CELEX: 62017CJ0653
Kasační opravný prostředek
Ochranná známka Evropské unie
Nařízení (ES) č. 207/2009
Nařízení (EU) 2015/2424
Řízení o prohlášení neplatnosti
Slovní ochranná známka Vermögensmanufaktur
Prohlášení neplatnosti
Právo na spravedlivý proces
Zkoumání skutečností z moci úřední
Zpětná účinnost
Příslušnost Tribunálu
Odůvodnění rozsudků

Společnost VM Vermögens-Management GmbH se svým kasačním opravným prostředkem domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 7. září 2017, VM v. EUIPO – DAT Vermögensmanagement (Vermögensmanufaktur) (T‑374/15, dále jen „napadený rozsudek“,
EU:T:2017:589
), jímž Tribunál zamítl její žalobu na zrušení rozhodnutí pátého odvolacího senátu Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) ze dne 29. dubna 2015 (věc R 418/2014-5) (dále jen „sporné rozhodnutí“) týkajícího se řízení o prohlášení neplatnosti mezi společnostmi Vermögensmanagement GmbH a VM Vermögens-Management.
Právní rámec
Nařízení (ES) č. 207/2009
Článek 7 nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009, o [ochranné známce Evropské unie] (
Úř. věst. 2009, L 78, s. 1
), nadepsaný „Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu“, ve svém odstavci 1 stanoví:
„Do rejstříku se nezapíšou:
[…]
b)
ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost;
c)
ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, jež mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu, jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu nebo doby výroby výrobku nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností;
[…]“
Článek 65 tohoto nařízení, nadepsaný „Žaloby podané k Soudnímu dvoru“, stanoví:
„1.   Proti rozhodnutí odvolacího senátu o odvolání lze podat žalobu k Soudnímu dvoru.
2.   Žalobu lze podat pro nepříslušnost, podstatné porušení procesních ustanovení, porušení Smlouvy, tohoto nařízení nebo prováděcích předpisů nebo zneužití pravomoci.
3.   Soudní dvůr má pravomoc napadené rozhodnutí zrušit nebo je změnit.
[…]“
Článek 75 uvedeného nařízení, nadepsaný „Odůvodnění rozhodnutí“, stanoví:
„Rozhodnutí úřadu musí být odůvodněna. Mohou být založena pouze na důvodech, ke kterým měli účastníci možnost se vyjádřit.“
Článek 76 téhož nařízení, nadepsaný „Zkoumání skutečností úřadem z úřední moci“, zní:
„1.   V průběhu řízení zkoumá úřad skutečnosti z moci úřední; v řízení týkajícím se relativních důvodů zamítnutí se však úřad při zkoumání omezí na skutečnosti, důvody a návrhy přednesené účastníky.
2.   Úřad nemusí přihlížet ke skutečnostem, které účastníci včas neuvedli, ani k důkazům, které včas nepředložili.“
Nařízení (EU) 2015/2424
Článek 1 bod 28 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2424 ze dne 16. prosince 2015, kterým se mění nařízení č. 207/2009 a nařízení Komise (ES) č. 2868/95, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 40/94 o ochranné známce Společenství, a zrušuje nařízení Komise (ES) č. 2869/95 o poplatcích placených Úřadu pro harmonizaci ve vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (
Úř. věst. 2015, L 341, s. 21
), stanoví:
„Článek 28 [nařízení č. 207/2009] se nahrazuje tímto:
,Článek 28
Určení výrobků a služeb a jejich třídění
[…]
8.   Majitelé ochranných známek EU přihlášených před 22. červnem 2012, které jsou zapsány ohledně celého názvu třídy Niceského třídění, mohou prohlásit, že jejich záměrem v den podání přihlášky bylo požádat o ochranu výrobků nebo služeb nad rámec těch, které jsou zahrnuty v doslovném významu názvu této třídy, za předpokladu že výrobky nebo služby takto označené jsou uvedeny v abecedním seznamu pro uvedenou třídu obsaženém ve vydání Niceského třídění, platném v den podání přihlášky.
Žádost se podá úřadu do 24. září 2016 a jasně, přesně a konkrétně se v něm označí jiné výrobky a služby než ty, které jsou jednoznačně zahrnuty v doslovném významu označení názvu třídy, na něž se vztahoval původní záměr majitele. Úřad přijme vhodná opatření, aby došlo k příslušné změně v rejstříku. Možností učinit prohlášení podle prvního pododstavce tohoto odstavce nejsou dotčeny článek 15, čl. 42 odst. 2, čl. 51 odst. 1 písm. a) a čl. 57 odst. 2.
Ochranné známky EU, pro které není podáno prohlášení ve lhůtě uvedené v druhém pododstavci, lze od uplynutí této lhůty použít pouze na výrobky nebo služby, které jsou jednoznačně zahrnuty v doslovném významu označení uvedených v názvu příslušné třídy.
9.   Dojde-li ke změně v rejstříku, výlučná práva vyplývající z ochranné známky EU podle článku 9 nebrání třetí osobě, aby i nadále používala ochrannou známku ve vztahu k výrobkům či službám, pokud užívání ochranné známky pro dané výrobky či služby:
a)
bylo zahájeno před změnou rejstříku, a
b)
neporušilo práva majitele založená na doslovném významu zápisu výrobků a služeb v rejstříku v uvedené době.
Změna seznamu výrobků nebo služeb zaznamenaných v rejstříku navíc nedává majiteli ochranné známky EU právo podávat námitky proti pozdější ochranné známce nebo se domáhat její neplatnosti, pokud:
a)
pozdější ochranná známka byla užívána nebo byla podána žádost o její zápis pro výrobky či služby před změnou v rejstříku, a
b)
užívání ochranné známky ve vztahu k těmto výrobkům či službám neporušilo nebo by bývalo neporušilo práva vlastníka založená na doslovném významu zápisu výrobků a služeb v rejstříku v uvedené době.“
Sdělení č. 4/03 a 2/12
Bod IV první pododstavec sdělení prezidenta EUIPO č. 4/03 ze dne 16. června 2003 o užívání záhlaví tříd na seznamech výrobků a služeb pro přihlášky a zápisy ochranné známky Společenství stanovil:
„34 tříd výrobků a 11 tříd služeb obsahují veškeré výrobky a služby, v důsledku čehož použití veškerých obecných označení uvedených v názvu třídy konkrétní třídy představuje požadavek s ohledem na všechny výrobky nebo služby spadající do této konkrétní třídy.“
Dne 20. června 2012 prezident EUIPO přijal sdělení č. 2/12, kterým bylo zrušeno sdělení č. 4/03 a které se týká užívání záhlaví tříd na seznamech výrobků a služeb pro přihlášky a zápisy ochranné známky Společenství. Bod V tohoto sdělení stanovil:
„Co se týče ochranných známek [Evropské unie], jež byly zapsány před vstupem [sdělení č. 2/12] v platnost a které používají všechna obecná označení uvedená v záhlaví konkrétní třídy, má [EUIPO] za to, že ve světle obsahu sdělení č. 4/03 bylo úmyslem přihlašovatele pokrýt veškeré výrobky nebo služby uvedené v abecedním seznamu této třídy ve vydání platném v okamžiku podání přihlášky.“
Skutečnosti předcházející sporu
Skutečnosti předcházející sporu, které jsou uvedeny v bodech 1 až 16 napadeného rozsudku, lze pro účely tohoto řízení shrnout následujícím způsobem.
Dne 18. prosince 2009 podala navrhovatelka, VM Vermögens-Management, na základě nařízení č. 207/2009 u EUIPO přihlášku k zápisu ochranné známky Evropské unie. Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, bylo slovní označení „Vermögensmanufaktur“ (dále jen „zpochybněná ochranná známka“).
Služby, pro které byl zápis požadován, spadaly do tříd 35 a 36 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků (dále jen „Niceská dohoda“), a pro každou z těchto tříd odpovídaly následujícímu popisu:
–
třída 35: „Reklama; vedení obchodní činnosti; komerční správa; kancelářské práce“;
–
třída 36: „Pojišťovací služby; finanční služby; peněžní záležitosti; správa portfolia, finanční poradenství; služby v oblasti nemovitostí.“
Přihláška ochranné známky Evropské unie byla dne 8. února 2011 zveřejněna ve
Věstníku ochranných známek Společenství
č. 26/2011. Dne 18. května 2011 byla zpochybněná ochranná známka zapsána pod číslem 8770042.
Dne 30. července 2012 podala vedlejší účastnice v prvním stupni, společnost DAT Vermögensmanagement, u EUIPO návrh na prohlášení neplatnosti zpochybněné ochranné známky pro všechny služby, pro které byla zapsána, na základě čl. 52 odst. 1 nařízení č. 207/2009, vykládaného ve spojení s čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) tohoto nařízení (dále jen „návrh na prohlášení neplatnosti“).
Dne 15. ledna 2013 předložila navrhovatelka vyjádření s návrhem na zamítnutí návrhu na prohlášení neplatnosti v plném rozsahu. Dne 7. června 2013 předložila vedlejší účastnice v prvním stupni své vyjádření k vyjádření navrhovatelky ze dne 15. ledna 2013 a předložila přílohy 7 až 25 uvedené v bodě 3 sporného rozhodnutí. Rovněž požádala o prodloužení lhůty k předložení doplňujících důkazů, které si vyžádala od Deutsches Patent- und Markenamt (Německý úřad pro patenty a ochranné známky), avšak ještě je neobdržela.
Dne 12. srpna 2013 navrhovatelka požádala o prodloužení lhůty pro předložení svého vyjádření, čemuž zrušovací oddělení vyhovělo.
Dne 23. srpna 2013 podala vedlejší účastnice v prvním stupni nové vyjádření, k němuž byly přiloženy přílohy 26 až 30, uvedené v bodě 3 sporného rozhodnutí (dále jen „sporné přílohy“). Zrušovací oddělení chybně označilo toto vyjádření za vyjádření navrhovatelky a jako takové je dne 2. září 2013 doručilo vedlejší účastnici v prvním stupni. Rovněž informovalo obě účastnice řízení, že sporná část řízení byla uzavřena. Téhož dne zrušovací oddělení, které zaznamenalo svou chybu, zrušilo své oznámení adresované navrhovatelce.
Dne 14. října 2013 uvědomil EUIPO navrhovatelku o zamítnutí žádosti o prodloužení lhůty předložené vedlejší účastnicí v prvním stupni dne 7. června 2013, z důvodu, že posledně zmíněná svoji žádost neodůvodnila, jakož i o nezohlednění vyjádření vedlejší účastnice v prvním stupni ze dne 23. srpna 2013. EUIPO upřesnil, že kopie dopisu vedlejší účastnice v prvním stupni ze dne 23. srpna 2013 byla navrhovatelce předána pouze pro informaci.
Dne 30. října 2013 navrhovatelka předložila své vyjádření k vyjádření vedlejší účastnice v prvním stupni ze dne 7. června 2013.
Dne 8. listopadu 2013 zrušovací oddělení poskytlo vedlejší účastnici v prvním stupni vyjádření navrhovatelky ze dne 30. října 2013, přičemž uvedlo, že toto vyjádření se týkalo vyjádření ze dne 23. srpna 2013 a opět uzavřelo spornou část řízení.
Dne 10. prosince 2013 zrušovací oddělení návrh na prohlášení neplatnosti zamítlo v plném rozsahu. Své rozhodnutí založilo v podstatě na skutečnosti, že německé slovo „Manufaktur“ nemůže mít konkrétní význam ve vztahu k dotčeným službám, a to z důvodu jejich nehmotné povahy. Spojení německých slov „Vermögen“ a „Manufaktur“ tedy vykazovalo ke dni podání přihlášky zpochybněné ochranné známky rozlišovací způsobilost a nebylo způsobilé popisovat služby.
Dne 5. února 2014 podala vedlejší účastnice v prvním stupni proti rozhodnutí zrušovacího oddělení odvolání u EUIPO na základě článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009.
Sporným rozhodnutím pátý odvolací senát EUIPO tomuto odvolání vyhověl. Zaprvé měl za to, že dokumenty předložené před ním navrhovatelkou a vedlejší účastnicí v prvním stupni byly pouze doplňujícími důkazy, které konkretizovaly důkazy již předložené před zrušovacím oddělením, a že tudíž využil své posuzovací pravomoci na základě čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 za účelem jejich přijetí. Zadruhé měl za to, že zpochybněná ochranná známka má popisný charakter a postrádá rozlišovací způsobilost. Zrušil tedy rozhodnutí zrušovacího oddělení a prohlásil zpochybněnou ochrannou známku za neplatnou pro služby spadající do tříd 35 a 36 ve smyslu Niceské dohody.
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 9. července 2015 podala navrhovatelka žalobu znějící na zrušení sporného rozhodnutí. Navrhovatelka se na podporu této žaloby dovolávala čtyř žalobních důvodů, z nichž první vycházel z porušení článku 75 nařízení č. 207/2009 v tom, že odvolací senát vzal v úvahu vyjádření předložené vedlejší účastnicí v prvním stupni dne 23. srpna 2013, i když bylo zamítnuto jako opožděné, druhý z porušení článku 76 tohoto nařízení v tom, že odvolací senát z moci úřední do svého přezkumu zahrnul skutečnosti, které účastníci řízení včas neuvedli, třetí z porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) uvedeného nařízení, jež vedlo odvolací senát k závěru, že zpochybněná ochranná známka je pro dotčené služby popisná a konečně čtvrtý z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) téhož nařízení v tom, že odvolací senát měl nesprávně za to, že zpochybněná ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost.
Po podání žaloby EUIPO dne 15. listopadu 2016 informoval Tribunál, že dne 23. září 2016 navrhovatelka předložila prohlášení podle čl. 28 odst. 8 nařízení č. 207/2009, ve znění nařízení 2015/2424 (dále jen „prohlášení z roku 2016“), za účelem upřesnění služeb, které měla v úmyslu uvést při podání přihlášky zpochybněné ochranné známky. EUIPO uvedl, že podle nového seznamu služeb zveřejněného dne 7. listopadu 2016 ve
Věstníku ochranných známek Evropské unie
odpovídají služby, na které se vztahuje napadená ochranná známka a které patří do tříd 35 a 36 ve smyslu Niceské dohody, kromě služeb uvedených v bodě 11 tohoto rozsudku, pro každou z těchto tříd následujícímu popisu:
–
třída 35: „Služby v oblasti dražeb; obchodní nebo podnikatelský průzkum; služby obchodních informací a poradenství pro spotřebitele [střediska pro shromažďování informací pro spotřebitele]; hospodářské prognózy; služby komerčních informačních kanceláří; obchodní nebo podnikatelský průzkum; průzkum trhu; […] výstřižková služba na zprávy; průzkum veřejného mínění; služby pro porovnávání prodejních nabídek; styky s veřejností; hledání sponzorů“;
–
třída 36: „Finanční poradenství; finanční informace; poradenství v záležitostech týkajících se pojištění; informace v záležitostech týkajících se pojištění; úschova v bezpečnostních schránkách; finanční sponzorství; úschova cenností“.
Ve svém vyjádření k dopisu EUIPO ze dne 15. listopadu 2016 navrhovatelka podpůrně požádala Tribunál, aby potvrdil sporné rozhodnutí pouze pro služby spadající do tříd 35 a 36 ve smyslu Niceské dohody uvedené v bodě 11 tohoto rozsudku a rozhodl, že zpochybněná ochranná známka je nadále platně zapsána pro služby uvedené v prohlášení z roku 2016, a ještě podpůrněji, aby potvrdil sporné rozhodnutí pouze pro služby spadající do tříd 35 a 36 ve smyslu Niceské dohody uvedené v bodě 11 tohoto rozsudku a vrátil věc zrušovacímu oddělení EUIPO k úvodnímu posouzení, pokud jde o služby, na které se vztahuje prohlášení z roku 2016.
Napadeným rozsudkem Tribunál žalobu v celém rozsahu zamítl.
Návrhová žádání účastníků řízení před Soudním dvorem
Navrhovatelka navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
napadený rozsudek zrušil;
–
vrátil věc Tribunálu a
–
uložil EUIPO náhradu nákladů řízení.
EUIPO navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zamítl kasační opravný prostředek a
–
uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
Na podporu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelka vznáší šest důvodů kasačního opravného prostředku, z nichž první vychází z porušení čl. 65 odst. 2 a 3 nařízení č. 207/2009, vykládaného ve spojení s články 17 a 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), druhý z porušení čl. 36 první věty statutu Soudního dvora Evropské unie, třetí z porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009, čtvrtý z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení, pátý z porušení článku 75 uvedeného nařízení a šestý z porušení článku 76 téhož nařízení.
K prvnímu a druhému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
Prvními dvěma důvody kasačního opravného prostředku navrhovatelka Tribunálu vytýká, že porušil čl. 65 odst. 2 a 3 nařízení č. 207/2009, vykládaný ve spojení s články 17 a 47 Listiny, tím, že odmítl uznat, že vzhledem k retroaktivnímu dosahu změny v rejstříku ochranných známek Evropské unie (dále jen „rejstřík“) v návaznosti na její prohlášení z roku 2016 došlo sporným rozhodnutím ke zrušení zpochybněné ochranné známky pouze pro služby, které jsou zahrnuty v doslovném významu názvů tříd 35 a 36 ve smyslu Niceské dohody, a že tedy nebylo vůbec možné ověřit způsobilost této ochranné známky k zápisu pro služby, které byly nově doplněny tímto prohlášením. Navrhovatelka Tribunálu rovněž vytýká, že z toho důvodu byl napadený rozsudek stižen nedostatečným odůvodněním.
Zaprvé měl Tribunál v bodě 152 napadeného rozsudku za to, že navrhovatelka svými argumenty požadovala změnu sporného rozhodnutí tak, jak se stanoví v čl. 65 odst. 3 nařízení č. 207/2009.
Tribunál přitom v bodě 153 tohoto rozsudku konstatoval, že mu čl. 65 odst. 2 tohoto nařízení umožňuje zrušit nebo změnit rozhodnutí odvolacího senátu EUIPO pouze pro nepříslušnost, podstatné porušení procesních ustanovení, porušení Smlouvy, uvedeného nařízení nebo prováděcích předpisů nebo zneužití pravomoci.
Tribunál poté, co připomněl, že v souladu s judikaturou Soudního dvora Tribunál nemůže takové rozhodnutí zrušit či změnit z důvodů, které se vyskytnou až po jeho přijetí, v bodě 154 napadeného rozsudku konstatoval, že prohlášení z roku 2016 bylo přijato po sporném rozhodnutí, a v důsledku toho v bodě 155 tohoto rozsudku odmítl jako nepřípustné body návrhových žádání vznesené navrhovatelkou v jejím vyjádření zmíněném v bodě 25 tohoto rozsudku.
Navrhovatelka nicméně tvrdí, že uplatňování těchto zásad se musí vyloučit, pokud vede k tomu, že dojde k dotčení jejích zájmů chráněných základními zásadami bez věcného odůvodnění či důkladného zdůvodnění, což nastalo v tomto případě.
V návaznosti na rozsudek ze dne 19. června 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (
C‑307/10
,
EU:C:2012:361
), stanovil čl. 28 odst. 8 nařízení č. 207/2009, ve znění nařízení 2015/2424, za účelem ochrany legitimního očekávání majitelů ochranných známek Evropské unie přechodné období, během něhož tito majitelé, kteří se spoléhali na v té době platnou praxi EUIPO a nechali zapsat ochranné známky pro celý název třídy Niceské dohody, mohli prohlásit, že jejich záměrem v den podání přihlášky bylo požádat o ochranu výrobků nebo služeb nad rámec těch, které jsou zahrnuty v doslovném významu názvu těchto tříd, za předpokladu že výrobky nebo služby takto označené jsou uvedeny v abecedním seznamu pro tyto třídy Niceské dohody.
Vzhledem k tomu, že se toto ustanovení vztahuje zejména na záměr majitele ochranné známky Evropské unie ke dni podání přihlášky, je zřejmé, že změna rejstříku v návaznosti na prohlášení učiněné na základě čl. 28 odst. 8 nařízení č. 207/2009, ve znění nařízení 2015/2424, má zpětný účinek ke dni podání přihlášky ochranné známky Evropské unie.
Tribunál tedy měl na zpochybněnou ochrannou známku nahlížet tak, že ke dni přijetí sporného rozhodnutí byla zapsána nejen pro obecná označení uvedená v názvech tříd 35 a 36 ve smyslu Niceské dohody, ale rovněž pro služby nově doplněné prohlášením z roku 2016.
Tribunál přitom porušil retroaktivní dosah změny v rejstříku vyplývající z prohlášení z roku 2016, když v bodě 154 napadeného rozsudku konstatoval, že návrhová žádání navrhovatelky vycházela ze skutečnosti, která nastala po přijetí sporného rozhodnutí.
Tribunál tím zbavil navrhovatelku možnosti nechat ověřit způsobilost výrazu „Vermögensmanufaktur“ k zápisu jako ochranné známky Evropské unie, pokud jde o služby doplněné prohlášením z roku 2016, a proto způsobil neodůvodněný zásah do ochrany jejího práva duševního vlastnictví podle článku 17 Listiny, jakož i porušení jejího práva být vyslechnuta, které vyplývá z článku 47 této Listiny.
Zadruhé navrhovatelka tvrdí, že úvahy Tribunálu v bodech 149 až 155 napadeného rozsudku, jež jej vedly k tomu, že odmítl jako nepřípustné argumenty, na jejichž základě jej navrhovatelka požádala, aby v podstatě uznal, že sporné rozhodnutí nezrušilo spornou ochrannou známku pro služby, na které se vztahuje prohlášení z roku 2016, jsou stiženy vadou spočívající v nedostatku odůvodnění.
Jak vyplývá z ustálené judikatury, z odůvodnění rozsudku musí jasně a jednoznačně plynout úvahy Tribunálu, aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody přijatého rozhodnutí a Soudní dvůr mohl vykonávat soudní přezkum. Navrhovatelka uvádí, že ačkoli může být odůvodnění Tribunálu implicitní, je nicméně vhodné, aby Tribunál právně dostačujícím způsobem přezkoumal veškerá návrhová žádání a hlavní body argumentace účastníků řízení.
V rámci odůvodnění přitom Tribunál v bodech 152 až 154 napadeného rozsudku uvedl skutečnost, že sporné rozhodnutí nemůže zrušit nebo změnit z důvodů, které se vyskytly až po jeho vyhlášení, aniž by přezkoumal zpětný účinek změny v rejstříku v návaznosti na prohlášení z roku 2016. I přes vyjádření předložená navrhovatelkou tedy Tribunál opomněl přezkoumat zásadní bod její argumentace.
Navrhovatelka kromě toho ve své replice tvrdila, že odůvodnění odvolacího senátu týkající se údajné nemožnosti zapsat výraz „Vermögensmanufaktur“ jako ochrannou známku Evropské unie pro obecná označení uvedená v názvech tříd 35 a 36 ve smyslu Niceské dohody nelze jednoduše přenést na služby doplněné prohlášením z roku 2016.
Takový přenos je možný pouze pro služby, které mají dostatečně přímou a konkrétní spojitost s obecnými označeními uvedenými v názvech tříd Niceské dohody, aby mohly tvořit stejnorodou kategorii služeb.
Přitom EUIPO ani Tribunál neprokázaly, že odůvodnění týkající se údajné nemožnosti zapsat zpochybněnou ochrannou známku se vztahuje nejen na obecná označení uvedených v názvech tříd 35 a 36 ve smyslu Niceské dohody, ale rovněž na služby nově doplněné prohlášením z roku 2016.
EUIPO tvrdí, že první dva důvody kasačního opravného prostředku nejsou opodstatněné.
Závěry Soudního dvora
V rozsahu, v němž navrhovatelka vytýká Tribunálu, že v bodech 149 až 155 napadeného rozsudku jednak porušil čl. 65 odst. 2 a 3 nařízení č. 207/2009, vykládaný ve spojení s články 17 a 47 Listiny, a jednak neposkytl dostatečné odůvodnění napadeného rozsudku, je třeba uvést, že argumenty, které vznáší, jsou založeny na předpokladu, podle něhož se zápis zpochybněné ochranné známky, a tedy sporné rozhodnutí podléhající přezkumu Tribunálu, týkal pouze obecných označení uvedených v názvech tříd 35 a 36 ve smyslu Niceské dohody, s tím důsledkem, že ochrana této známky byla rozšířena v návaznosti na prohlášení z roku 2016 na služby jím doplněné, které tedy nebyly předmětem sporného rozhodnutí prohlašujícího napadenou ochrannou známku za neplatnou.
Je přitom třeba poznamenat, že v souladu s přístupem uvedeným v bodě IV prvním pododstavci sdělení č. 4/03, jakož i v bodě V sdělení č. 2/12 bylo cílem uvedení názvů tříd 35 a 36 ve smyslu Niceské dohody v přihlášce ochranné známky Vermögensmanufaktur chránit tuto ochrannou známku pro veškeré služby uvedené v abecedním seznamu těchto tříd (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. února 2017, Brandconcern v. EUIPO a Scooters India,
C‑577/14 P
,
EU:C:2017:122
, body
a
).
Z toho vyplývá, že ochrana, která byla přiznána zpochybněné ochranné známce, už ke dni jejího zápisu zahrnovala služby uvedené v prohlášení z roku 2016. V tomto ohledu je třeba poznamenat, že čl. 28 odst. 8 třetí pododstavec nařízení č. 207/2009, ve znění nařízení 2015/2424, stanoví, že takové ochranné známky, jako je ochranná známka dotčená v původním řízení, pro které není podáno prohlášení, označují od 24. září 2016 pouze výrobky nebo služby, které jsou jednoznačně zahrnuty v doslovném významu označení uvedených v názvu příslušné třídy Niceské dohody.
Na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelka, nebylo cílem prohlášení z roku 2016 doplnit nové služby k ochraně, jíž požívá zpochybněná ochranná známka, ale zajistit, aby se po uplynutí lhůty stanovené v čl. 28 odst. 8 třetím pododstavci nařízení č. 207/2009, ve znění nařízení 2015/2424, tato ochrana nadále vztahovala na služby dle tohoto prohlášení i navzdory skutečnosti, že nejsou jednoznačně zahrnuty v doslovném významu označení uvedených v názvech tříd 35 a 36 ve smyslu Niceské dohody.
Proto, jak správně uvedl EUIPO ve svých písemnostech, ačkoli bylo sporné rozhodnutí přijato před prohlášením z roku 2016, vztahovalo se na veškeré služby, pro něž byla sporná ochranná známka zapsána, a tedy na všechny služby spadající do tříd 35 a 36 ve smyslu Niceské dohody, včetně těch, na které se vztahuje toto prohlášení, takže toto rozhodnutí prohlásilo tuto ochrannou známku za neplatnou pro všechny tyto služby.
V rozsahu, v němž argumenty navrhovatelky uvedené v rámci prvních dvou důvodů kasačního opravného prostředku vycházejí z předpokladu, který neodpovídá rozsahu ochrany skutečně požívané zpochybněnou ochrannou známkou, jsou tyto argumenty tudíž založeny na právně nesprávném předpokladu.
Je třeba rovněž uvést, že v bodě 154 napadeného rozsudku Tribunál poskytl odůvodnění, které navrhovatelce umožňuje seznámit se s důvody, proč zamítl její návrhy na změnu sporného rozhodnutí. Napadený rozsudek tedy není v tomto ohledu stižen nedostatkem odůvodnění.
V důsledku toho je třeba první dva důvody kasačního opravného prostředku zamítnout.
Ke třetímu důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
Třetím důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelka vytýká Tribunálu, že porušil čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 tím, že konstatoval, že zpochybněná ochranná známka je popisná pro všechny služby, na které se tato ochranná známka vztahuje, s výjimkou služeb „reklamy“ a „kancelářských prací“.
Zaprvé napadený rozsudek vychází z nepřesných úvah, pokud jde o vnímání výrazu „Vermögensmanufaktur“ ze strany relevantní veřejnosti.
Tribunál měl v bodě 53 tohoto rozsudku za to, že tato veřejnost byla schopna pochopit význam německých slov „Vermögen“ a „Manufaktur“. Dále v bodech 57 a 58 uvedeného rozsudku konstatoval, že kombinace těchto dvou slov má jasný a jednoznačný význam, a sice význam „manufaktura majetku“, který nepřesahuje souhrn informací vyplývajících z těchto dvou prvků, a z toho vyvodil, že příslušná skupina veřejnosti je schopna pochopit, že zpochybněná ochranná známka odkazovala na strukturu nebo na konkrétní místo, kde nestandardním způsobem vznikaly nebo byly nabízeny služby s tematickým obsahem, který byl velmi přesně vymezen a úzce souvisel s majetkem a financemi.
Podle navrhovatelky se přitom výraz „Manufaktur“ používá v běžném jazyce pouze ve vztahu ke zboží. Proto pokud jde o služby, slovo „Vermögensmanufaktur“ vede relevantní veřejnost k přemýšlení a není přímo a bezprostředně spojen s individualizovanými službami vysoké kvality.
Zadruhé Tribunál konstatoval popisný charakter zpochybněné ochranné známky ve vztahu ke službám „vedení obchodní činnosti“ a „komerční správy“ spadajícím do třídy 35 ve smyslu Niceské dohody na základě nesprávného výkladu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009.
Nejprve v bodě 73 napadeného rozsudku Tribunál uvedl, že slovo „Manufaktur“ může odkazovat na místo poskytování služeb, a že výraz „Vermögensmanufaktur“ lze tedy považovat za údaj o tomto místě. Tribunál měl tudíž za to, že služby „vedení obchodní činnosti“, jakož i služby „komerční správy“ lze poskytovat v takové „manufaktuře majetku“.
Dále v bodě 74 tohoto rozsudku Tribunál uvedl, že slovo „Manufaktur“ může odkazovat na individualizované služby vysoké kvality, takže výraz „manufaktura majetku“ popisuje účel služeb „vedení obchodní činnosti“ a „komerční správy“ v tom smyslu, že uvedené služby se považují za služby vysoké kvality, které umožňují získání majetku individuálním způsobem.
Přitom v rozporu s tím, co vyžaduje čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009, není zpochybněná ochranná známka tvořena výlučně údajem, jenž může sloužit v oblasti obchodu k označení účelu takových služeb. Služby „vedení obchodní činnosti“ a „komerční správy“ jsou určeny k zajištění provozního a ekonomického úspěchu podniku. Nejsou tedy určeny k získávání majetku.
Stejně tak případné údaje týkající se služeb „obzvláště vysoké kvality“ nebo „individualizovaných služeb“ neposkytují informace o účelu těchto služeb.
Zatřetí Tribunál rovněž vycházel z nesprávného výkladu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009, na jehož základě v bodech 66 až 69 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že zpochybněná ochranná známka je popisná pro služby spadající do třídy 36 ve smyslu Niceské dohody.
Takové odůvodnění je založeno výlučně na tvrzení, podle něhož je výraz „Vermögensmanufaktur“ třeba chápat jako místo, kde jsou poskytovány služby spadající do uvedené třídy 36. Přitom se jedná o označení poskytovatele těchto služeb, a nikoli o charakteristiku uvedených služeb.
Kromě toho je odůvodnění napadeného rozsudku rozporuplné. Zatímco měl Tribunál v bodech 46 a 47 tohoto rozsudku za to, že slovo „Manufaktur“ je chápáno nad rámec jeho původního významu tak, že odkazuje na služby vysoké kvality, z bodu 69 uvedeného rozsudku vyplývá, pokud jde o služby spadající do třídy 36 ve smyslu Niceské dohody, že tento výraz si musí zachovat svůj původní význam a odkazovat na přesné místo, kde jsou předmětné služby poskytovány.
EUIPO tvrdí, že třetí důvod kasačního opravného prostředku je zjevně neopodstatněný.
Závěry Soudního dvora
Je nutno připomenout, že podle článku 256 SFEU a čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie je kasační opravný prostředek omezen na právní otázky. Jedině Tribunál je příslušný zjistit a posoudit relevantní skutkové okolnosti, jakož i posoudit důkazy. Posouzení těchto skutkových okolností a důkazů tedy nepředstavuje – s výhradou případu, kdy by došlo k jejich zkreslení – právní otázku, která podléhá jako taková přezkumu Soudního dvora v rámci kasačního opravného prostředku (viz zejména rozsudek ze dne 6. září 2018, Bundesverband Souvenir – Geschenke – Ehrenpreise v. EUIPO,
C‑488/16 P
,
EU:C:2018:673
, bod
a citovaná judikatura).
Je přitom třeba konstatovat, že pod záminkou údajně nesprávného výkladu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009 a údajně rozporného odůvodnění napadeného rozsudku se navrhovatelka omezuje na zpochybnění posouzení skutkového stavu, které provedl Tribunál, jak pokud jde o vnímání zpochybněné ochranné známky relevantní veřejností, tak pokud jde o její popisný charakter ve vztahu ke službám, které spadají do tříd 35 a 36 ve smyslu Niceské dohody.
Navrhovatelka tak ve skutečnosti vyzývá Soudní dvůr, aby svou analýzou nahradil analýzu, kterou provedl Tribunál v rámci svého svrchovaného posouzení skutkového stavu a důkazů, aniž však v tomto ohledu poukázala na jakékoli zkreslení.
V důsledku toho je třeba třetí důvod kasačního opravného prostředku odmítnout jako nepřípustný.
Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
Čtvrtým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelka Tribunálu vytýká, že se dopustil nesprávného použití čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, na základě čehož dospěl v bodě 113 napadeného rozsudku k závěru, že zpochybněná ochranná známka postrádala rozlišovací způsobilost.
Nejprve tvrdí, že se Tribunál v bodě 110 tohoto rozsudku omezil na uvedení, že s ohledem na dotčené služby je tato ochranná známka relevantní veřejností jasně a přímo vnímána tak, že odkazuje na služby vysoké kvality a umožňuje jí doufat, že poskytování těchto služeb jí přinese majetkový prospěch.
Dále v bodě 111 uvedeného rozsudku se Tribunál omezil na uvedení, že zpochybněná ochranná známka není dostatečně originální či výrazná, ani dostatečně neobvyklá z hlediska její formální struktury tak, aby vyžadovala minimální výkladové úsilí, přemýšlení či analýzu ze strany relevantní veřejnosti, i když podle judikatury Soudního dvora (rozsudek ze dne 21. ledna 2010, Audi v. OHIM,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
, bod
), existence takových vlastností netvoří podmínku nezbytnou pro prokázání rozlišovací způsobilosti pochvalné reference.
Zejména v bodech 112 a 113 napadeného rozsudku tak Tribunál odůvodnil svůj závěr, podle něhož zpochybněná ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost, pouze tvrzením, že by byla relevantní veřejností vnímána jako pochvalná reference či reklamní informace o účinnosti dotčených služeb.
Tribunál tím porušil judikaturu Soudního dvora, podle níž takové konstatování nepostačuje k závěru, že ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost, vzhledem k tomu, že tato ochranná známka může být současně vnímána jako propagační informace a jako označení původu, které má rozlišovací způsobilost (rozsudek ze dne 21. ledna 2010, Audi v. OHIM,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
, bod
).
Tribunál tedy neprokázal ani dostatečně neodůvodnil neexistenci rozlišovací způsobilosti zpochybněné ochranné známky, a tuto neexistenci podle navrhovatelky nelze odůvodnit ani údajně popisným charakterem výrazu „Vermögensmanufaktur“ vzhledem k tomu, že podmínky stanovené v čl. 7 odst. 1) písm. c) nařízení č. 207/2009 nejsou splněny.
EUIPO tvrdí, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku je zjevně neopodstatněný.
Závěry Soudního dvora
Argument navrhovatelky, podle kterého se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že v podstatě konstatoval, že zpochybněná ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009 pouze z důvodu, že výraz „Vermögensmanufaktur“ je pochvalnou referencí, spočívá na nesprávném výkladu napadeného rozsudku.
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že na jedné straně Tribunál v bodě 95 tohoto rozsudku připomněl, že ochranná známka, která je popisná ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 207/2009, z tohoto důvodu nezbytně postrádá rozlišovací způsobilost.
Na druhé straně v bodě 96 uvedeného rozsudku Tribunál konstatoval, že naproti tomu není-li ochranná známka popisná ve smyslu tohoto ustanovení, nemá z tohoto důvodu nezbytně rozlišovací způsobilost, a že v takovém případě je třeba ještě zkoumat, zda může inherentně plnit základní funkci ochranné známky, tedy označovat obchodní původ dotčeného výrobku nebo služby tak, aby spotřebitel, který získá výrobek nebo službu označené ochrannou známkou, mohl při dalším nabytí učinit stejnou volbu, pokud byla jeho zkušenost pozitivní, nebo jinou volbu, pokud byla tato zkušenost negativní.
Kromě toho v bodě 99 napadeného rozsudku Tribunál rovněž připomněl, že podle judikatury Soudního dvora pochvalná konotace slovní ochranné známky nevylučuje, že ochranná známka je způsobilá spotřebitelům zajistit původ výrobků nebo služeb, na které se vztahuje. Ochranná známka tak může být současně vnímána dotčenou veřejností jako propagační slogan a údaj o obchodním původu výrobků nebo služeb, na které se vztahuje (rozsudek ze dne 21. ledna 2010, Audi v. OHIM,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
, bod
).
Nicméně v bodě 111 uvedeného rozsudku Tribunál uvedl, že zpochybněná ochranná známka není dostatečně originální či výrazná ani nemá formálně neobvyklou strukturu, aby vyžadovala minimální výkladové úsilí, přemýšlení nebo analýzu ze strany relevantní veřejnosti, takže tuto veřejnost vede k tomu, aby si ji od počátku spojila se službami, které označuje.
Za těchto okolností z toho Tribunál vyvodil, že nelze připustit, aby si podnik mohl monopolizovat výraz „Vermögensmanufaktur“ jako unijní ochrannou známku, jelikož tato ochranná známka relevantní veřejnosti neumožňuje odlišit služby poskytované tímto podnikem od služeb poskytovaných jiným podnikem působícím v témže odvětví činnosti.
Tribunál tudíž v bodě 112 uvedeného rozsudku konstatoval, že relevantní veřejnost nebude vnímat zpochybněnou ochrannou známku nad rámec reklamní informace jako označení konkrétního obchodního původu, aby mohla při dalším nabytí učinit stejnou volbu, pokud byla její zkušenost pozitivní, nebo jinou volbu, pokud byla tato zkušenost negativní.
Z toho vyplývá, že navrhovatelka nemůže tvrdit, že závěr Tribunálu, podle něhož zpochybněná ochranná známka postrádá rozlišovací způsobilost, jak vyplývá i z bodu 113 napadeného rozsudku, je odůvodněn výlučně pochvalnou povahou této ochranné známky.
Z toho vyplývá, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako neopodstatněný.
K pátému a šestému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
V pátém a šestém důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelka tvrdí, že Tribunál tím, že měl v bodech 123 až 133 a 135 až 148 napadeného rozsudku za to, že sporné přílohy 26 až 30, které předložila vedlejší účastnice v prvním stupni, nebyly odvolacím senátem rozhodujícím způsobem zohledněny při posouzení způsobilosti zpochybněné ochranné známky k zápisu, porušil jednak čl. 75 druhou větu nařízení č. 207/2009, podle něhož mohou být rozhodnutí EUIPO založena pouze na důvodech, ke kterým měli účastníci možnost se vyjádřit, a jednak čl. 76 odst. 2 tohoto nařízení, podle něhož EUIPO nemůže přihlížet ke skutečnostem, které účastníci včas neuvedli, ani k důkazům, které včas nepředložili.
Pokud jde o sporné přílohy 27, 29 a 30, Tribunál v bodech 125 a 141 napadeného rozsudku konstatoval, že v rámci posouzení odvolacího senátu nebyly výslovně zmíněny.
Ačkoli navrhovatelka připouští, že odvolací senát na tyto přílohy výslovně neodkázal, tvrdí, že v bodech 29 a 40 sporného rozhodnutí bylo převzato znění sporné přílohy 29. Proto podle navrhovatelky odvolací senát tuto přílohu zohlednil, aniž měla možnost předložit ke sporným přílohám své vyjádření.
Kromě toho, jelikož Tribunál zamítl žalobní důvody vycházející z porušení čl. 75 druhé věty a čl. 76 odst. 2 nařízení č. 207/2009 pouze z toho důvodu, že sporné přílohy 27, 29 a 30 nebyly ve sporném rozhodnutí výslovně zmíněny, podle navrhovatelky neověřil, zda tyto přílohy představovaly rozhodující faktory v rámci posouzení odvolacího senátu, nebo pouze doplňující důkazy.
Pokud jde o sporné přílohy 26 a 28, Tribunál měl zejména v bodech 128, 132 a 142 napadeného rozsudku za to, že tyto přílohy nebyly pro posouzení odvolacího senátu rozhodující a představovaly pouze doplňující důkazy.
Pokud se přitom jedná o spornou přílohu 28, tato příloha se právě týkala téže německé ochranné známky Finanzmanufaktur, jaká je uvedena ve sporné příloze 29, která byla ve stejném znění převzata odvolacím senátem. Je tedy zjevné, že odvolací senát rovněž zohlednil tuto přílohu 28 v rámci svého posouzení.
Pokud jde o spornou přílohu 26, tato příloha se týkala rozhodnutí Německého úřadu pro patenty a ochranné známky ohledně způsobilosti ochranné známky Kreditmanufaktur k zápisu. Vzhledem k tomu, že odůvodnění tohoto rozhodnutí bylo odvolacím senátem převzato téměř identicky, tvrzení Tribunálu, že tato příloha byla pouze doplňujícím důkazem a nebyla v rámci posouzení odvolacího senátu rozhodující, je podle navrhovatelky nesprávné.
EUIPO tvrdí, že pátý a šestý důvod kasačního opravného prostředku jsou zjevně neopodstatněné.
Závěry Soudního dvora
V rozsahu, v němž lze konstatovat podobnosti mezi spornými přílohami a odůvodněním sporného rozhodnutí, jak to tvrdí navrhovatelka, nelze popřít napadnutelnost převzetí důkazů, které nebyly předloženy včas a k nimž se účastníci řízení nemohli vyjádřit. Je však třeba uvést, že v bodech 128, 130 a 131 napadeného rozsudku Tribunál uvedl, že odvolací senát mohl založit své úvahy na ostatních přílohách předložených vedlejší účastnicí v prvním stupni, které jsou uvedeny zejména v bodech 43 a 50 napadeného rozsudku, ve vztahu k nimž je nesporné, že byly předloženy včas, navrhovatelka o nich věděla a měla možnost se k nim vyjádřit.
Tribunál z toho v bodech 132 a 142 tohoto rozsudku vyvodil, že sporné přílohy nebyly rozhodující pro posouzení provedené odvolacím senátem a že byly pouze doplňujícími důkazy.
Proto je třeba konstatovat, že v rámci svého kasačního opravného prostředku se navrhovatelka v podstatě omezuje na opakování argumentů, které uvedla v řízení v prvním stupni, aniž označila, v čem se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 134 a 144 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že žalobní důvody vycházející z případného zohlednění sporných příloh odvolacím senátem jsou irelevantní.
Pátý a šestý důvod kasačního opravného prostředku musí tedy být odmítnuty jako nepřípustné.
Z toho vyplývá, že kasační opravný prostředek musí být zamítnut v plném rozsahu.
K nákladům řízení
Článek 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora stanoví, že není-li kasační opravný prostředek opodstatněný, rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení.
Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě čl. 184 odst. 1 uvedeného jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že EUIPO požadoval náhradu nákladů řízení a navrhovatelka neměla ve věci úspěch, je třeba jí uložit, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené EUIPO.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.

2)
Společnost VM Vermögens-Management GmbH ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Úřadem Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO)
.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.