CELEX: 62018CJ0298
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2001/23/EK
1. panta 1. punkts
Uzņēmuma īpašumtiesību pāreja
Darba ņēmēju tiesību saglabāšana
Autobusa līniju apkalpošana
Personāla pārņemšana
Saimniecisko līdzekļu nepārņemšana
Iemesli

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 77/187/EEK (1977. gada 14. februāris) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (
OV 1977, L 61, 26. lpp.
) 1. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Reiner Grafe
un
Jürgen Pohle
, no vienas puses, un
Südbrandenburger Nahverkehrs GmbH
(turpmāk tekstā – “
SBN
”) un
OSL Bus GmbH
(turpmāk tekstā – “
OSL
”), no otras puses, saistībā ar
SBN
īstenotās viņu atlaišanas tiesiskumu.
Atbilstošās tiesību normas
Ar Padomes Direktīvu 2001/23/EK (2001. gada 12. marts) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (
OV 2001, L 82, 16. lpp.
), kas stājās spēkā 2001. gada 11. aprīlī, kā ir norādīts tās 1. apsvērumā, ir veikta Direktīvas 77/187 kodifikācija.
Direktīvas 2001/23 3. apsvērumā ir noteikts, ka “ir jāparedz darbinieku aizsardzība darba devēja maiņas gadījumā, jo īpaši jānodrošina darbinieku tiesību aizsardzība”.
Saskaņā ar šīs direktīvas 8. apsvērumu “tiesiskās drošības un pārskatāmības apsvērumi prasa, lai īpašuma tiesību nodošanas juridiskā koncepcija būtu skaidrota, ņemot vērā Tiesas praksi” un “šis skaidrojums nav mainījis Direktīvas[77/187] darbības jomu, kāda tā ir saskaņā ar Tiesas interpretāciju”.
Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punktā ir paredzēts:
“a)
Šī direktīva attiecas uz jebkuru uzņēmuma, uzņēmējsabiedrības vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļas īpašumtiesību pāreju citam darba devējam īpašumtiesību nodošanas vai uzņēmumu apvienošanas dēļ;
b)
saskaņā ar a) apakšpunktu un citiem šā panta noteikumiem, īpašumtiesību nodošana šīs direktīvas nozīmē notiek tad, ja pāriet īpašumtiesības uz ekonomisku vienību, kas saglabā savu identitāti, paredzot organizētu resursu sagrupēšanu ar mērķi turpināt saimniecisko darbību neatkarīgi no tā, vai tā ir pamata vai palīgdarbība;
[..].”
Šīs direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šajā direktīvā
a)
“persona, kas nodod īpašumtiesības” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kas, nododot 1. panta 1. punktā norādītās īpašumtiesības, beidz būt par darba devēju attiecībā uz uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļu;
b)
“īpašumtiesību saņēmējs” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kas 1. panta 1. punktā norādītās īpašumtiesību nodošanas dēļ kļūst par darba devēju uzņēmumā, uzņēmējsabiedrībā vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļā;
[..]
d)
“darbinieks” ir katra persona, kuru kā darbinieku aizsargā attiecīgās valsts darba tiesības.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
SBN
kopš 2008. gada 1. augusta
Landkreis Oberspreewald‑Lausitz
(Augššprēvaldes–Lauzicas apriņķis, Vācija) uzdevumā nodrošināja sabiedrisko pasažieru autobusu transportu, līdz šis apriņķis 2016. gada septembrī veica jaunu konkursu par attiecīgajiem transporta pakalpojumiem.
SBN
izvēlējās neiesniegt piedāvājumu, uzskatot, ka tā nevar iesniegt piedāvājumu, kas būtu ekonomiski izdevīgs. Tā pārtrauca darbību un informēja savus darbiniekus par atlaišanu. 2017. gada 19. janvārī šī sabiedrība noslēdza ar savu darbinieku pārstāvības padomi vienošanos par reorganizāciju un sociālo plānu, šajā plānā paredzot atlaišanas pabalstu izmaksu gadījumam, ja jaunizraudzītais pretendents nepiedāvātu viņu pārņemšanu vai ja, pēdējam minētajam pieņemot viņus darbā, viņi piedzīvotu zaudējumus atalgojuma ziņā.
Līguma slēgšanas tiesības par pamatlietā aplūkotajiem sabiedriskā autobusu transporta pakalpojumiem no 2017. gada 1. augusta tika piešķirtas
Kraftverkehrsgesellschaft Dreiländereck mbH
. Šo pakalpojumu sniegšanai šī sabiedrība izveidoja meitasuzņēmumu
OSL
, kurš ir pilnībā tās īpašumā. Pēdējais minētais pieņēma darbā lielāko daļu
SBN
autobusa vadītāju un vadības personāla.
2017. gada aprīlī
Kraftverkehrsgesellschaft Dreiländereck
darīja
SBN
zināmu, ka neplāno no pēdējās minētās ne pirkt, ne īrēt autobusus, depo un citas uzņēmuma ēkas, ne arī izmantot tās darbnīcas pakalpojumus.
R. Grafe
kopš 1978. gada jūlija bija nodarbināts pie
SBN
un tās tiesību priekšteces uz pilnu laiku par autobusa vadītāju un brigadieri. Ar 2017. gada 27. janvāra vēstuli
SBN
viņu no 2017. gada 31. augusta atlaida. Kopš 2017. gada 1. septembra viņš ir nodarbināts pie
OSL
par autobusa vadītāju. Tā kā pēdējā minētā neatzina attiecīgās personas iepriekšējos darba laikposmus, tā viņu klasificēja piemērojamajā darba koplīgumā paredzētajā pirmajā [atalgojuma] pakāpē.
Šajā kontekstā
R. Grafe
apstrīd
SBN
īstenoto viņa atlaišanu un uzsver, ka
OSL
, nosakot viņa profesionālo klasifikāciju, ir pienākums ņemt vērā
R. Grafe
darba stāžu. Šis prasītājs pamatlietā un viņa iepriekšējais darba devējs uzskata, ka attiecīgās personas darba līgumu uzņēmuma īpašumtiesību pārejas ietvaros Direktīvas 2001/23 izpratnē ir pārņēmusi
OSL
.
Arī
J. Pohle
bija nodarbināts pie
SBN
uz pilnu laiku par autobusa vadītāju un brigadieri kopš 1979. gada novembra. Šī sabiedrība ar 2017. gada 27. janvāra vēstuli viņu informēja par atlaišanu no 2017. gada 31. augusta. Jaunizraudzītais pretendents viņu darbā nepieņēma. Šajā kontekstā viņš apstrīd savu atlaišanu un pakārtoti pieprasa viņam izmaksāt pabalstu 68034,56 EUR apmērā atbilstoši
SBN
īstenotajam sociālajam plānam. Pēdējā minētā pretprasībā uzsver, ka
J. Pohle
darba vietu uzņēmuma īpašumtiesību pārejas ietvaros ir pārņēmusi
OSL
un ka
SBN
līdz ar to nav pienākuma izmaksāt pabalstu.
OSL
pamatojas uz 2001. gada 25. janvāra spriedumu Liikenne (
C‑172/99
,
EU:C:2001:59
), apgalvojot, ka, tā kā materiālie ražošanas līdzekļi, it īpaši autobusi, šajā gadījumā nav tikuši pārņemti, nevar būt notikusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta izpratnē.
SBN
uzsver, ka jaunais attiecīgā publiskā līguma izpildītājs bija izslēdzis autobusu pārņemšanu, ņemot vērā spēkā esošos tehniskos un vides standartus. Norādījumos attiecībā uz paziņojumiem par līgumiem esot ietverta prasība, lai autobusu maksimālais vecums nepārsniegtu 15 gadus. Tiem arī esot jāatbilst vismaz vides standartam “Euro 6”. Taču datumā, kad notika šī publiskā līguma, kurš tika noslēgts uz desmit gadiem, slēgšanas tiesību piešķiršana,
SBN
autobusu vidējais vecums atbilstoši tās norādītajam bija 13 gadi. Piedevām tie atbilda tikai “Euro 3” vai “Euro 4” standartam. Turklāt tie neatbilda prasībām par piekļuvi personām ar invaliditāti.
SBN
piebilst, ka autobusu depo pakalpojumu izmantošana vairs nav nepieciešama, jo pēdējo minēto remonts varētu tikt uzticēts specializētām darbnīcām.
Kā norāda
SBN
, no attiecīgā paziņojuma par līgumu izriet, ka autobusu vadītājiem ir jābūt derīgai atļaujai, viņiem ir jābūt zināšanām par spēkā esošo attiecīgo tiesisko regulējumu un profesiju regulējošajiem tiesību aktiem, jāspēj sniegt pasažieriem informāciju, labi jāpārzina transporta tīkls un ceļi, maršruti un apkalpotās teritorijas autobusu kustības saraksts, reģionālās autobusu līnijas, transporta savienojumi, kā arī dzelzceļa līnijas un tarifu nosacījumi. Tā piebilst, ka šie autobusu vadītāji ir “rets resurss” lauku teritorijās. Viņu zinātības un transporta tīkla pārzināšanas dēļ
SBN
autobusu vadītāji 2017. gada 1. augustā esot bijuši gatavi darbam, tādējādi nodrošinot sabiedriskā transporta pakalpojumu nepārtrauktību apriņķī. No minētā tā secina, ka autobusu vadītāji ir tie, kas raksturo ekonomisko vienību.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa, kas atzīst par pareizu
SBN
sniegto tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu aprakstu, šaubās par to, vai 2001. gada 25. janvāra spriedumā Liikenne (
C‑172/99
,
EU:C:2001:59
) izstrādātais risinājums ir jāpiemēro šajā pamatlietā.
Šajos apstākļos
Arbeitsgericht Cottbus – Kammern Senftenberg
(Kotbusas Darba lietu tiesa – Zenftenbergas nodaļa, Vācija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai autobusu maršrutu pakalpojumu sniegšanas tiesību nodošana no viena autobusu pārvadājumu uzņēmuma citam autobusu pārvadājumu uzņēmumam publiskā iepirkuma procedūras rezultātā saskaņā ar Padomes Direktīvu 92/50/EEK (1992. gada 18. jūnijs) par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai [(
OV 1992, L 209, 1. lpp.
)] ir uzņēmuma īpašumtiesību pāreja Direktīvas[77/187] 1. panta 1. punkta izpratnē, arī ja starp abiem minētajiem uzņēmumiem nav notikusi būtisku uzņēmuma aktīvu, it īpaši autobusu, nodošana?
2)
Vai pieņēmums, ka autobusiem, veicot laika ziņā ierobežotu publisko pakalpojumu iepirkumu un pamatojoties uz saprātīgiem uzņēmuma saimnieciska rakstura lēmumiem to vecuma un tehnisko prasību dēļ (izplūdes gāzes, transportlīdzekļi ar zemu grīdu), kas ir kļuvušas stingrākas, vairs nav būtiskas nozīmes, nosakot uzņēmuma vērtību, attaisno [Tiesas] atkāpšanos no tās 2001. gada 25. janvāra sprieduma Liikenne (
C‑172/99
,
EU:C:2001:59
) tādējādi, ka šādos apstākļos arī būtiskas darba ņēmēju daļas pārņemšana var nozīmēt, ka ir jāpiemēro Direktīva[77/187]?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Iesākumā ir jānorāda, ka, lai gan jautājums ir par to, kā interpretēt Direktīvu 77/187, pamatlietā aplūkoto faktu norises datumā piemērojamais tiesību akts ir Direktīva 2001/23, kuras konkrētais mērķis, kā ir norādīts tās 8. apsvērumā, ir kodificēt Direktīvu 77/187, lai ieviestu skaidrību par uzņēmuma īpašumtiesību pārejas konceptu, ņemot vērā Tiesas judikatūru.
Ar saviem diviem jautājumiem, kuri ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ekonomiskai vienībai pārņemot darbību atbilstoši publiskā iepirkuma procedūrai, fakts, ka tā nepārņem saimnieciskos līdzekļus, kuru īpašniece bija ekonomiskā vienība, kas veica šo darbību iepriekš, var būt šķērslis šī darījuma kvalifikācijai par uzņēmuma īpašumtiesību pāreju.
Ir jāatgādina ka saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu īpašumtiesību pāreja notiek tad, ja pāriet īpašumtiesības uz ekonomisku vienību, kas saglabā savu identitāti, proti, organizētu līdzekļu kopumu, lai turpinātu saimniecisko darbību neatkarīgi no tā, vai tā ir pamata vai palīgdarbība. Tātad vienības jēdziens norāda uz organizētu personu un lietu kopumu, kas dara iespējamu saimnieciskās darbības veikšanu, lai sasniegtu noteiktu mērķi.
No Tiesas judikatūras izriet, ka noteicošais kritērijs, lai noteiktu šādas īpašumtiesību pārejas faktu, ir rodams apstāklī, ka ekonomiskā vienība saglabā savu identitāti, kas izriet it īpaši no faktiskas saimnieciskās darbības turpināšanas vai tās atsākšanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 9. septembris, Ferreira da Silva e Brito u.c.,
C‑160/14
,
EU:C:2015:565
,
25.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Lai noteiktu, vai šis nosacījums ir izpildīts, ir jāņem vērā visi faktiskie apstākļi, kas raksturo attiecīgo darījumu, tostarp aplūkotā uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības veids, tas, vai notiek vai nenotiek materiālo elementu, piemēram, ēku un kustamā īpašuma, pāreja, nemateriālo elementu vērtība pārejas brīdī, tas, vai jaunais uzņēmuma īpašnieks pārņem vai nepārņem būtisku daļu personāla, tas, vai notiek vai nenotiek klientu pāreja, kā arī pirms un pēc pārejas veikto darbību līdzības pakāpe un šo darbību iespējamās pārtraukšanas ilgums. Šie elementi tomēr ir tikai atsevišķi aspekti kopējā novērtējumā, kas ir jāveic, un tāpēc nevar tikt vērtēti atsevišķi (spriedums, 2015. gada 9. septembris, Ferreira da Silva e Brito u.c.,
C‑160/14
,
EU:C:2015:565
,
26.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Proti, dažādiem kritērijiem attiecīgi piešķiramā nozīme noteikti atšķiras atkarībā no veiktās darbības vai pat uzņēmumā, uzņēmējsabiedrībā vai attiecīgās uzņēmējsabiedrības daļā izmantotajām ražošanas vai saimnieciskās darbības metodēm (spriedums, 2015. gada 9. septembris, Ferreira da Silva e Brito u.c.,
C‑160/14
,
EU:C:2015:565
,
27.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tiesa arī norādīja, ka tikai tas vien, ka ekonomiska vienība ir pārņēmusi citas ekonomiskas vienības darbību, neļauj secināt, ka tiek saglabāta pēdējās minētās identitāte. Šādas vienības identitāti nevar reducēt tikai uz tās veicamo darbību. Šī identitāte izriet no nedalāma elementu kopuma, piemēram, to veidojošā personāla, tās vadības, darba organizācijas, saimnieciskās darbības metodēm vai arī – attiecīgā gadījumā – tās rīcībā esošajiem saimnieciskajiem līdzekļiem (spriedumi, 2011. gada 20. janvāris, CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
,
41.
punkts, un 2017. gada 20. jūlijs, Piscarreta Ricardo,
C‑416/16
,
EU:C:2017:574
,
43.
punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka kvalifikācijas par īpašumtiesību pāreju priekšnoteikums ir noteikts skaits faktiska rakstura konstatējumu, un šis jautājums valsts tiesai ir jāvērtē konkrēti, ņemot vērā Tiesas izstrādātos kritērijus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 7. augusts, Colino Siguënza,
C‑472/16
,
EU:C:2018:646
,
45.
punkts), kā arī Direktīvā 2001/23 izvirzītos mērķus, kādi ir noteikti it īpaši tās 3. apsvērumā.
Saistībā ar minēto iesniedzējtiesai nav skaidrs, konkrētāk, vai šajā lietā var piemērot risinājumu, kas tika izstrādāts 2001. gada 25. janvāra spriedumā Liikenne (
C‑172/99
,
EU:C:2001:59
), kurš attiecās uz līgumu par autobusu transporta pakalpojumu sniegšanu, aptverot septiņas reģionālās autobusu līnijas trīs gadu ilgā laikposmā. Jaunais operators bija atpircis dažu tā dienestā pārgājušo autobusa vadītāju formas tērpus un, gaidot pasūtīto transportlīdzekļu piegādi, no iepriekšējā operatora dažus mēnešus tikai īrējis divus autobusus.
Tiesa, kurai bija uzdots jautājums par uzņēmuma īpašumtiesību pārejas esamību Direktīvas 77/187 1. panta 1. punkta izpratnē, 2001. gada 25. janvāra sprieduma Liikenne (
C‑172/99
,
EU:C:2001:59
) 39. punktā vispirms uzsvēra, ka autobusu transportu nevar uzskatīt par darbību, kas balstās galvenokārt uz darbaspēku, jo tam ir vajadzīgi materiālie resursi un ievērojams ēku skaits. Tiesa piebilda, ka līdz ar to fakts, ka nenotika attiecīgo autobusu līniju apkalpošanai izmantoto materiālo aktīvu pāreja no agrākā līguma izpildītāja uz jauno, ir apstāklis, kas jāņem vērā kvalifikācijā par uzņēmuma īpašumtiesību pāreju. Turpinājumā, minētā sprieduma 42. punktā, tā atzina, ka, tā kā materiālajiem elementiem ir ievērojama nozīme šīs darbības veikšanā, tāpēc, ka šādu elementu, kuri ir absolūti nepieciešami attiecīgās vienības pienācīgai darbībai, pāreja no agrākā sabiedriskā autobusu transporta līguma izpildītāja uz jauno nav notikusi, būtu jāuzskata, ka minētā vienība nav saglabājusi savu identitāti. Visbeidzot, minētā sprieduma 43. punktā, Tiesa secināja, ka tādā situācijā, kāda bija aplūkota minētajā lietā, Direktīva 77/187 nav piemērojama, ja nenotiek būtisku materiālo elementu pāreja no agrākā līguma izpildītāja uz jauno.
Tomēr ir jānorāda, ka, tā kā 2001. gada 25. janvāra sprieduma Liikenne (
C‑172/99
,
EU:C:2001:59
) 39. punktā Tiesa īpaši uzsvēra, ka tas, ka nav notikusi attiecīgo autobusu līniju apkalpošanai izmantoto materiālo aktīvu pāreja no agrākā līguma izpildītāja uz jauno, ir apstāklis, kas jāņem vērā, taču no minētā nevar izdarīt secinājumu, ka autobusu pārņemšana abstrakti ir jāuzskata par vienīgo faktoru, kas nosaka uzņēmuma, kurš nodarbojas ar sabiedrisko autobusu pasažieru transportu, īpašumtiesību pāreju.
Līdz ar to, lai noteiktu, vai tas, ka nav notikusi saimniecisko līdzekļu – autobusu – pāreja, ir šķērslis kvalifikācijai par uzņēmuma īpašumtiesību pāreju, iesniedzējtiesai ir jāņem vērā tās izskatāmajai lietai raksturīgie apstākļi.
Šajā ziņā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka līgumslēdzējas iestādes noteikto tehnisko un vides standartu attiecībā uz saimnieciskajiem līdzekļiem ievērošana ne no ekonomiskā, ne juridiskā viedokļa nepieļāva iepirkuma procedūrā izraudzītajam uzņēmumam pārņemt iepriekšējā pamatlietā aplūkotā sabiedriskā transporta pakalpojumu līguma izpildītāja uzņēmuma saimnieciskos līdzekļus. Jaunam operatoram no ekonomiskā viedokļa nebija saprātīgi pārņemt esošo autobusu parku, kas sastāvēja no transportlīdzekļiem, kuri nebija piemēroti ekspluatācijai, jo bija sasnieguši atļauto ekspluatācijas termiņu un neatbilda līgumslēdzējas iestādes noteiktajām prasībām.
Citiem vārdiem sakot, jaunā operatora lēmumu nepārņemt minētā uzņēmuma saimnieciskos līdzekļus noteica ārējas prasības, taču, kā ir norādīts ģenerāladvokātes secinājumu 54. punktā, nekas to faktu izklāstā, kas tika aplūkoti lietā, kura ir pamatā 2001. gada 25. janvāra spriedumam Liikenne (
C‑172/99
,
EU:C:2001:59
), nenorāda, ka šāds gadījums būtu bijis minētajā lietā.
Turklāt no iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm, kas tika apkopotas šī sprieduma 16. punktā, izriet, ka, ņemot vērā līgumslēdzējas iestādes noteiktos tehniskos un vides standartus, iepriekšējais pamatlietā aplūkotā sabiedriskā transporta pakalpojumu līguma izpildītājs uzņēmums, ja tas būtu iesniedzis piedāvājumu šim iepirkumam un tam būtu piešķirtas līguma slēgšanas tiesības, pats būtu bijis spiests tuvā nākotnē veikt saimniecisko līdzekļu nomaiņu.
Šajā kontekstā fakts, ka nav notikusi saimniecisko līdzekļu pāreja, ciktāl tam par iemeslu ir juridiskas, vides vai tehniskās prasības, tādējādi var arī nebūt šķērslis attiecīgās darbības pārņemšanas kvalifikācijai par “uzņēmuma [..] īpašumtiesību pāreju” Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta izpratnē.
Līdz ar to iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai citi šī sprieduma 24.–26. punktā minētie faktiskie apstākļi ļauj secināt, ka ir saglabājusies attiecīgās vienības identitāte un līdz ar to ir notikusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, kā minēts ģenerāladvokātes secinājumu 40. punktā, ka no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka jaunais operators sniedz autobusu transporta pakalpojumu, kas ir būtībā analoģisks tam, kuru sniedza iepriekšējais uzņēmums, tajā nebija pārtraukuma un visdrīzāk tika apkalpotas lielākoties tās pašas līnijas un tie paši pasažieri.
Otrkārt, iesniedzējtiesa uzsver, ka pieredzējušu autobusu vadītāju klātbūtne tādā lauku reģionā kā Augššprēvaldes–Lauzicas apriņķis ir būtiski svarīga, lai nodrošinātu attiecīgā sabiedriskā transporta pakalpojuma kvalitāti. Tā norāda it īpaši, ka viņiem ir pietiekami jāpārzina maršruti, apkalpotās teritorijas autobusu kustības saraksts un tarifu nosacījumi, kā arī jābūt zināšanām par citām reģionālajām autobusu līnijām, dzelzceļa transporta līnijām un esošajiem transporta savienojumiem, lai varētu ne tikai pārdot transporta biļetes, bet arī sniegt pasažieriem nepieciešamo informāciju plānotā brauciena īstenošanai.
Šajā kontekstā ir jāatgādina – tā kā darba ņēmēju kopums, kuru ilgstoši vieno kopīga darbība, var būt ekonomiska vienība, šāda vienība var saglabāt savu identitāti pēc īpašumtiesību pārejas tad, ja jaunais uzņēmuma vadītājs ne tikai turpina veikt attiecīgo darbību, bet arī pārņem skaita un kompetenču ziņā būtisku daļu personāla, ko tā priekštecis bija norīkojis tieši šī uzdevuma veikšanai. Šādā gadījumā jaunais uzņēmuma vadītājs pārņem organizēto elementu kopumu, kas tam ļaus stabili turpināt uzņēmuma īpašumtiesības nododošā uzņēmuma veiktās darbības vai dažas no šīm darbībām (spriedums, 2011. gada 20. janvāris, CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, tā kā pamatlietā, kā tika norādīts šī sprieduma 32. un 35. punktā, fakts, ka nav notikusi saimnieciskās darbības turpināšanai nepieciešamo saimniecisko līdzekļu pārņemšana, var arī nebūt šķērslis pamatlietā aplūkotās vienības identitātes saglabāšanai, būtiskas daļas autobusa vadītāju pārņemšana ir jāuzskata par faktisku apstākli, kas ir ņemams vērā, kvalificējot attiecīgo darījumu par uzņēmuma īpašumtiesību pāreju. Šajā ziņā no pamatlietā aplūkotajiem faktiem izriet, ka jaunā operatora pārņemtais personāls ir norīkots identisku vai līdzīgu uzdevumu veikšanai un tam ir specifiskas kvalifikācijas un kompetences, kas ir absolūti nepieciešamas attiecīgās saimnieciskās darbības nepārtrauktai turpināšanai.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad ekonomiska vienība atbilstoši publiskā iepirkuma procedūrai pārņem darbību, kuras veikšanai ir vajadzīgi ievērojami saimnieciskie līdzekļi, fakts, ka tā nepārņem šos līdzekļus, kas ir šo darbību iepriekš veikušās ekonomiskās vienības īpašums, līgumslēdzējas iestādes noteiktu juridisku, vides vai tehnisko prasību dēļ, var arī nebūt šķērslis šīs darbības pārņemšanas kvalifikācijai par uzņēmuma īpašumtiesību pāreju, ja citus faktiskos apstākļus, piemēram, būtiskas daļas personāla pārņemšanu un minētās darbības nepārtrauktu turpināšanu, var raksturot kā attiecīgās ekonomiskās vienības identitātes saglabāšanu, bet tas ir jānovērtē iesniedzējtiesai.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

Padomes Direktīvas 2001/23/EK (2001. gada 12. marts) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad ekonomiska vienība atbilstoši publiskā iepirkuma procedūrai pārņem darbību, kuras veikšanai ir vajadzīgi ievērojami saimnieciskie līdzekļi, fakts, ka tā nepārņem šos līdzekļus, kas ir šo darbību iepriekš veikušās ekonomiskās vienības īpašums, līgumslēdzējas iestādes noteiktu juridisku, vides vai tehnisko prasību dēļ, var arī nebūt šķērslis šīs darbības pārņemšanas kvalifikācijai par uzņēmuma īpašumtiesību pāreju, ja citus faktiskos apstākļus, piemēram, būtiskas daļas personāla pārņemšanu un minētās darbības nepārtrauktu turpināšanu, var raksturot kā attiecīgās ekonomiskās vienības identitātes saglabāšanu, bet tas ir jānovērtē iesniedzējtiesai.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.