CELEX: 62014TJ0066
Közös kül- és biztonságpolitika
A zimbabwei helyzetre tekintettel egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott korlátozó intézkedések
A pénzeszközök befagyasztása
Szerződésen kívüli felelősség

)
A jogvita előzményei
Az EU‑Szerződés 15. cikk alapján elfogadott, a Zimbabwéval szembeni korlátozó intézkedésekről szóló, 2002. február 18‑i 2002/145/KKBP közös álláspontjában [nem hivatalos fordítás] (
HL 2002. L 50., 1. o.
) Európai Unió Tanácsa kifejezte a zimbabwei helyzettel kapcsolatos súlyos aggályait, különösen az emberi jogoknak – többek között a véleménynyilvánítás, az egyesülés és a békés gyülekezés szabadságának – a Zimbabwei Köztársaság kormánya általi súlyos megsértése miatt. Ezért tizenkét hónapos megújítható időszakra olyan korlátozó intézkedéseket írt elő, amelyeknek állandó felülvizsgálat tárgyát kell képezniük.
A Zimbabwével szembeni korlátozó intézkedések megújításáról szóló, 2004. február 19‑i 2004/161/KKBP tanácsi közös álláspont (
HL 2004. L 50., 66. o.
; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 3. kötet, 43. o.) előírta a 2002/145 közös állásponttal bevezetett korlátozó intézkedések megújítását. A 2004/161 közös álláspontnak a 2004/161 közös álláspont módosításáról szóló, 2008. július 31‑i 2008/632/KKBP tanácsi közös álláspont (
HL 2008. L 205., 53. o.
) 1. cikke (1) bekezdésével módosított 4. cikke (1) bekezdése értelmében „[a] tagállamok megte[tté]k a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy megakadályozzák a [Z]imbabwei [Köztársaság] kormány[a] azon tagjainak, a velük összefüggésbe hoz[ott] természetes személyeknek, valamint egyéb olyan természetes személyeknek a tagállamok területére való belépését vagy azon való áthaladását, akik olyan tevékenységet folytat[t]ak, amely súlyosan veszélyeztet[te] a demokráciát, az emberi jogok tiszteletben tartását és a jogállamiságot [a] Zimbabw[ei Köztársaságban]” és „[a]z e bekezdés szerinti személyek listája a II. mellékletben szerepel[t]”. A 2004/161 közös álláspontnak a 2008/632 közös álláspont 1. cikke (5) bekezdésével módosított 5. cikke (1) bekezdése szerint „[a] [Z]imbabwei [Köztársaság] kormány[ának] azon tagjai, valamint a velük összefüggésbe hoz[ott] bármely természetes vagy jogi személy, jogalany vagy szervezet [helyesen: szervezet vagy szerv], vagy más olyan természetes vagy jogi személy pénzeszközeit vagy gazdasági forrásait, akiknek tevékenysége súlyosan veszélyeztet[te] a demokráciát, az emberi jogok tiszteletben tartását és jogállamiságot Zimbabwéban, be kell[ett] fagyasztani” és „[a]z e bekezdés szerinti személyek és jogalanyok listája a mellékletben található”. Az így módosított 2004/161 közös álláspontot egymást követően többször megújították, a Zimbabwéval szembeni korlátozó intézkedések megújításáról szóló, 2009. január 26‑i 2009/68/KKBP tanácsi közös álláspont (
HL 2009. L 23., 43. o.
) értelmében 2010. február 20‑ig, majd a Zimbabwéval szembeni korlátozó intézkedések meghosszabbításáról szóló, 2010. február 15‑i 2010/92/KKBP tanácsi határozat (
HL 2010. L 41., 6. o.
) értelmében 2011. február 20‑ig. A 2004/161 közös álláspontot hatályon kívül helyező, 2012. február 20‑ig hatályos, a Zimbabwéval szembeni korlátozó intézkedésekről szóló, 2011. február 15‑i 2011/101/KKBP tanácsi határozat (
HL 2011. L 42., 6. o.
; helyesbítés:
HL 2011. L 100., 74. o.
) 4. cikkének (1) bekezdése és 5. cikkének (1) bekezdése a 2004/161 közös álláspont 4. cikkének (1) bekezdésében és 5. cikkének (1) bekezdésében előírtakkal azonos intézkedésekről rendelkezett.
Az egyes, Zimbabwéval szembeni korlátozó intézkedésekről szóló, 2004. február 19‑i 314/2004/EK tanácsi rendeletet (
HL 2004. L 55., 1. o.
) – (5) preambulumbekezdése értelmében – a 2004/161 közös álláspontban előírt korlátozó intézkedések végrehajtása érdekében fogadták el, amennyiben azok az EK‑Szerződés hatálya alá tartoznak. A rendelet többek között a 6. cikkének (1) bekezdésében előírta, hogy a Zimbabwei Köztársaság kormánya egyes tagjainak és az e rendelet III. mellékletében felsorolt, velük kapcsolatban álló minden természetes vagy jogi személynek, szervezetnek vagy szervnek az összes pénzeszközét és gazdasági erőforrását be kellett fagyasztani. E rendelet 11. cikkének b) pontja értelmében az Európai Közösségek Bizottsága felhatalmazást kapott az említett melléklet módosítására a 2004/161 közös álláspont mellékletére tekintettel meghozott határozatok alapján.
Az első felperes, John Arnold Bredenkamp nevét a 2009/68 közös álláspont 2. cikke és mellékletének I. része értelmében felvették a 2004/161 közös álláspont 4. és 5. cikkében említett személyek listájára. Az említett melléklet 7. pontja a következőképpen indokolta a felperes nevének felvételét:
„Üzletember, szoros kapcsolatok fűzik [a] Zimbabwe[i Köztársaság] kormányához. Pénzügyi és egyéb támogatást nyújt a rendszernek, többek között társaságain keresztül is (lásd még a II. rész 1., 2., 3., 4., 5., 6., 7., 8., 9., 12., 14., 20., 24., 25., 28., 29., 31. és 32. pontját).”
Az első felperes nevét a 314/2004 rendelet módosításáról szóló, 2009. január 26‑i 77/2009/EK bizottsági rendelet (
HL 2009. L 23., 5. o.
; helyesbítések:
HL 2009. L 46., 79. o.
;
HL 2009. L 75., 28. o.
) 1. cikke és melléklete értelmében felvették a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett természetes és jogi személyek, szervezetek és szervek listájára. Az említett melléklet I. részének 7. pontja a következőképpen indokolta a felperes nevének felvételét:
„Üzletember, szoros kapcsolat a zimbabwei kormánnyal. Cégein keresztül pénzügyi és egyéb támogatást nyújtott a rendszernek (lásd még az 1., 2., 3., 4., 5., 6., 7., 8., 9., 12., 14., 20., 24., 25., 28., 29., 31. és 32. pontot a II. részben).”
A 2009/68 közös álláspont 2. cikke és melléklete értelmében a második és a harmadik felperes, az Echo Delta (Holdings) PCC Ltd és a Scottlee Holdings (Private) Ltd nevét is felvették a 2004/161 közös álláspont 4. és 5. cikkében említett személyek listájára. Ugyanezeket a neveket a 77/2009 rendelet 1. cikke és melléklete értelmében felvették 314/2004 rendelet 6. cikkében említett természetes és jogi személyek, szervezetek és szervek listájára. A szóban forgó listákra való felvételük indokolásaként a 2004/161 közös álláspontban a „Tulajdonos: John Arnold Bredenkamp” megjelölés, míg a 77/2009 rendeletben a „Tulajdonosa John Arnold Bredenkamp” megjelölés szerepel. Egyébiránt a „Breco International” nevét a 2009/68 közös álláspont 2. cikke és melléklete, illetve a 77/2009 rendelet 1. cikke és melléklete értelmében felvették a 2004/161 közös álláspont 4. és 5. cikkében említett személyek listája II. részének 7. pontjába, illetve a 314/2004 rendelet III. melléklete II. részének 7. pontjába. Az e név említett listákra való felvételét alátámasztó indokolás megegyezik a második és a harmadik felperes nevének ugyanezen listákra való felvételét alátámasztó indokokkal.
A Törvényszék Hivatalához 2009. április 6‑án benyújtott keresetlevéllel John Arnold Bredenkamp és 18 jogi személy, köztük a jelen ügy második és harmadik felperese a 77/2009 rendelet megsemmisítése iránti keresetet terjesztettek elő (T‑145/09, Bredenkamp és társai kontra Bizottság).
Az első három felperes, valamint a Breco International nevét a 2010/92 határozat, a 314/2004 rendelet módosításáról szóló, 2010. február 25‑i 173/2010/EU bizottsági rendelet (
HL 2010. L 51., 13. o.
), a 2011/101 határozat és a 314/2004 rendelet módosításáról szóló, 2011. február 23‑i 174/2011/EU bizottsági rendelet (
HL 2011. L 49., 23. o.
) értelmében fenntartották a szóban forgó listákon.
Az első három felperes, valamint a Breco International nevét a 2011/101 határozat módosításáról szóló, 2012. február 17‑i 2012/97/KKBP tanácsi határozat (
HL 2012. L 47., 50. o.
), valamint a 314/2004 rendelet módosításáról szóló, 2012. február 21‑i 151/2012/EU bizottsági végrehajtási rendelet (
HL 2012. L 49., 2. o.
) értelmében törölték a szóban forgó listákról.
A 2012/97 határozat és a 151/2012 végrehajtási rendelet elfogadását követően a Törvényszék a Bredenkamp és társai kontra Bizottság ügyben 2012. szeptember 6‑án hozott végzésben (
T‑145/09
, nem tették közzé,
EU:T:2012:407
) kimondta, hogy nem szükséges határozni a 2009. április 6‑án benyújtott keresetről.
Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2014. január 24‑én benyújtott keresetlevéllel a felperesek előterjesztették a jelen keresetet.
A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:
—
kötelezze a Tanácsot és a Bizottságot a keresetlevélben pontosított kártérítés megfizetésére;
—
kötelezze a Tanácsot és a Bizottságot az Euribor kamatláb két százalékponttal növelt mértékével megegyező, az eljárást befejező ítélet meghozatalától számítandó kamat megfizetésére;
—
a Tanácsot és a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Tanács és a Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
utasítsa el a keresetet;
—
a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.
A felek a T‑145/09. sz., Bredenkamp és társai kontra Bizottság ügyben felhasznált számos beadványt a jelen ügyben is benyújtottak. Mivel semmi nem indokolja ezeknek az ügyiratoknak a jelen ügyben való figyelmen kívül hagyását, azokat véglegesen az ügy irataihoz kell csatolni. Egyébiránt egyik fél sem kifogásolta e beadványok akár alperesi, akár felperesi oldalról való benyújtását.
A jogkérdésről
A kereset alátámasztása érdekében a felperesek az őket ért öt különböző vagyoni és nem vagyoni károkra hivatkoznak, amelyeket nevüknek a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett személyek listájára való eredeti felvételével, majd a listán való fenntartásával kapcsolatos számos jogellenesség okozott. E jogellenességeket négy kifogás keretében ismertetik.
A Tanács mindenekelőtt úgy véli, hogy a keresetet mint nyilvánvalóan elfogadhatatlant vagy mint jogilag nyilvánvalóan megalapozatlant el kell utasítani, mivel a felperesek által állítólagosan elszenvedett különböző károk alátámasztására hivatkozott bizonyítékok nyilvánvalóan elégtelenek.
E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy az Uniónak az EUMSZ 340. cikk második bekezdése értelmében a szervei jogellenes magatartása esetén fennálló szerződésen kívüli felelősségéhez több feltétel együttes teljesülése szükséges, nevezetesen az intézményekkel szemben kifogásolt magatartás jogellenessége, a kár valós jellege, valamint az állítólagos magatartás és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés fennállása. A felelősség beállásához szükséges e három feltétel kumulatív jellege azt jelenti, hogy ha valamelyik feltétel nem teljesül, a kártérítési keresetet teljes egészében el kell utasítani, anélkül hogy szükség lenne a többi feltétel vizsgálatára (lásd: 2011. november 23‑iSison kontra Tanács ítélet,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
,
28.
és
29.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ami az első felperesnek az általa állítólagosan elszenvedett nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelmét illeti, legelőször a Tanács és a Bizottság említett felperessel szembeni magatartásának jogszerűségével kapcsolatos kérdéskört kell megvizsgálni. Ugyanis a keresetlevélhez csatolt bizonyítékokra tekintettel a kereset elfogadhatatlanságával vagy nyilvánvaló megalapozatlanságával kapcsolatos tanácsi érveket legalábbis az első felperes által hivatkozott nem vagyoni kárt illetően el kell utasítani, mivel a keresetben kellő számú elem ismerteti az e kár alátámasztására alkalmas körülményeket. Ebben az összefüggésben, amennyiben megállapítást nyer, hogy az említett intézmények e felperessel szembeni eljárása nem volt jogellenes, a keresetet valamennyi felperes tekintetében teljes egészében el kell utasítani, tekintettel arra, hogy a vitatott felvételek alapjául szolgáló indokolás az első felperes nevének a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett személyek listájára való felvételén nyugszik.
A Bizottság mindenekelőtt arra hivatkozik, hogy a negyedik felperes sosem állt korlátozó intézkedések hatálya alatt, így az ő tekintetében a keresetet mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
A fenti 6. pontban kifejtetteknek megfelelően a negyedik felperes azt állítja, hogy a – 314/2004 rendelet III. mellékletének 6. cikkében említett jogi személyek, szervezetek és szervek listájára a 77/2009 rendelet 1. cikke és melléklete értelmében „Breco International” megnevezéssel felvett – Breco International (Private) egyetemes jogutódja. E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy az említett melléklet II. részének 7. pontjában szereplő megjelölés szerint a Breco International egy Saint Hélier‑i (Jersey) székhelyű jogi személy. A Tanács által a tárgyaláson előadott magyarázat szerint egy ilyen, jersey‑i székhelyű szervezet meglétére vonatkozó következtetés volt levonható egy céginformációs ügynökségtől származó, a Tanács által benyújtott viszonválaszhoz csatolt jelentésből. Márpedig a felperesek által a keresetlevél hiánypótlása keretében benyújtott, a zimbabwei cégnyilvántartás névváltozást igazoló 2010. szeptember 29‑i keltezésű irata szerint a negyedik felperes az azóta Fodya (Private) Ltd néven működő zimbabwei Breco International (Private) Ltd. Ebben az összefüggésben először is meg kell állapítani, hogy a Breco International nevének a szóban forgó listákra való felvétele nem e szervezet jog szerinti létezésének a zimbabwei cégnyilvántartásból származó bizonyítékán alapult. Másodszor, semmilyen elem nem enged arra következtetni, hogy a Breco International nevének az említett listákra való felvételével az érintett intézmények fel kívánták venni ezekre a listákra a hararei (Zimbabwe) székhelyű negyedik felperes nevét, akinek az azonosító adatai ezért lényegesen eltérnek a Breco International azonosító adataitól. E körülmények között a felperesek tévesen hivatkoznak arra, hogy a negyedik felperes nevét is felvették ugyanezen listákra.
Ugyanakkor a Bizottság állításával ellentétben nem befolyásolja a jelen kártérítési kereset elfogadhatóságát – annak negyedik felperes általi benyújtására tekintettel – az a körülmény, hogy a negyedik felperes nem szolgáltat bizonyítékot nevének a szóban forgó listákra való felvételéről. Ugyanis nem érinti a kereset elfogadhatóságát az arra a kérdésre adott válasz, hogy a Breco International vagy az első három felperes nevének az említett listákra való felvétele a fenti 17. pontban kifejtett szabályok szerint megtérítendő kárt okozott‑e a negyedik felperesnek, mivel e kérdés az említett állítólagos károk valós jellegéhez, valamint az e felvételeket érintő állítólagos jogellenességek és az e károk közötti okozati összefüggés fennállásához kapcsolódik.
Következésképpen, jóllehet a felperesek érvelése nem helytálló annyiban, amennyiben állításuk szerint a negyedik felperes nevét felvették a szóban forgó listákra, mindez nem változtat azon, hogy a kereset a negyedik felperes tekintetében elfogadható.
Ami a Tanács és a Bizottság állítólagos jogellenes magatartását illeti, mindenekelőtt rá kell mutatni arra, hogy jóllehet a keresetlevél bevezető részében a felperesek egyaránt hivatkoznak az EU‑Szerződés közös kül‑ és biztonságpolitikára vonatkozó rendelkezései alapján elfogadott, a felperesekkel szembeni korlátozó intézkedéseket előíró közös álláspontokra és határozatokra, továbbá az EK‑ és az EUM‑Szerződés rendelkezései alapján elfogadott rendeletekre, az állítólagos jogellenességekkel kapcsolatos kifogásaikban kizárólag ez utóbbi rendeleteket említik. E körülmények között meg kell állapítani, hogy a kereset az Unió szerződésen kívüli felelősségének kizárólag a szóban forgó rendeletek alapján való megállapítására irányul, a KKBP keretében elfogadott közös álláspontok és határozatok kizárásával.
Annak elismeréséhez, hogy az Uniónak az intézményeknek felrótt magatartás jogellenessége miatti szerződésen kívüli felelősségére vonatkozó feltétel teljesült, megállapíthatónak kell lennie valamely, a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabály kellően súlyos megsértésének. Értelemszerűen ilyen helyzet áll fenn a tulajdonhoz való alapvető jog esetében (2011. november 23‑iSison kontra Tanács ítélet,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
,
33.
és
75.
pont).
A jelen esetben a felperesek a 77/2009, a 173/2010 és a 174/2011 rendeletek rájuk vonatkozó része tekintetében arra hivatkoznak, hogy először is azoknak nincs jogalapjuk, másodszor, jogi és ténybeli hibákban szenvednek, harmadszor, azokat a lényeges eljárási szabályok megsértésével fogadták el, és negyedszer, a fent említett jogellenességekre tekintettel a tulajdonhoz való jog megsértését képezik.
Mindenekelőtt rá kell mutatni arra, hogy ami azon feltételt illeti, amely szerint az állítólagosan megsértett jogszabálynak a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabálynak kell lennie, a korlátozó intézkedések bizonyos jogok – elsősorban a tulajdonhoz való jog – célszemélyek általi gyakorlásának korlátozására irányulnak. Ugyanakkor a korlátozó intézkedések rendszerének célkitűzéseire tekintettel – a szóban forgó korlátozó intézkedés célkitűzéséhez hasonlóan – a szóban forgó korlátozás megfelel az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 52. cikkének (1) bekezdése szerinti kritériumoknak (2014. február 27‑iEzz és társai kontra Tanács ítélet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
–
205.
pont). Egyébiránt a felperesek nem hivatkoznak arra, hogy ez a rendszer önmagában sértené a tulajdonhoz való jogukat. Emlékeztetni kell ugyanakkor arra, hogy a tulajdonhoz való jog korlátozására vonatkozó hatáskört az e célból meghatározott eljárási és anyagi jogi szabályok szerint kell gyakorolni. Ennek hiányában adott esetben a tulajdonhoz való jog indokolatlan korlátozását kell megállapítani (lásd ebben az értelemben: 2008. szeptember 3‑iKadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság ítélet,
C‑402/05 P és C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
,
352.
,
353.
és
–
370.
pont). Következésképpen, mivel a kereset alátámasztása érdekében felhozott kifogások annak megállapítására irányulnak, hogy az első három felperes pénzeszközeinek befagyasztását előíró rendeletek a tulajdonhoz való joguk korlátozására vonatkozó hatáskör gyakorlására irányadó eljárási és anyagi jogi szabályokat érintő jogellenességben szenvednek, e kifogások a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető szabályokon alapulnak.
Először a jogalap állítólagos hiányára, majd a lényeges eljárási szabályok állítólagos megsértésére alapított kifogást, és végül a kifogásolt aktusok érdemi jogszerűségével kapcsolatos két másik kifogást kell megvizsgálni.
A jogalap állítólagos hiányáról
A felperesek állítása szerint a 314/2004 rendelet jogalapját képező EK 60. és EK 301. cikk legfeljebb a harmadik országokra és azok vezetőire, továbbá az e vezetőkkel kapcsolatban álló vagy az ellenőrzésük alatt lévő személyekre és szervezetekre vonatkozik. Márpedig még akkor sem tartozna a felperesek egyike sem ezekbe a kategóriákba, ha elfogadnánk azt az állítást, amely szerint az első felperest szoros kapcsolat fűzi a zimbabwei kormányhoz, amit a felperesek vitatnak. Valójában nem igazolhatja az egyén magatartásától független bármilyen típusú kapcsolat egy zimbabwei üzletember nevének az említett rendelet 6. cikkében említett személyek listájára való felvételét. A felperesek szerint a hatékony bírói jogvédelemhez való jog magában foglalja, hogy a felperesek kérhetik az őket a vitatott aktusok jogalapjának – ezen aktusok jogszerűségét érintő – hiánya miatt ért kár megtérítését. A felperesek mindenesetre azt állítják, hogy jóllehet úgy kell tekinteni, hogy az első felperes kapcsolatban áll a zimbabwei kormánnyal, ez a körülmény nem jogosítja fel az érintett intézményeket arra, hogy automatikusan felvegyék a második és a harmadik felperes, valamint a Breco International nevét a szóban forgó listákra.
Ezzel az érveléssel a felperesek lényegében arra hivatkoznak, hogy a 314/2004 rendelet 6. cikke – az annak jogalapját képező EK 60. cikk és EK 301. cikk fényében értelmezve – a harmadik országokra és azok vezetőire, illetve a természetes és jogi személyek tekintetében legfeljebb azokra vonatkozik, akik közvetlen kapcsolatban állnak az előbbiekkel, vagy azok ellenőrzése alá tartoznak, a felperesekhez hasonló üzletemberekre és vállalkozásokra azonban nem.
Az EK 60. cikk (1) bekezdése előírja, hogy ha az EK 301. cikkben előirányzott esetekben a Közösség fellépése szükséges, a Tanács az érintett harmadik országokkal szemben megteheti a szükséges sürgős intézkedéseket a tőkemozgásokra és fizetési műveletekre vonatkozóan. Az EK 301. cikk szerint, ha az Európai Unióról szóló szerződés KKBP‑re vonatkozó rendelkezéseinek megfelelően elfogadott valamely közös álláspont vagy együttes fellépés egy vagy több harmadik országgal fennálló gazdasági kapcsolatok felfüggesztésére, korlátozására vagy teljes megszakítására irányuló fellépésről rendelkezik, a Tanács megteszi a szükséges sürgős intézkedéseket.
Az EK 60. cikk és az EK 301. cikk szövegezésére, és különösen az ott szereplő „az érintett országokkal szemben” és az „egy vagy több harmadik országgal fennálló” kifejezésekre tekintettel e rendelkezések harmadik országokkal szembeni intézkedések meghozatalát írják elő, és a harmadik országok kifejezés magában foglalhatja az ilyen ország vezetőit, valamint a velük kapcsolatban álló, illetőleg általuk közvetlenül vagy közvetetten ellenőrzött személyeket vagy szervezeteket is. Márpedig nem kizárt, hogy bizonyos vállalkozások vezetőivel szemben az EK 60. cikk és az EK 301. cikk alapján elfogadott korlátozó intézkedéseket lehet alkalmazni, amennyiben bizonyított, hogy kapcsolatban állnak a célzott harmadik ország vezetőivel (lásd ebben az értelemben: 2012. március 13‑iTay Za kontra Tanács ítélet,
C‑376/10 P
,
EU:C:2012:138
, 53. és 55. cikk).
A 314/2004 rendelet, valamint az azt módosító, a fenti 25. pontban említett vitatott rendeletek a Zimbabwei Köztársasággal szembeni korlátozó intézkedések elfogadására vonatkoznak.
A 314/2004 rendelet (2) preambulumbekezdése szerint az ezen ország kormánya által elkövetett súlyos emberi jogi jogsértésekre tekintettel továbbra is alkalmazni kellett a 2002 februárja óta már hatályban lévő korlátozó intézkedéseket.
A szóban forgó korlátozó intézkedések a 314/2004 rendelet 6. cikkében ismertetett kategóriákba tartozó személyek tulajdonában lévő pénzeszközök és gazdasági erőforrások befagyasztása útján valósultak meg. A zimbabwei kormány tagjairól, valamint a velük kapcsolatban álló természetes és jogi személyekről, szervezetekről és szervekről van szó.
A jelen esetben a 77/2009 rendelet mellékletéből kitűnik, hogy az első felperes nevét azzal az indokkal vették fel a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett természetes és jogi személyek, szervezetek és szervek listájára, hogy „szoros kapcsolat[a volt] a zimbabwei kormánnyal” és „[c]égein keresztül pénzügyi és egyéb támogatást nyújtott a rendszernek” (lásd: fenti 5. pont). E felvételre a 2009/68 közös álláspont elfogadását követően, a 314/2004 rendelet 11. cikkének b) pontjával a Bizottságra ruházott hatáskör alapján került sor.
Amint arra a Tanács és a Bizottság hivatkozik, ez az indokolás teljesen megfelel a korlátozó intézkedésekkel érintett ország vezetőivel „kapcsolatban álló” személy fogalmának. Ugyanis, tekintettel a korlátozó intézkedések által elérni kívánt célkitűzésekre, miszerint meg kell akadályozni a célzott kormánynak való támogatásnyújtást, a „kapcsolatban álló” fogalomnak a fenti 35. pontban ismertetett tevékenységeket folytató személyeket is magában kell foglalnia. Következésképpen az EK 60. cikk és az EK 301. cikk – amelyeken maga a 314/2004 rendelet is alapul – érvényes jogalapját képezi az első felperes nevének a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett természetes és jogi személyek, szervezetek és szervek listájára a 77/2009 rendelet értelmében való felvételének.
E következtetés az első felperes tulajdonában lévő azon jogi személyekre is érvényes, akik nevét felvették a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett személyek listájára. Ugyanis, amint arra a Tanács hivatkozik, az érintett ország vezetőivel kapcsolatban álló valamely természetes személy tulajdonában lévő jogi személyekkel szembeni korlátozó intézkedések elfogadásának lehetősége nyilvánvalóan az említett intézkedések hatékonyságának egy feltétele. Ezért, mivel a második és a harmadik felperes nevét azzal az indokkal vették fel a szóban forgó listákra, hogy azok az első felperes tulajdonában álltak, ez a felvétel érvényesen alapítható az EK 60. cikkre és az EK 301. cikkre. Ugyanez igaz a Breco International nevének felvételére is, amely megegyező indokon alapul, ezért a 314/2004 rendelet a Breco International tekintetében érvényesen alapítható az említett cikkekre.
Ezért az első három felperes és a Breco International nevének a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett személyek listájára való felvételének jogalapja tekintetében nem állapítható meg jogellenesség.
Mindazonáltal, amennyiben a felperesek azon érvelése, amely szerint a magatartásuk alapján nem minősíthetők a zimbabwei kormánnyal kapcsolatban álló személyeknek, akképpen is értelmezhető, hogy azzal azt állítják, hogy nem állnak a 314/2004 rendeletnek a fenti 34. pontban értelmezett 6. cikke szerinti kapcsolatban az említett kormánnyal, úgy ez az érvelés összemosódik a tények értékelésével kapcsolatos állítólagos hibákra alapított kifogással, amelynek a megvizsgálására az alábbi 65–94. pontban kerül sor.
A lényeges eljárási szabályok állítólagos megsértéséről
A felperesek állítása szerint azok az aktusok, amelyek alapján az első három felperes és a Breco International nevét felvették a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett személyek listájára, nem tartalmaz egyedi és konkrét indokokat, amelyek alapján a felperesek a vonatkozó jogi feltételekre tekintettel értékelhetnék e felvételek megalapozottságát, és következésképpen vitathatnák az érvényességüket. Márpedig álláspontjuk szerint a szóban forgó aktusok elfogadásának időpontjában át kellett volna adni számukra azok indokolását, amely mulasztás az eljárás során nem orvosolható. Mindenesetre az ezzel kapcsolatos bizonyítékokat a listára vételük első ízben való megújítása előtt át kellett volna számukra adni, és emellett lehetőséget kellett volna kapniuk álláspontjuk kifejtésére. Márpedig egyetlen ilyen bizonyítékhoz sem férhettek hozzá, mivel a Tanáccsal folytatott levelezés az eljárási kérdésekre korlátozódott.
Ezen érvelés keretében a felperesek két kifogásra hivatkoznak. Az első az indokolási kötelezettség állítólagos megsértésére, míg a második a védelemhez való joguk megsértésére alapított kifogás, mivel egyrészt nem közölték velük az ellenük felhozott bizonyítékokat, másrészt pedig nem kaptak lehetőséget az érveik Tanács és Bizottság előtti kifejtésére. A meghallgatáshoz való jog ezen állítólagos megsértése emellett a hatékony bírói jogvédelemhez való jogukat is sértette.
[omissis]
A meghallgatáshoz való jog állítólagos megsértéséről
Tekintettel a pénzeszközök befagyasztását előíró intézkedésekhez szükséges meglepetésszerű hatásra (lásd: fenti 45. pont), az ítélkezési gyakorlat szerint a korlátozó intézkedések tekintetében tiszteletben tartandó meghallgatáshoz való jogot illetően az uniós hatóságok nem kötelesek valamely személy vagy szervezet nevének a korlátozó intézkedéseket előíró listára történő eredeti felvételét megelőzően közölni e felvétel indokait az érintett személlyel vagy szervezettel (lásd: 2014. február 4‑iSyrian Lebanese Commercial Bank kontra Tanács ítélet,
T‑174/12 és T‑80/13
,
EU:T:2014:52
,
137.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), és a Tanács sem köteles hivatalból meghallgatni ezt a személyt vagy szervezetet (2009. október 14‑iBank Melli Iran kontra Tanács ítélet,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
,
93.
és
98.
pont).
Ezzel szemben a pénzeszközök Tanács általi, eredetileg határozott időre való befagyasztása esetén főszabály szerint ezen intézkedés alkalmazásának meghosszabbítása előtt lehetővé kell tenni az érintett személyek számára, hogy meghallgassák őket. A hatékonyság érdekében ugyanis egy ilyen intézkedés alkalmazását meghosszabbító aktusoknak nem feltétlenül kell meglepetésszerű hatással rendelkezniük (lásd ebben az értelemben: 2014. március 12‑iAl Assad kontra Tanács ítélet,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
,
70.
pont).
Jóllehet abban az esetben, ha a jelen ügyhöz hasonlóan (lásd: fenti 43–46. pont) közölték azokat a kellően pontos információkat, amelyek alapján az érdekelt megfelelően ismertetheti az álláspontját azokról a tényekről, amelyeket az érintett intézmények a terhére rónak, a védelemhez való jog tiszteletben tartásának elve alapján ezen intézmények nem kötelesek önként biztosítani az ügy irataiban szereplő dokumentumokhoz való hozzáférést, mindez nem változtat azon, hogy az érdekelt fél kérelmére az említett intézmények kötelesek biztosítani az azokhoz a nem bizalmas jellegű adminisztratív dokumentumokhoz való hozzáférést, amelyek a szóban forgó intézkedésre vonatkoznak (lásd ebben az értelemben: 2009. október 14‑iBank Melli Iran kontra Tanács ítélet,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
,
97.
pont).
Ezenfelül a korlátozó intézkedésekkel már érintett személyekkel szembeni ezen intézkedéseket fenntartó jogi aktusok elfogadását megelőzően történő meghallgatáshoz való jog feltételezi, hogy a Tanács új bizonyítékokat vett figyelembe e személyekkel szemben (2014. március 12‑iAl Assad kontra Tanács ítélet,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
,
71.
pont).
A jelen esetben az ügy irataiból kitűnik, hogy 2009. február 5‑én egy ügyvéd kérelemmel fordult a Bizottsághoz, hozzáférést kérve az első felperes nevének a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett személyek listájára a 77/2009 rendelet értelmében való eredeti felvételét alátámasztó dokumentumokhoz. E kérelmet az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001. május 30‑i 1049/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2001. L 145., 43. o.
) alapján nyújtották be. 2009. március 5‑i levelével a Bizottság elismerte, hogy a kérelemmel kapcsolatos két dokumentum birtokában van. Konkrétan elismerte, hogy rendelkezik az „európai kapcsolattartók hálózatától” (COREU) származó két olyan dokumentummal, amelyek információkat tartalmaznak többek között az első felperes és a tulajdonában lévő társaságok nevének a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett személyek listájára való felvételéről. Ugyanakkor az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának harmadik francia bekezdése alapján – amely a nemzetközi kapcsolatok tekintetében a közérdek védelmére vonatkozik – megtagadta az e dokumentumokhoz való hozzáférést.
A 2009. március 9‑i levéllel „megerősítő kérelmet” nyújtottak be, ezúttal az első felperes és tizenhat társaság – köztük a második és harmadik felperes, valamint a Breco International – nevében. 2009. július 3‑i levelében a Bizottság ugyanazon indokra hivatkozva tagadta meg az említett dokumentumokhoz való hozzáférést, mint amelyre az eredeti megtagadást alapította.
Ezenkívül a 2012. június 6‑i levéllel az első felperes kérelemmel fordult a Tanácshoz, hozzáférést kérve a saját, illetve a tulajdonában lévő több társaság – köztük a második és a harmadik felperes, valamint a Breco International – nevének a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett személyek listájára való felvételével kapcsolatos információkhoz. Ezt a kérelmet a személyes adatok közösségi intézmények és szervek által történő feldolgozása tekintetében az egyének védelméről, valamint az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 2000. december 18‑i 45/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2001. L 8., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 26. kötet, 102. o.) alapján nyújtották be. 2012. szeptember 18‑i levelében a Tanács válaszképpen megküldött négy, a Főtitkársága által a tagállamok küldöttségeinek címzett dokumentumot. E dokumentumok lényegében az első három felperes és a Breco International személyazonosságára vonatkozó információkat tartalmaznak. A „Coreu CFSP/0053/09” című egyik dokumentum az első felperessel szembeni korlátozó intézkedések Amerikai Egyesült Államok szövetségi hatóságai általi előírására utal, amelynek indoka az a pénzügyi támogatás volt, amelyet az említett felperes a vállalkozásainak hálózatán keresztül a zimbabwei kormány részére nyújtott. E dokumentum megemlíti továbbá, hogy az első felperes kapcsolatban áll az említett kormány egyik miniszterével, valamint Zimbabwe elnökével, Robert Mugabéval.
Mindezekből kitűnik, hogy az első három felperes és a Breco International legkésőbb 2009. március 9‑én kérelemmel fordult a Bizottsághoz, hozzáférést kérve az első három felperes és a Breco International nevének a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett személyek listájára való felvételét alátámasztó elemekhez. Ugyanakkor a Bizottság, amely mind a 77/2009 rendelet – amely alapján a felperesek nevét eredetileg felvették a szóban forgó listákra –, mind a 173/2010 és a 174/2011 rendelet alkotója, nem tett eleget e kérelemnek.
Még ha azt feltételezzük is, hogy e mulasztás alkalmas volt arra, hogy az első három felperest megakadályozza abban, hogy ténylegesen kifejtsék az álláspontjukat az ezen intézmény által velük szemben elfogadott intézkedésről, még meg kell vizsgálni, hogy a jelen eset körülményeire tekintettel mindenesetre következmények nélküli szabálytalanságról van‑e szó, mivel e szabálytalanság hiányában sem tudták volna a felperesek jobban biztosítani a védelmüket (2014. február 4‑iSyrian Lebanese Commercial Bank kontra Tanács ítélet,
T‑174/12 és T‑80/13
,
EU:T:2014:52
,
146.
pont).
E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy elmondásuk szerint a felperesek 2009. február 19‑én a Freedom of Information Act 2000 (az információszabadságról szóló 2000. évi törvény) című törvénnyel összhangban kérelmet nyújtottak be a Foreign & Commonwealth Office‑hoz (FCO, Külügyi és Nemzetközösségi Hivatal, Egyesült Királyság), hozzáférést kérve az első három felperes és a Breco International nevének a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett személyek listájára való felvételével kapcsolatos dokumentumokhoz. E kérelemre válaszul 2009. június 2‑án az FCO átnyújtott egy 17 dokumentumot felsoroló listát, továbbá átadta két másik dokumentum másolatát, amelyek mindegyike nyilvánosan hozzáférhető. E dokumentumok között szerepel a Kongói Demokratikus Köztársaság természeti erőforrásainak és egyéb kincseinek illegális kiaknázásával foglalkozó szakértői csoport (a továbbiakban: „szakértői csoport”) által az Egyesült Nemzetek Szervezete Biztonsági Tanácsának égisze alatt készített, 2002. október 8‑i jelentés (a továbbiakban: 2002. október 8‑i jelentés), továbbá az első felperesre vonatkozó számos újságcikk és az érintett társaságokra vonatkozó információkra mutató több internetes hivatkozás.
Ráadásul a 2011/101 határozat és a 174/2011 rendelet elfogadását követően az első felperes 2011. november 4‑én újabb, e felperesnek a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett személyek listájára való felvételével kapcsolatos dokumentumokra vonatkozó kérelmet nyújtott be az FCO‑hoz. E kérelemre válaszul az FCO egy tizenöt dokumentumot – többek között a 2002. október 8‑i jelentést és számos újságcikket – tartalmazó listát adott át az első felperes számára.
Szintén rá kell mutatni arra, hogy amint arra a Tanács emlékeztet, 2009. január 27‑i levelével a Bizottság arról tájékoztatta az első felperest, hogy nevét felveszi a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett személyek listájára, majd a 2009. december 18‑i levélben felhívta az említett felperest az észrevételeinek és a törlés iránti esetleges kérelmének Tanácshoz való benyújtására. Ezenfelül az első felperes a Tanács valamennyi tagjához intézett 2009. október 26‑i és 2009. november 26‑i levelében, majd a 2010. január 21‑i és 2010. február 10‑i levelében kifejtette a saját, valamint a tulajdonában lévő társaságok nevének a szóban forgó listákra való felvételével kapcsolatos észrevételeit. 2010. február 16‑i levelében a Tanács cáfolta az első felperes érveit, többek között a szakértői csoport által az ENSZ égisze alatt készített, 2003. október 15‑i második jelentésből (a továbbiakban: 2003. október 15‑i jelentés) kitűnő elemekre hivatkozva. A Tanács tájékoztatta az első felperest arról, hogy a 2010/92 határozat értelmében fenntartja a szóban forgó listára való felvételeket. Erre a levélre az első felperes a 2010. április 19‑i levéllel válaszolt, amelyre a Tanács a 2010. június 7‑i levéllel adott választ. Végül a 2011. május 13‑i levéllel az első felperes az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselőjéhez nyújtotta be az észrevételeit, amelyekre 2011. június 29‑én kapott választ az Európai Külügyi Szolgálattól. Ráadásul az első felperes két, 2011. október 11‑i és 2011. november 3‑i levelére válaszul a Tanács a 2011. november 9‑i levelében emlékeztette az első felperest arra, hogy a korlátozó intézkedések felülvizsgálata céljából bármikor iratokkal alátámasztott kérelmet nyújthat be.
Először is, a fentiekből az következik, hogy az első három felperes és a Breco International az FCO révén számos olyan elemhez hozzáfért, amely a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett személyek listájára való felvételüket alátámasztó bizonyítékok és információk lényegét képezte. Ugyanis, egyrészt, a felperesek a keresetlevél 52.3 és 55. pontjában többször azt állítják, hogy az első három felperes és a Breco International nevét az Egyesült Királyság kezdeményezésére vették fel a szóban forgó listákra, és valószínűtlen, hogy a Tanács vagy a Bizottság az FCO által átadottakon túli információk birtokában lett volna. Másrészt, a Tanács rámutat arra, hogy a felperesek által az FCO‑tól beszerzett információk képezik a figyelembe vett elemek lényegét.
Másodszor, kitűnik, hogy miután hozzáfértek ezen információkhoz, az első három felperes és a Breco International állandó kapcsolatot épített ki és tartott fenn a Tanáccsal a nevüknek a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett személyek listájára való felvételével, illetve fenntartásával kapcsolatos érdemi kérdésekben.
E megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy az a körülmény, hogy a Bizottság nem közölte az első három felperessel a nevüknek a 314/2004 rendelet 6. cikkében említett személyek listájára való felvételét alátámasztó elemeket, nem vonta maga után a védelemhez való joguk megsértését. E mulasztás ugyanis nem akadályozta a felpereseket az érvelésük azt követő előadásában, hogy tudomást szereztek mindazon elemekről, amelyekről maguk is úgy vélik, hogy azok az – egyébiránt az említett felvétel teljes időtartama alatt változatlan – indokolás alátámasztása céljából az érintett intézmények által figyelembe vett információk lényegét képezik. Egyébiránt, tekintettel a fenti 20. pontban szereplő megfontolásokra, amelyekből kitűnik, hogy a negyedik felperes nem szerepelt a szóban forgó listákra felvett személyek között, nem állapítható meg ez utóbbi személy védelemhez való jogának megsértése.
[omissis]

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
John Arnold Bredenkamp, az Echo Delta (Holdings) PCC Ltd, a Scottlee Holdings (Private), Ltd és a Fodya (Private) Ltd viselik az Európai Unió Tanácsa és az Európai Bizottság részéről felmerült költségeket.

Gratsias
Kancheva
Wetter
Kihirdetve Luxembourgban, a 2016. július 21‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.
(
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.