CELEX: 62019CJ0097
Predhodno odločanje
Carinski zakonik
Carinske deklaracije
Člen 78 tega zakonika
Ponovni pregled carinske deklaracije
Ime deklaranta
Sprememba informacij v zvezi z deklarantom z namenom upoštevanja obstoja posrednega zastopniškega razmerja
Posredno zastopanje osebe, ki je pridobila uvozno potrdilo

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 78(3) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307, v nadaljevanju: carinski zakonik).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG in Hauptzollamt Köln (glavni carinski urad v Kölnu, Nemčija) (v nadaljevanju: glavni carinski urad), ker je zadnjenavedeni zavrnil zahtevo za popravek informacij, ki se nanašajo na osebo deklaranta v carinski deklaraciji.
Pravni okvir
Carinski zakonik je razveljavila in nadomestila Uredba (ES) št. 450/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o carinskem zakoniku Skupnosti (Modernizirani carinski zakonik) (UL 2008, L145, str. 1), ki je začela veljati 24. junija 2008. Ta uredba je bila spremenjena z Uredbo (EU) št. 528/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. junija 2013 (UL 2013, L 165, str. 62) (v nadaljevanju: Modernizirani carinski zakonik). Kot to izhaja iz člena 188 Moderniziranega carinskega zakonika, so se nekatere njegove določbe začele uporabljati 24. junija 2008, druge določbe pa najpozneje 1. novembra 2013. Z Uredbo (EU) št. 952/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. oktobra 2013 o carinskem zakoniku Unije (
UL 2013, L 269, str. 1
, in popravek v
UL 2013, L 287, str. 90
), ki je začela veljati 30. oktobra 2013, je bil razveljavljen Modernizirani carinski zakonik, prav tako pa carinski zakonik, ker so nekatere določbe zadnjenavedenega zakonika ostale v veljavi najpozneje do 1. novembra 2013. Iz razlage člena 286(2) v povezavi s členom 288(2) Uredbe št. 952/2013 torej izhaja, da je bil carinski zakonik razveljavljen 1. maja 2016. Zato se ob upoštevanju časa dejanskega stanja v postopku v glavni stvari za obravnavano zadevo uporablja carinski zakonik. Poleg tega nobena od določb Moderniziranega carinskega zakonika, ki se uporabljajo od 24. junija 2008, ni upoštevna za namene te zadeve.
V osmi uvodni izjavi carinskega zakonika je bilo navedeno:
„ker je treba pri sprejemanju potrebnih ukrepov za izvajanje tega zakonika posvetiti največjo pozornost preprečevanju vsakršne goljufije ali nepravilnosti, ki lahko negativno vplivajo na splošni proračun Evropskih skupnosti“.
Člen 4 carinskega zakonika je določal:
„V tem zakoniku veljajo naslednje opredelitve:
[…]
(17)
‚Carinska deklaracija‘ pomeni dejanje, s katerim oseba v predpisani obliki in na predpisan način izrazi voljo dati blago v določen carinski postopek.
(18)
‚Deklarant‘ pomeni osebo, ki izdela carinsko deklaracijo v svojem imenu, ali osebo, v imenu katere je izdelana carinska deklaracija.
[…]“
Člen 5 tega zakonika je določal:
„1.   Pod pogoji iz člena 64(2) in ob upoštevanju določb, sprejetih v okviru člena 243(2)(b), lahko vsakdo imenuje zastopnika, ki zanj pri carinskih organih izvršuje opravila in formalnosti v skladu s carinskimi predpisi.
2.   Tako zastopanje je lahko:
–
neposredno, pri čemer zastopnik nastopa v tujem imenu in za tuj račun,
ali
–
posredno, pri čemer zastopnik nastopa v svojem imenu, a za tuj račun.
Država članica lahko omeji pravico do vlaganja carinske deklaracije:
–
preko neposrednega zastopnika, ali
–
preko posrednega zastopnika,
s tem, da mora biti zastopnik carinski posrednik, ki opravlja svojo dejavnost na ozemlju tiste države.
[…]
4.   Zastopnik mora izjaviti, da nastopa v imenu zastopane osebe, pojasniti ali gre za neposredno ali za posredno zastopanje, ter biti pooblaščen, da nastopa kot zastopnik.
Oseba, ki ne izjavi, da nastopa v tujem imenu ali za tuj račun, ali ki izjavi, da nastopa v tujem imenu in za tuj račun, pa ni pooblaščena, se šteje, da nastopa v svojem imenu in za svoj račun.
5.   Carinski organi lahko od osebe, ki izjavi, da nastopa v tujem imenu in za tuj račun, zahtevajo dokazilo, da je pooblaščena, da nastopa kot zastopnik.“
Člen 64 navedenega zakonika je določal:
„1.   Ob upoštevanju člena 5 lahko carinsko deklaracijo izdela vsaka oseba, ki lahko sama ali preko druge osebe pristojni carinski službi predloži zadevno blago in vse dokumente, potrebne zaradi uporabe določb o carinskem postopku, za katerega je blago deklarirano.
2.   Vendar:
(a)
če s sprejemom carinske deklaracije za določeno osebo nastanejo posebne obveznosti, mora deklaracijo izdelati ta oseba ali pa se mora ta vložiti za njen račun;
[…]“
Člen 65 tega zakonika je določal:
„Deklarantu se na njegovo zahtevo dovoli, da popravi eno ali več navedb v deklaraciji, potem ko so jo sprejeli carinski organi. Popravek ne sme imeti za posledico, da bi se deklaracija nanašala na drugo blago, kot ga je prvotno zajemala.
Vendar se ne sme dovoliti noben popravek več, če se to zahteva potem, ko so carinski organi:
(a)
seznanili deklaranta o tem, da bodo pregledali blago;
(b)
ugotovili, da zadevne navedbe niso točne; ali
(c)
blago prepustili.“
Člen 66 carinskega zakonika je določal:
„1.   Carinski organi na zahtevo deklaranta razveljavijo že sprejeto deklaracijo, če deklarant dokaže, da je bilo blago pomotoma deklarirano za carinski postopek, ki je naveden v tej deklaraciji, ali da zaradi posebnih okoliščin vnos blaga v carinski postopek, za katerega je bilo deklarirano, ni več upravičen.
[…]
2.   Deklaracijo je po odobritvi prepustitve blaga mogoče razveljaviti zgolj v primerih, določenih skladno s postopkom odbora.
[…]“
Člen 74 tega zakonika je določal:
„1.   Če sprejem carinske deklaracije povzroči nastanek carinskega dolga, se sme blago, ki je predmet te deklaracije, prepustiti samo po plačilu zneska carinskega dolga ali njegovem zavarovanju. […]
2.   Če carinski organi ob uporabi določb o carinskem postopku, za katerega je blago deklarirano, zahtevajo predložitev zavarovanja, se sme blago v ta postopek prepustiti šele po predložitvi zavarovanja.“
Člen 78 navedenega zakonika je določal:
„1.   Carinski organi lahko po uradni dolžnosti ali na zahtevo deklaranta, po odobritvi prepustitve blaga, deklaracije ponovno pregledajo.
2.   Carinski organi lahko po prepustitvi blaga preverijo poslovne dokumente in podatke, ki se nanašajo na uvozne ali izvozne operacije v zvezi z zadevnim blagom ali na kasnejše trgovske posle z istim blagom, da se prepričajo o točnosti navedb v deklaraciji. Ta preverjanja se lahko izvajajo pri deklarantu, vseh osebah, ki so s poslovnega vidika neposredno ali posredno udeležene v navedenih transakcijah, in vseh drugih osebah, ki iz poslovnih razlogov razpolagajo s temi dokumenti in podatki. Ti organi lahko tudi pregledajo blago, če je to še mogoče predložiti.
3.   Če se pri ponovnem pregledu deklaracije ali naknadnih preverjanjih izkaže, da so bile določbe o zadevnem carinskem postopku uporabljene na podlagi netočnih ali nepopolnih podatkov, carinski organi ob upoštevanju vseh sprejetih predpisov, sprejmejo potrebne ukrepe za ureditev položaja, pri čemer upoštevajo nove informacije, s katerimi razpolagajo.“
Člen 201 tega zakonika je določal:
„1.   Carinski dolg pri uvozu nastane:
(a)
s sprostitvijo v prosti promet blaga, zavezanega uvoznim dajatvam,
ali
(b)
z vnosom takšnega blaga v postopek začasnega uvoza z delno oprostitvijo uvoznih dajatev.
2.   Carinski dolg nastane v trenutku sprejema zadevne carinske deklaracije.
3.   Dolžnik je deklarant. V primeru posrednega zastopanja je dolžnik tudi oseba, za račun katere je bila izdelana carinska deklaracija.
Če se carinska deklaracija za enega od postopkov iz odstavka 1 sestavi na podlagi podatkov, ki povzročijo, da se zakonsko dolgovane dajatve v celoti ali deloma ne poberejo, se lahko tudi osebe, ki so zagotovile te podatke, potrebne za izdelavo deklaracije, in so vedele ali bi morale vedeti, da so bili ti podatki napačni, v skladu z veljavnimi nacionalnimi predpisi štejejo za dolžnike.“
Člen 236 carinskega zakonika je določal:
„1.   Uvozne ali izvozne dajatve se povrnejo, kolikor se ugotovi, da v trenutku plačila znesek teh dajatev ni bil zakonsko dolgovan ali da je bil vknjižen v nasprotju s členom 220(2).
Uvozne ali izvozne dajatve se odpustijo, kolikor se ugotovi, da v trenutku vknjižbe znesek teh dajatev ni bil zakonsko dolgovan ali da je bil vknjižen v nasprotju s členom 220(2).
Povračilo ali odpust se ne odobri, če so dejstva, ki so povzročila plačilo ali vknjižbo zneska, ki ni bil zakonsko dolgovan, posledica goljufivega dejanja udeleženega.
2.   Povračilo ali odpust uvoznih ali izvoznih dajatev se odobri na podlagi zahtevka, vloženega pri pristojnem carinskem uradu pred potekom roka treh let, ki se šteje od dneva posredovanja sporočila o teh dajatvah dolžniku.
[…]
Carinski organi po službeni dolžnosti povrnejo ali odpustijo dajatve, če v tem roku sami ugotovijo, da gre za enega od primerov iz prvega in drugega pododstavka odstavka 1.“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Družba SC Zahărul Oradea SA (v nadaljevanju: Zahărul Oradea), ki ima sedež v Romuniji, je hčerinska družba družbe Pfeifer & Langen. Kupila je 45.000 ton trsnega sladkorja s poreklom iz Brazilije za rafiniranje v tovarni družbe Pfeifer & Langen v Euskirchnu (Nemčija), in sicer v skladu s sporazumom med zadnjenavedeno družbo in družbo Zahărul Oradea. Po rafiniranju naj bi se sladkor prodal družbi Pfeifer & Langen.
Pristojni romunski organi so 13. decembra 2011 družbi Zahărul Oradea izdali potrdilo za uvoz te količine trsnega sladkorja. Po navedbah predložitvenega sodišča je družba Zahărul Oradea 2. februarja 2012 družbi Pfeifer & Langen dala pooblastilo, da jo zastopa za namene carinskih deklaracij v zvezi s tem uvozom.
Družba Pfeifer & Langen je 24. februarja 2012 v svojem imenu in za svoj račun glavnemu carinskemu uradu predložila carinsko deklaracijo za sprostitev v prosti promet dela količine 499.456 kilogramov (kg) trsnega sladkorja za rafiniranje. V carinski deklaraciji se je sklicevala na uvozno potrdilo družbe Zahărul Oradea. Poleg tega je predložila kopijo pooblastila, ki ji ga je podelila družba Zahărul Oradea. Glavni carinski urad je sprejel deklaracijo in po tem, ko je to količino trsnega sladkorja vpisal na uvozno potrdilo, ki ga je predložila družba Pfeifer & Langen, od te družbe – ob uporabi znižane carinske stopnje 252,50 EUR na tono – zahteval plačilo carine v višini 126.113,65 EUR.
Družba Pfeifer & Langen je z dopisoma z dne 10. in 11. januarja 2013 stopila v stik z glavnim carinskim uradom in zahtevala ponovni pregled carinske deklaracije, vložene 24. februarja 2012, s čimer je hotela doseči, da bi se štelo, da je vložila navedeno deklaracijo kot posredna zastopnica deklaranta, družbe Zahărul Oradea, ker ni bila prepričana, da je upravičena do znižane carinske stopnje za trsni sladkor.
Glavni carinski urad je z odločbo z dne 24. januarja 2013 družbi Pfeifer & Langen naknadno odmeril carino v višini 83.158,41 EUR. Ta znesek je bil izračunan z uporabo stopnje 41,90 EUR za 100 kg za trsni sladkor iz tarifne podštevilke 17011490 kombinirane nomenklature. Carinski urad je to odločitev utemeljil s tem, da družba Pfeifer & Langen ne bi smela uporabiti znižane stopnje, ker so bila uvozna potrdila izdana družbi Zahărul Oradea.
Družba Pfeifer & Langen je zoper to odločbo vložila ugovor, pri čemer se je oprla na svojo zahtevo za ponovni pregled carinske deklaracije z dne 24. februarja 2012.
Glavni carinski urad je z odločbo z dne 26. aprila 2018 navedeni ugovor zavrnil z obrazložitvijo, da je družba Pfeifer & Langen – ker v carinski deklaraciji ni pojasnila, da je delovala za družbo Zahărul Oradea – imela status deklaranta, zato je bila tudi dolžnica carinskega dolga. Iz te odločbe izhaja, da navedba osebe deklaranta v carinski deklaraciji, ker gre za prostovoljno procesno dejanje, ne more biti netočna ali nepopolna, zaradi česar je pozneje ni mogoče spremeniti. Glede tega naj ne bi bilo pomembno, da carinska deklaracija družbe Pfeifer & Langen ni bila skladna s tem, kar je bilo navedeno na pooblastilu družbe Zahărul Oradea, katerega kopijo je ta družba predložila glavnemu carinskemu uradu.
Družba Pfeifer & Langen je pri predložitvenem sodišču zoper odločbo z dne 26. aprila 2018 vložila tožbo. V tožbi navaja, da je treba carinsko deklaracijo, ki jo je podala, popraviti, tako da bi bilo treba šteti, da sama nastopa kot posredna zastopnica družbe Zahărul Oradea. Razlog za to, da družba Pfeifer & Langen v tej carinski deklaraciji – v nasprotju s tem, kar je bilo prvotno predvideno – ni navedla, da nastopa kot posredna zastopnica družbe Zahărul Oradea, naj bi bil zgolj to, da ji je, po mnenju družbe Pfeifer & Langen, uradnica carinskega urada posredovala netočne informacije. Zadnjenavedena naj bi v odgovoru na vprašanje družbe Pfeifer & Langen navedla, da mora carinske deklaracije vložiti v svojem imenu in za svoj račun. Kljub temu naj bi bilo iz predložene kopije pooblastila, ki ji ga je dala družba Zahărul Oradea, razvidno, da ima družba Pfeifer & Langen pooblastilo za zastopanje. Poleg tega družba Pfeifer & Langen trdi, da cilji carinskega postopka niso bili ogroženi. Pogoji za prepustitev trsnega sladkorja s strani carinskega urada so bili po njenem mnenju izpolnjeni, ker je predložila bančno garancijo za uvozne dajatve.
Glavni carinski urad navaja, da družba Pfeifer & Langen zatrjevane informacije ni prejela od carinske uslužbenke. Poleg tega meni, da podatki, ki jih je družba Pfeifer & Langen navedla v svoji carinski deklaraciji, niso bili napačni. Ker je družba Pfeifer & Langen vložila carinsko deklaracijo v svojem imenu in za svoj račun, glavni carinski urad meni, da je veljavno pridobila status deklaranta in da se je odpovedala svoji nameri, da kot posredna zastopnica vloži carinsko deklaracijo, kljub pooblastilu za zastopanje, ki ga je imela.
Po mnenju predložitvenega sodišča iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba člen 78(3) carinskega zakonika razlagati tako, da omogoča, da se carinska deklaracija, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, po uradni dolžnosti ali na zahtevo deklaranta pregleda in popravi, tako da se lahko v postopku, ki poteka pred njim, podatki o identiteti deklaranta spremenijo tako, da se prikaže posredno zastopniško razmerje med družbama Zahărul Oradea in Pfeifer & Langen. V zvezi s tem poudarja, da so podatki, navedeni v carinski deklaraciji iz postopka v glavni stvari, na podlagi katerih se je družba Pfeifer & Langen štela za deklaranta, ne da bi bilo omenjeno posredno zastopniško razmerje za račun družbe Zahărul Oradea, posledica napačne razlage prava, ki se uporablja. Poleg tega meni, da tak popravek ne ogroža ciljev zadevnega carinskega postopka in da je družba Pfeifer & Langen predložila dovolj elementov, s katerimi je mogoče dokazati, da so bile določbe, ki urejajo zadevni carinski postopek, uporabljene na podlagi netočnih ali nepopolnih podatkov.
Predložitveno sodišče se kljub temu sprašuje, ali je taka razlaga člena 78(3) carinskega zakonika mogoča, ker naj bi Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) in Finanzgericht Hamburg (finančno sodišče v Hamburgu, Nemčija) v nedavnih sodbah odločili, da uporaba te določbe ne more pripeljati do tega, da bi bilo mogoče osebo, ki ni navedena v carinski deklaraciji, šteti za deklaranta.
V teh okoliščinah je Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 78(3) [carinskega zakonika] razlagati tako, da je treba v skladu s to določbo v primeru, kakršen je spor o glavni stvari, izvesti pregled in popravek carinske deklaracije v tem smislu, da se podatki o deklarantu nadomestijo z navedbo osebe, ki je imetnica uvoznega dovoljenja za uvoženo blago in ki jo zastopa oseba, ki je v carinski deklaraciji navedena kot deklarant in ki je carinskemu uradu predložila pooblastilo imetnice uvoznega dovoljenja?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Najprej je treba poudariti, da v skladu z navedbami v predložitveni odločbi družba Pfeifer & Langen – čeprav je dobila pooblastilo za zastopanje družbe Zahărul Oradea za izvedbo carinskega postopka in čeprav je to pooblastilo carinskim organom predložila ob predložitvi carinske deklaracije – v tej deklaraciji ni navedla, da zastopa družbo Zahărul Oradea. Družba Pfeifer & Langen v okviru spora o glavni stvari zahteva, naj se opravi ponovni pregled navedene deklaracije, s čimer želi doseči, da se v tej deklaraciji upošteva posredno zastopniško razmerje med njo in družbo Zahărul Oradea.
Predložitveno sodišče tako s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 78(3) carinskega zakonika razlagati tako, da lahko carinski organi ugodijo zahtevi za ponovni pregled carinske deklaracije, s katero se želi doseči, da se v tej deklaraciji navede obstoj posrednega zastopniškega razmerja med, na eni strani, zastopnikom, ki je pomotoma navedel, da deluje izključno v svojem imenu in za svoj račun, čeprav je imel pooblastilo imetnika uvoznega dovoljenja, in na drugi strani, pooblastiteljem, za račun katerega je bila deklaracija izdelana.
V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 78 carinskega zakonika določa postopek, ki carinskim organom omogoča, da po uradni dolžnosti ali na zahtevo deklaranta carinsko deklaracijo ponovno pregledajo po prepustitvi blaga iz te deklaracije, torej naknadno (sodba z dne 12. oktobra 2017, Tigers,
C‑156/16
,
EU:C:2017:754
, točka
).
Sodišče je že ugotovilo, da morajo carinski organi, kadar deklarant zahteva ponovni pregled svoje deklaracije, njegovo zahtevo preučiti vsaj glede vprašanja, ali je treba opraviti ta ponovni pregled ali ne, in da je tako izvedba ponovnega pregleda, ki ga zahteva deklarant, podrejena presoji teh carinskih organov tako glede uvedbe tega pregleda kot glede njegovega rezultata. Navedeni organi imajo v ta namen široko diskrecijsko pravico (glej v tem smislu sodbo z dne 12. julija 2012, Südzucker in drugi,
C‑608/10, C‑10/11 in C‑23/11
,
EU:C:2012:444
, točka
in navedena sodna praksa).
V tem okviru carinski organi upoštevajo zlasti možnost preverjanja navedb iz deklaracije, ki jo je treba ponovno pregledati, in iz zahteve za ponovni pregled. Če se ponovni pregled izkaže za načeloma mogoč, morajo carinski organi zahtevo deklaranta z obrazloženo odločbo zavrniti ali pa opraviti predlagani ponovni pregled (sodba z dne 12. julija 2012, Südzucker in drugi,
C‑608/10, C‑10/11 in C‑23/11
,
EU:C:2012:444
, točka
in navedena sodna praksa).
Če se pri tem ponovnem pregledu ali preverjanjih izkaže, da so bile določbe o zadevnem carinskem postopku uporabljene na podlagi netočnih ali nepopolnih podatkov, carinski organi v skladu z navedenim členom 78(3) sprejmejo potrebne ukrepe za ureditev položaja, pri čemer upoštevajo nove podatke, ki jih imajo na voljo (sodba z dne 12. oktobra 2017, Tigers,
C‑156/16
,
EU:C:2017:754
, točka
).
Tako iz celotnega člena 78 carinskega zakonika izhaja, da je dovoljeno predložiti nove elemente, ki bi jih carinski organi lahko upoštevali, in to po carinski deklaraciji. Namen navedenega člena je namreč ta, da se carinski postopek uskladi z dejanskim položajem (sodba z dne 12. oktobra 2017, Tigers,
C‑156/16
,
EU:C:2017:754
, točka
).
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, ali v okoliščinah postopka v glavni stvari člen 78 tega zakonika carinskim organom omogoča, da spremenijo informacije, ki se nanašajo na osebo deklaranta, in natančneje, da navedejo obstoj posrednega zastopniškega razmerja med deklarantom in osebo, ki ga je pooblastila.
Spomniti je treba, da je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je (sodbi z dne 22. junija 2016, Thomas Philipps,
C‑419/15
,
EU:C:2016:468
, točka
in navedena sodna praksa, ter z dne 21. novembra 2019, Procureur‑Generaal bij de Hoge Raad der Nederlanden,
C‑678/18
,
EU:C:2019:998
, točka
).
Prvič, v zvezi z besedilom člena 78 carinskega zakonika je treba opozoriti, da besedilo tega člena ne ovira pravice carinskih organov niti glede tega, da opravijo ponovni pregled carinske deklaracije v smislu odstavka 1 navedenega člena ali da naknadno preverijo to deklaracijo v smislu odstavka 2 tega člena, niti glede tega, da sprejmejo potrebne ukrepe za ureditev položaja v smislu odstavka 3 istega člena (sodba z dne 10. decembra 2015, Veloserviss,
C‑427/14
,
EU:C:2015:803
, točka
).
Sodišče je prav tako ugotovilo, da se v tem členu ne razlikuje med napakami ali opustitvami, ki bi jih bilo mogoče popraviti, in drugimi tovrstnimi položaji, ki jih ne bi bilo mogoče popraviti. Izraz „netočni ali nepopolni podatki“ je treba razlagati tako, da zajema hkrati vsebinske napake ali opustitve in napačno razlago prava, ki se uporablja (sodba z dne 16. oktobra 2014, VAEX Varkens- en Veehandel,
C‑387/13
,
EU:C:2014:2296
, točka
in navedena sodna praksa).
Drugič, v zvezi s sobesedilom, v katero je umeščena ta določba, je treba ugotoviti, da nobena določba tega zakonika ne prepoveduje, da bi se lahko elementi carinske deklaracije, kot so informacije, ki se nanašajo na osebo deklaranta, zlasti obstoj posrednega zastopniškega razmerja, spremenili na podlagi člena 78(3) navedenega zakonika.
Poleg tega je treba zavrniti trditev, ki sta jo navedla glavni carinski urad in nizozemska vlada, da je člen 78 carinskega zakonika del njegovega naslova IV, ki se nanaša na carinsko dovoljene rabe ali uporabe blaga, medtem ko so določbe, ki se nanašajo na osebo deklaranta, del naslova I tega zakonika, ki vsebuje splošne določbe. Na podlagi te okoliščine namreč ni mogoče izključiti možnosti, da lahko carinski organi ponovno pregledajo informacije, ki se nanašajo na osebo deklaranta in so bile navedene v carinskih deklaracijah, ter pri tem upoštevajo obstoj posrednega zastopniškega razmerja, da bi po potrebi uredili položaj. Sodišče je v zvezi s tem odločilo, da je v nekaterih okoliščinah deklaracije v zvezi z vrednostjo blaga mogoče spremeniti, čeprav so bile določbe v zvezi s to vrednostjo del naslova II, ne pa naslova IV (glej v tem smislu sodbo z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear,
C‑468/03
,
EU:C:2005:624
, točka
).
Poleg tega v nasprotju s trditvijo, ki sta jo navedla glavni carinski urad in nizozemska vlada, člen 66 carinskega zakonika, ki se nanaša na razveljavitev carinske deklaracije, ne nasprotuje takemu ponovnemu pregledu. Postopek razveljavitve carinske deklaracije, katerega pogoji so določeni v navedenem členu, se namreč uporablja le v dveh primerih, in sicer kadar deklarant dokaže, da je bilo blago pomotoma deklarirano za carinski postopek, ki je predmet te deklaracije, ali kadar zaradi posebnih okoliščin vnos blaga v carinski postopek, za katerega je bilo blago deklarirano, ni več upravičen. V primeru razveljavitve carinski dolg, ki izhaja iz razveljavljene deklaracije, ugasne. V odstavku 2 tega člena 66 je poleg tega pojasnjeno, da deklaracije po odobritvi prepustitve blaga načeloma ni mogoče razveljaviti.
Za razliko od navedenega člena 66 pa člen 78 carinskega zakonika določa le, da se obstoječa deklaracija ponovno pregleda, in ne povzroči, da ta deklaracija ali dolg, ki iz nje izhaja, preneha veljati. Poleg tega se zadnjenavedeni člen uporablja le za zahteve za ponovni pregled, vložene po prepustitvi blaga, to je v fazi, ko ni več mogoče preveriti točnosti informacij o zadevnem blagu.
V zvezi s tem je Sodišče v sodbi z dne 12. julija 2012, Südzucker in drugi (
C‑608/10, C‑10/11 in C‑23/11
,
EU:C:2012:444
, točka
), razsodilo, da zgolj to, da je fizični pregled blaga pred njegovim izvozom postal nemogoč, ker je to blago ob vložitvi zahteve za ponovni pregled izvozne deklaracije že zapustilo ozemlje Evropske unije, ne pomeni, da takega ponovnega pregleda ni mogoče opraviti.
Prav tako je treba ugotoviti, da sprememba informacij, ki se nanašajo na osebo deklaranta, na način, da bi bil razviden obstoj odnosa posrednega zastopanja, ni primerljiva s spremembo informacij, ki se nanašajo na naravo ali značilnosti blaga, glede katerih je Sodišče v sodbi z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear (
C‑468/03
,
EU:C:2005:624
, točki
in
), štelo, da lahko carinski organi zavrnejo ponovni pregled, če je za preverjanje podatkov potreben fizični pregled in če jim po odobritvi prepustitve blaga to ne more biti več predloženo.
Tako se člen 78 carinskega zakonika lahko uporabi v položaju, v katerem lahko pooblaščenec, tudi po prepustitvi blaga, predloži pooblastilo, s katerim mu je bilo dano navodilo za predložitev carinske deklaracije.
Tretjič, v zvezi s ciljem člena 78 carinskega zakonika je treba opozoriti, kot je bilo poudarjeno v točki 32 te sodbe, da je cilj tega člena uskladitev carinskega postopka z dejanskim položajem.
Glede tega se je treba vseeno prepričati, da zahtevani ponovni pregled ne more ogroziti drugih ciljev carinskih predpisov, med katerimi je cilj boja proti goljufijam, kot izhaja iz osme uvodne izjave carinskega zakonika.
Sodišče je namreč razsodilo, da če se pri ponovnem pregledu izkaže, da cilji zadevne ureditve niso bili ogroženi, zlasti ker je bilo blago, ki je predmet izvozne deklaracije, dejansko izvoženo, in da je na podlagi zadostnih dokazov, ki jih imajo na voljo pristojni organi, mogoče ugotoviti zvezo med izvoženo količino in potrdilom, ki dejansko zajema izvoz, morajo carinski organi v skladu s členom 78(3) carinskega zakonika sprejeti potrebne ukrepe za ureditev položaja, pri čemer upoštevajo podatke, ki jih imajo na voljo (glej v tem smislu sodbo z dne 16. oktobra 2014, VAEX Varkens- en Veehandel,
C‑387/13
,
EU:C:2014:2296
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru se zdi, da je predložitveno sodišče izključilo predpostavko, da bi šlo za zlorabo pravic. Iz predložitvene odločbe je namreč razvidno, da podatki iz carinske deklaracije niso v skladu s podatki iz pooblastila, ki ga je deklarant predložil ob vložitvi carinske deklaracije, in da je bilo pooblastilo za zastopanje, ki ga ima zadnjenavedeni na podlagi tega pooblastila, predloženo pravočasno v smislu člena 5(4) carinskega zakonika. Poleg tega je iz elementov, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, razvidno tudi, da je bilo blago dejansko uvoženo za imetnika uvoznega dovoljenja, in sicer družbo Zahărul Oradea, in da je družba Pfeifer & Langen dejansko vložila carinsko deklaracijo le za račun družbe Zahărul Oradea, pri čemer je predložila že izdano pooblastilo.
V zvezi z nevarnostjo goljufije je treba poudariti, kot je to storil generalni pravobranilec v točki 65 sklepnih predlogov, da sprememba deklaracije, s katero se upošteva obstoj posrednega zastopniškega razmerja med družbama Zahărul Oradea in Pfeifer & Langen, da bi se družbi Zahărul Oradea omogočilo, da pridobi pravico do preferencialne tarife ali izvoznega nadomestila, tej osebi ne daje nobene neupravičene prednosti, ampak ji zgolj omogoča, da pridobi ugodnost, do katere bi bila upravičena, če bi bilo v tej deklaraciji prvotno navedeno, da je družba Pfeifer & Langen delovala za račun navedene osebe.
Poleg tega, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 66 in naslednjih sklepnih predlogov, druge določbe carinskega zakonika znatno omejujejo nevarnost goljufije, ki bi lahko bila posledica spremembe osebe deklaranta.
Najprej, člen 74(1) carinskega zakonika določa, da je treba carinski dolg plačati ali zavarovati pred prepustitvijo zadevnega blaga. Ker se člen 78 tega zakonika uporablja po odobritvi prepustitve in posledično po plačilu ali zavarovanju carinskega dolga, sprememba informacij, ki se nanašajo na osebo deklaranta, ne vpliva na obstoj nevarnosti neplačila carinskega dolga. To velja še toliko bolj, ker bi, kot izhaja iz člena 4, točka 18, v povezavi s členom 5(2) in členom 201(3), prvi pododstavek, tega zakonika, sprememba teh informacij zaradi upoštevanja obstoja posrednega zastopniškega razmerja povzročila, da bi bila dolžnica tega dolga ne le oseba, ki je najprej v svojem imenu in za svoj račun vložila carinsko deklaracijo, ampak tudi posredno zastopana oseba.
Dalje, v zvezi z uvozom, kakršen je obravnavani v postopku v glavni stvari, člen 201(3), drugi pododstavek, carinskega zakonika določa, da se, če je carinska deklaracija izdelana na podlagi nepravilnih podatkov, „lahko tudi osebe, ki so zagotovile te podatke, potrebne za izdelavo deklaracije, in so vedele ali bi morale vedeti, da so bili ti podatki napačni, v skladu z veljavnimi nacionalnimi predpisi štejejo za dolžnike“. Ker je oseba, ki je najprej v svojem imenu in za svoj račun vložila carinsko deklaracijo, nujno predložila nekatere podatke, navedene v deklaraciji, se ta prav tako lahko šteje za „dolžnika“ carinskega dolga v smislu te določbe, če bi se ti podatki izkazali za nepravilne.
Nazadnje je treba poudariti, da morajo biti za odpust ali povračilo uvoznih ali izvoznih dajatev novemu deklarantu izpolnjeni pogoji iz člena 236 carinskega zakonika, in sicer zlasti neobstoj goljufivega ravnanja deklaranta in spoštovanje triletnega roka za vložitev zahtevka za odpust ali povračilo.
Poleg tega je treba upoštevati, da je razlog, iz katerega je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari navedla, da je ob vložitvi carinske deklaracije delovala v svojem imenu in za svoj račun – čeprav je hkrati predložila pooblastilo, na podlagi katerega bi jo bilo treba po njenem mnenju šteti za posredno zastopnico družbe Zahărul Oradea – rezultat napačne razlage prava, ki se uporablja za izpolnitev carinskih formalnosti, in ne namerne odločitve.
Kot je bilo že navedeno v točki 36 te sodbe, pojem „napaka“ ne zajema le vsebinskih napak, ampak tudi nenamerne opustitve in vsako deklaracijo, pri kateri se ne spoštuje carinsko pravilo (glej v tem smislu sodbo z dne 10. julija 2019, CEVA Freight Holland,
C‑249/18
,
EU:C:2019:587
, točke od 32 do 38 in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 5(4) carinskega zakonika zahteva, da je pooblastilo za zastopanje že izkazano ob predložitvi carinske deklaracije. Poleg tega ta določba določa, da se za osebo, ki ne predloži svojih pooblastil za zastopanje, šteje, da nastopa v svojem imenu in za svoj račun. Zastopanje mora biti torej izrecno in se ne domneva (sodba z dne 7. aprila 2011, Sony Supply Chain Solutions (Europe),
C‑153/10
,
EU:C:2011:224
, točka
).
Kot navaja Evropska komisija, člena 78 carinskega zakonika ni mogoče razlagati tako, da je v nasprotju z določbami člena 5(4) tega zakonika, zlasti z obveznostjo izrecnega razkritja pooblastila za zastopanje, ki je določena v tem členu.
Predložitveno sodišče v zvezi s tem pojasnjuje, da je družba Pfeifer & Langen od družbe Zahărul Oradea prejela pooblastilo, ki ga je predložila pravočasno v smislu člena 5(4) carinskega zakonika, torej ob vložitvi carinske deklaracije.
Poleg tega je iz predložitvene odločbe razvidno, da je bilo blago dejansko uvoženo za imetnika uvoznega potrdila, družbo Zahărul Oradea, in da so carinski organi na to uvozno potrdilo vpisali količino. Tožeča stranka je torej carinsko deklaracijo vložila le za račun te družbe.
Glede na zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 78(3) carinskega zakonika razlagati tako, da lahko carinski organi ugodijo zahtevi za ponovni pregled carinske deklaracije, s katero se želi doseči, da se v tej deklaraciji navede obstoj posrednega zastopniškega razmerja med, na eni strani, zastopnikom, ki je pomotoma navedel, da deluje izključno v svojem imenu in za svoj račun, čeprav je imel pooblastilo imetnika uvoznega potrdila, in na drugi strani, pooblastiteljem, za račun katerega je bila deklaracija izdelana.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

Člen 78(3) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako, da lahko carinski organi ugodijo zahtevi za ponovni pregled carinske deklaracije, s katero se želi doseči, da se v tej deklaraciji navede obstoj posrednega zastopniškega razmerja med, na eni strani, zastopnikom, ki je pomotoma navedel, da deluje izključno v svojem imenu in za svoj račun, čeprav je imel pooblastilo imetnika uvoznega potrdila, in na drugi strani, pooblastiteljem, za račun katerega je bila deklaracija izdelana.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.