se nachází dotyčná provozovna, nebo jehož pohledávka vznikla na základě činnosti této provozovny.“
Článek 4 uvedeného nařízení, nadepsaný „Rozhodné právo“, stanoví:
„1.   Pokud toto nařízení nestanoví jinak, je právem rozhodným pro úpadkové řízení a jeho účinky právo toho členského státu, na jehož území bylo úpadkové řízení zahájeno (dále jen ‚stát, který řízení zahájil‘).
2.   Právo státu, který řízení zahájil, určuje podmínky pro zahájení tohoto řízení, jeho vedení a skončení. Určuje zejména,
[…]
g)
pohledávky, které mají být přihlášeny proti dlužníkov[u] majetku a způsob nakládání s pohledávkami, které vznikly po zahájení úpadkového řízení;
h)
pravidla pro přihlašování, prověřování a přiznávání pohledávek;
[…]“
Článek 28 téhož nařízení týkající se práva rozhodného pro vedlejší úpadková řízení, stanoví:
„Pokud toto nařízení nestanoví jinak, řídí se vedlejší řízení právem členského státu, na jehož území byla zahájena.“
Článek 31 nařízení č. 1346/2000, nadepsaný „Povinnost spolupráce a sdělování informací“, stanoví:
„1.   S výhradou pravidel o omezení sdělování informací jsou správce podstaty v hlavním řízení a správci podstaty ve vedlejších řízeních povinni sdělovat si vzájemně informace. Sdělí si neprodleně jakékoli informace, které mohou být významné pro jiné řízení, zejména stav přihlašování a ověřování pohledávek, a veškerá opatření zaměřená na skončení řízení.
2.   S výhradou pravidel vztahujících se na jednotlivá řízení jsou správce podstaty v hlavním řízení a správci podstaty ve vedlejších řízeních povinni vzájemně spolupracovat.
3.   Správce podstaty ve vedlejším řízení poskytne správci podstaty v hlavním řízení včas příležitost předložit návrhy na zpeněžení nebo vypořádání majetku ve vedlejším řízení.“
Článek 32 tohoto nařízení, nadepsaný „Výkon práv věřitele“, zní následovně:
„1.   Kterýkoli věřitel může přihlásit svou pohledávku v hlavním nebo kterémkoli vedlejším řízení.
2.   Správci podstaty v hlavním i kterémkoli vedlejším řízení přihlašují u jiného řízení pohledávky, které již byly přihlášeny v řízení, pro které byli jmenováni, za předpokladu, že je to v zájmu věřitelů v řízeních, pro která byli jmenováni, s výhradou práv věřitelů toto odmítnout nebo vzít zpět přihlášení svých pohledávek, pokud to rozhodné právo stanoví.
3.   Správce podstaty v hlavním nebo vedlejším řízení je oprávněn účastnit se jiných řízení podobně jako věřitel, zejména účastnit se schůze věřitelů.“
Článek 33 uvedeného nařízení, nadepsaný „Pozastavení zpeněžování“, stanoví:
„1.   Soud, který zahájil vedlejší řízení, zcela nebo částečně zastaví zpeněžování na žádost správce podstaty v hlavním řízení za předpokladu, že v tomto případě může od správce podstaty hlavního řízení požadovat učinění jakýchkoli vhodných opatření k zajištění zájmů věřitelů ve vedlejším řízení a určitých skupin věřitelů. Taková žádost správce podstaty může být zamítnuta pouze v případě, kdy zjevně není v zájmu věřitelů hlavního řízení. Pozastavení zpeněžování může být nařízeno až na dobu tří měsíců. Může být prodlouženo nebo obnoveno na stejné doby.
2.   Soud uvedený v odstavci 1 zruší pozastavení zpeněžování:
–
na žádost správce podstaty v hlavním řízení,
–
z moci úřední, na žádost věřitele nebo na žádost správce podstaty ve vedlejším řízení, pokud se toto opatření nadále nejeví jako odůvodněné, zejména z hlediska zájmů věřitelů v hlavním nebo vedlejším řízení.“
Článek 34 téhož nařízení, nadepsaný „Opatření ukončující vedlejší úpadkové řízení“, stanoví:
„1.   Pokud právo, kterým se řídí vedlejší řízení, umožňuje ukončit toto řízení bez likvidace záchranným plánem, vyrovnáním nebo srovnatelnými opatřeními, je správce podstaty v hlavním řízení oprávněn takové opatření navrhnout.
Skončení vedlejšího řízení opatřením uvedeným v prvním pododstavci se stává konečným pouze se souhlasem správce podstaty v hlavním řízení; může se však stát konečným i bez jeho souhlasu, pokud nejsou finanční zájmy věřitelů v hlavním řízení navrhovaným opatřením dotčeny.
2.   Žádné omezení práv věřitelů, které může vyplynout z opatření uvedeného v odstavci 1 navrhovaného ve vedlejším řízení, například odklad plateb nebo prominutí dluhu, nesmí mít bez souhlasu všech zúčastněných věřitelů účinky na dlužníkův majetek, na který se toto řízení nevztahuje.
3.   Během pozastavení zpeněžování podstaty nařízeného podle článku 33 může pouze správce podstaty v hlavním řízení nebo dlužník se souhlasem tohoto správce podstaty navrhovat ve vedlejších řízeních opatření uvedená v odstavci 1 tohoto článku; žádné jiné návrhy na taková opatření se nepředkládají k hlasování nebo schválení.“
Nařízení č. 1346/2000 bylo zrušeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/848 ze dne 20. května 2015 o insolvenčním řízení (
Úř. věst. 2015, L 141, s. 19
). Podle čl. 84 odst. 2 tohoto nařízení se však na úpadková řízení, o která se jedná ve věci v původním řízení, použije
ratione temporis
nařízení č. 1346/2000.
Vnitrostátní právo
Slovinské právo
Článek 59 odst. 2 Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (zákon o finančních transakcích, úpadkovém řízení a nucené likvidaci, Uradni list RS, č. 126/2007), ve znění použitelném na věc v původním řízení (dále jen „ZFPPIPP“), stanoví, že věřitel musí v úpadkovém řízení přihlásit své pohledávky vůči dlužníku v úpadku ve lhůtě tří měsíců ode dne zveřejnění oznámení o zahájení tohoto řízení, není-li v odstavcích 3 a 4 tohoto článku stanoveno jinak.
Článek 298 odst. 1 ZFPPIPP stanoví, že je-li pohledávka zajištěna přednostním právem, je věřitel povinen přihlásit do úpadkového řízení, ve lhůtě stanovené pro přihlášení pohledávky, také přednostní právo, není-li v čl. 281 odst. 1 nebo v čl. 282 odst. 2 stanoveno jinak.
Článek 296 odst. 5 ZFPPIPP stanoví, že nedodrží-li věřitel lhůtu pro přihlášení pohledávky, jeho pohledávka vůči dlužníkovi v úpadku zanikne a příslušný soud odmítne přihlášení jeho pohledávky jako opožděné přihlášení. Z článku 298 odst. 5 ZFPPIPP rovněž vyplývá, že v případě, že věřitel nedodrží lhůtu pro přihlášení přednostního práva, toto právo zanikne.
Rakouské právo
Ustanovení § 107 odst. 1 Insolvenzordnung [zákon o insolvenčním řízení] stanoví, že u pohledávek přihlášených po uplynutí lhůty pro přihlášení pohledávek, které nebyly projednány na obecném jednání týkajícím se přezkoumání seznamu pohledávek, je nařízeno zvláštní jednání za účelem prověření existence dluhů. Pohledávky, které byly přihlášeny méně než 14 dní před jednáním konaném za účelem přezkoumání konečného seznamu pohledávek, nebudou zohledněny.
Spor v původním řízení a předběžná otázka
Rozhodnutím Handelsgericht Wien (obchodní soud ve Vídni, Rakousko) ze dne 19. června 2013 bylo zahájeno úpadkové řízení proti společnosti Alpine BAU a NK byl jmenován správcem podstaty této společnosti. Jak vyplývá z rozhodnutí tohoto soudu ze dne 5. července 2013, jedná se o hlavní úpadkové řízení ve smyslu čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1346/2000.
Na návrh NK zahájil Okrožno sodišče v Celju (okresní soud v Celju) rozhodnutím ze dne 9. srpna 2013 vedlejší úpadkové řízení proti společnosti Alpine BAU GmbH, Salcburk – pobočce v Celju (dále jen „Alpine BAU Slovinsko“).
Oznámením zveřejněným téhož dne na internetových stránkách Agencija Republike Slovenije za javnopravne evidence in storitve (Agentura Republiky Slovinsko pro veřejné registry a veřejné služby) Okrožno sodišče v Celju (krajský soud v Celju) informoval věřitele a správce podstaty v jiných souvisejících úpadkových řízeních, že v souladu s článkem 32 nařízení č. 1346/2000 mají právo ve vedlejším řízení zahájeném ve Slovinsku přihlásit pohledávky přihlášené v hlavním řízení a v jiných vedlejších řízeních, a stanovil za tímto účelem lhůtu tří měsíců ode dne zveřejnění tohoto oznámení, která uplynula dne 11. listopadu 2013.
Při tomto zveřejnění uvedený soud rovněž upozornil věřitele a správce podstaty na skutečnost, že pokud nepřihlásí své pohledávky před tímto datem, zaniknou tyto pohledávky vůči dlužníkovi v platební neschopnosti v tomto vedlejším řízení, a že odmítne přihlášení pohledávek v souladu s čl. 296 odst. 5 nebo čl. 298 odst. 5 ZFPPIPP.
Dne 30. ledna 2018 podal NK k Okrožno sodišče v Celju (okresní soud v Celje) návrh na přihlášení ve vedlejším úpadkovém řízení pohledávek přihlášených v hlavním řízení v souladu s čl. 32 odst. 2 nařízení č. 1346/2000. Usnesením ze dne 5. července 2019 tento soud na základě čl. 296 odst. 5 ZFPPIPP uvedené přihlášení pohledávek odmítl jako opožděné.
NK podal proti tomuto usnesení odvolání k předkládajícímu soudu Višje sodišče v Ljubljani (odvolací soud v Lublani, Slovinsko). Domnívá se, že čl. 32 odst. 2 nařízení č. 1346/2000 zavádí „zvláštní právo“ ve prospěch správce podstaty v hlavním úpadkovém řízení, které slovinské právo nezná. Má za to, že toto zvláštní právo jej opravňuje přihlásit v kterémkoli vedlejším úpadkovém řízení pohledávky přihlášené v hlavním řízení, aniž je mu k tomu stanovena jakákoli lhůta. Uplatnění takové lhůty má podle něj za následek, že je ve skutečnosti zbaven práva stanoveného v čl. 32 odst. 2 tohoto nařízení, jelikož nemůže ve lhůtě tří měsíců stanovené slovinskými právními předpisy přihlásit pohledávky, které ještě nebyly přihlášeny nebo uznány v jiném členském státě.
NK upřesňuje, že úpadek společnosti Alpine BAU je jedním z nejvýznamnějších úpadků v Rakousku a že likvidační řízení trvalo několik let, přičemž poslední jednání se konalo dne 2. října 2018. Má přitom za to, že za účelem jeho účinného uplatnění vyžaduje čl. 32 odst. 2 nařízení č. 1346/2000, aby se na správce podstaty v hlavním úpadkovém řízení takového rozsahu nevztahovala striktní lhůta pro přihlášení pohledávek pouze na základě právních předpisů členského státu, v němž bylo zahájeno vedlejší řízení. Uvádí, že za účelem zajištění přednosti nařízení č. 1346/2000 je tedy třeba nepoužít ZFPPIPP.
Alpine BAU Slovinsko naproti tomu tvrdí, že podle čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 se právo členského státu, na jehož území bylo úpadkové řízení zahájeno, použije ve všech případech, pokud nařízení č. 1346/2000 nestanoví jinak. Má přitom za to, že toto nařízení neobsahuje žádné ustanovení, které by vylučovalo použití vnitrostátního práva, pokud jde o lhůtu stanovenou ve vedlejším úpadkovém řízení pro přihlášení pohledávek správcem podstaty v hlavním úpadkovém řízení. Mimoto čl. 32 odst. 2 nařízení č. 1346/2000 podle ní nestanoví žádné „zvláštní právo“ ve prospěch správce podstaty v hlavním úpadkovém řízení, jelikož toto ustanovení pouze umožňuje uvedenému správci přihlásit pohledávky jako zákonnému zástupci věřitelů majetkové podstaty. Domnívá se, že výklad, že slovinští věřitelé jsou vázáni striktní lhůtou pro přihlášení pohledávek ve vedlejším úpadkovém řízení, zatímco věřitelé z jiných členských států zastoupení správcem podstaty jí vázáni nejsou, by vedl k nerovnému zacházení s těmito dvěma kategoriemi věřitelů. Alpine BAU Slovinsko ostatně tvrdí, že znění čl. 32 odst. 2 nařízení č. 1346/2000 nevyžaduje, aby pohledávky přihlášené správcem podstaty v hlavním řízení a pohledávky přihlášené v jiných vedlejších řízeních byly předem prověřeny a přiznány v těchto řízeních.
Za těchto podmínek se Višje sodišče v Ljubljani (odvolací soud v Lublani) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 32 odst. 2 nařízení č. 1346/2000 vykládán v tom smyslu, že se na přihlášení pohledávek ve vedlejším řízení správcem podstaty v hlavním úpadkovém řízení vztahují ustanovení týkající se lhůt pro přihlašování pohledávek a důsledků jejich opožděného přihlášení, jež jsou stanovena právem členského státu, ve kterém probíhá vedlejší řízení?“
K předběžné otázce
Úvodem je třeba uvést, že podle ustálené judikatury platí, že i když předkládající soud po formální stránce omezil své otázky na výklad určitých aspektů unijního práva, taková skutečnost nebrání Soudnímu dvoru, aby předkládajícímu soudu poskytl všechny prvky výkladu unijního práva, které mohou být užitečné pro rozhodnutí ve věci, jež mu byla předložena, bez ohledu na to, zda je tento soud ve svých otázkách zmínil (rozsudek ze dne 9. července 2020, Santen,
C‑673/18
,
EU:C:2020:531
, bod
a citovaná judikatura).
Je tedy třeba mít za to, že podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 32 odst. 2 nařízení č. 1346/2000 ve spojení s články 4 a 28 tohoto nařízení vykládán v tom smyslu, že se na přihlášení ve vedlejším úpadkovém řízení pohledávek, které již byly přihlášeny v hlavním úpadkovém řízení, správcem podstaty v posledně uvedeném řízení, vztahují ustanovení týkající se lhůt pro přihlašování pohledávek a důsledků jejich opožděného přihlášení, jež jsou stanovena právem státu, který toto vedlejší řízení zahájil.
Článek 32 odst. 2 nařízení stanoví, že správci podstaty v hlavním i kterémkoli vedlejším řízení přihlašují u jiného řízení pohledávky, které již byly přihlášeny v řízení, pro které byli jmenováni, za předpokladu, že je to v zájmu věřitelů v řízeních, pro která byli jmenováni, s výhradou práv věřitelů toto odmítnout nebo vzít zpět přihlášení svých pohledávek, pokud to rozhodné právo stanoví.
Jak vyplývá z jeho znění, toto ustanovení stanoví zásadní povinnost správce podstaty přihlásit pohledávky, které již byly přihlášeny v úpadkovém řízení, pro které byl jmenován v jiných souvisejících úpadkových řízeních. Naproti tomu uvedené ustanovení ani ostatní ustanovení nařízení č. 1346/2000 neupřesňují lhůty pro takové přihlášení pohledávek a důsledky jejich případného opožděného přihlášení.
Za těchto podmínek čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 stanoví, že pokud toto nařízení nestanoví jinak, je právem rozhodným pro úpadkové řízení a jeho účinky právo toho členského státu, na jehož území bylo úpadkové řízení zahájeno (dále jen „stát, který řízení zahájil“). Jak vyplývá z bodu 23 odůvodnění tohoto nařízení, toto pravidlo pro kolizní normy platí jak pro hlavní řízení, tak pro řízení vedlejší (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. ledna 2010, MG Probud Gdynia,
C‑444/07
,
EU:C:2010:24
, bod
). Článek 28 uvedeného nařízení v tomto smyslu stanoví, že pokud totéž nařízení nestanoví jinak, řídí se vedlejší řízení právem členského státu, na jehož území byla zahájena.
Dále čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1346/2000, který upřesňuje působnost odstavce 1 tohoto článku, obsahuje demonstrativní výčet jednotlivých aspektů řízení, které se řídí právem státu, který řízení zahájil, mezi něž patří zejména v bodě h) pravidla pro přihlašování, prověřování a přiznávání pohledávek.
Soudní dvůr z toho vyvodil, že k tomu, aby nebyla tato ustanovení zbavena užitečného účinku, je třeba důsledky nedodržení právního předpisu státu, který řízení zahájil, týkajícího se přihlašování pohledávek, a mimo jiné lhůt, které jsou v tomto ohledu stanoveny, rovněž posoudit na základě tohoto právního předpisu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2016, ENEFI,
C‑212/15
,
EU:C:2016:841
, bod
a citovaná judikatura).
Z toho vyplývá, že vzhledem k tomu, že nařízení č. 1346/2000 neharmonizuje lhůty stanovené pro přihlašování pohledávek v úpadkových řízeních, na která se vztahuje uvedené nařízení, je na každém členském státě, aby na základě zásady procesní autonomie taková pravidla stanovil, avšak za podmínky, že nebudou méně příznivá než pravidla upravující podobné situace podléhající vnitrostátnímu právu (zásada rovnocennosti) a v praxi neznemožní nebo nadměrně neztěží výkon práv přiznaných unijním právem (zásada efektivity) (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2016, ENEFI,
C‑212/15
,
EU:C:2016:841
, bod
a citovaná judikatura).
Konkrétně lhůty týkající se přihlášení ve vedlejším úpadkovém řízení pohledávek přihlášených v řízení souvisejícím s tímto řízením a zahájeným v jiném členském státě, správcem podstaty v tomto posledně uvedeném řízení, jsou podle čl. 32 odst. 2 tohoto nařízení upraveny právem státu, který toto vedlejší řízení zahájil, pokud jsou dodrženy zásady rovnocennosti a efektivity uvedené v předchozím bodě tohoto rozsudku.
V projednávané věci NK, správce podstaty v hlavním úpadkovém řízení, tvrdí, že toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že správci podstaty v hlavním řízení přiznává „zvláštní právo“ přihlásit ve vedlejším úpadkovém řízení pohledávky, které již byly přihlášeny v hlavním řízení, pro které byl jmenován, aniž se na něj vztahují lhůty pro přihlášení stanovené právem státu, který vedlejší řízení zahájil. Toto zvláštní právo je podle NK odůvodněno povinností správce podstaty vyčkat na prověření a přiznání pohledávek v hlavním úpadkovém řízení před jejich přihlášením ve vedlejším řízení.
Je pravda, že správce podstaty v hlavním řízení disponuje určitými výsadami, které mu dávají možnost ovlivnit vedlejší úpadkové řízení tak, aby vedlejší řízení neohrožovalo ochranný účel hlavního řízení. Podle čl. 33 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 může tedy pozastavit zpeněžování až na dobu, která sice nepřesahuje tři měsíce, avšak kterou je možno prodloužit, či obnovit o stejnou dobu. V souladu s čl. 34 odst. 1 téhož nařízení může správce podstaty v hlavním řízení navrhnout ukončení vedlejšího úpadkového řízení záchranným plánem, vyrovnáním nebo srovnatelným opatřením. Během období pozastavení stanoveného v čl. 33 odst. 1 uvedeného nařízení jsou podle uvedeného čl. 34 odst. 3 jedinými osobami oprávněnými podat tento návrh správce podstaty v hlavním řízení nebo dlužník se souhlasem správce (rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, Bank Handlowy a Adamiak,
C‑116/11
,
EU:C:2012:739
, bod
).
Je třeba rovněž poznamenat, že podle zásady loajální spolupráce zakotvené v čl. 4 odst. 3 SEU soud příslušný k zahájení vedlejšího úpadkového řízení musí při použití těchto ustanovení zohlednit cíle hlavního řízení a přihlížet k systematice nařízení č. 1346/2000, jehož cílem je, jak vyplývá zejména z jeho bodu 20 odůvodnění, zajistit účinný průběh přeshraničních úpadkových řízení náležitou koordinací hlavního a vedlejšího řízení, zaručující přednost hlavního řízení (rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, Bank Handlowy a Adamiak,
C‑116/11
,
EU:C:2012:739
, bod
).
Správce podstaty v hlavním úpadkovém řízení však nemůže na základě čl. 32 odst. 2 nařízení č. 1346/2000 zprostit povinnosti dodržovat lhůty pro přihlašování pohledávek stanovené právem státu, který zahájil vedlejší řízení, v němž přihlašuje pohledávky, které již přihlásil v hlavním řízení, pro které byl jmenován.
Je totiž třeba připomenout, že nařízení č. 1346/2000 spočívá na zásadě rovného zacházení s věřiteli, kterou je vedeno
mutatis mutandis
každé úpadkové řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. června 2018, Tarragó da Silveira,
C‑250/17
,
EU:C:2018:398
, bod
a citovaná judikatura).
Vzhledem k tomu, že v rámci čl. 32 odst. 2 nařízení č. 1346/2000 jednají správci podstaty jménem a na účet věřitelů, nelze toto ustanovení vykládat v tom smyslu, že se na tyto správce může nepoužít právním předpis státu, který řízení zahájil, upravující lhůty pro přihlášení těchto pohledávek, zatímco toto neplatí pro věřitele jednající vlastním jménem a na svůj účet. Pokud by tomu tak bylo, posledně uvedení věřitelé by byli znevýhodněni oproti věřitelům, jejichž pohledávky jsou přihlášeny správcem podstaty v jiném souvisejícím řízení.
Věřitelé jednající vlastním jménem a na vlastní účet by tak byli nejen povinni dodržet lhůty pro přihlášení svých pohledávek, ale v případě opožděného přihlášení by musely nést důsledky stanovené právem státu, který řízení zahájil, zatímco na věřitele zastoupené správcem podstaty v jiném souvisejícím řízení by se nevztahovala žádná prekluzivní lhůta a vyhnuly by se jakémukoliv důsledku přihlášení pohledávek po uplynutí lhůty. Takové nerovné zacházení by mohlo vést k neodůvodněnému zásahu do práv určité kategorie věřitelů.
Ačkoliv NK ve svém písemném vyjádření tvrdí opak, v každém případě nelze čl. 32 odst. 2 nařízení č. 1346/2000 vykládat v tom smyslu, že správce podstaty v hlavním úpadkovém řízení musí vyčkat, až budou pohledávky, které hodlá přihlásit ve vedlejším řízení, prověřeny a přiznány v hlavním řízení před tím, než je bude moci přihlásit ve vedlejším řízení. Jak totiž vyplývá z bodů 28 a 29 tohoto rozsudku, prověření a přiznání pohledávek se v souladu s čl. 4 odst. 2 písm. h) tohoto nařízení řídí právem státu, který řízení zahájil. Je tudíž na správci podstaty ve vedlejším řízení, aby s ohledem na právo státu, který vedlejší řízení zahájil, ověřil přípustnost takto přihlášených pohledávek. Skutečnost, že správce podstaty v hlavním řízení prověřil pohledávky podle práva použitelného na hlavní řízení, není
a priori
relevantní pro prověření týchž pohledávek přihlášených ve vedlejším řízení.
Z výše uvedeného vyplývá, že na položenou otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 32 odst. 2 nařízení č. 1346/2000 ve spojení s články 4 a 28 tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že se na přihlášení ve vedlejším úpadkovém řízení pohledávek, které již byly přihlášeny v hlavním úpadkovém řízení, správcem podstaty v posledně uvedeném řízení, vztahují ustanovení týkající se lhůt pro přihlašování pohledávek a důsledků jejich opožděného přihlášení, jež jsou upravena právem státu, který toto vedlejší řízení zahájil.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (devátý senát) rozhodl takto:

Článek 32 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení ve spojení s články 4 a 28 tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že se na přihlášení ve vedlejším úpadkovém řízení pohledávek, které již byly přihlášeny v hlavním úpadkovém řízení, správcem podstaty v posledně uvedeném řízení, vztahují ustanovení týkající se lhůt pro přihlašování pohledávek a důsledků jejich opožděného přihlášení, jež jsou upravena právem státu, který toto vedlejší řízení zahájil.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: slovinština.