CELEX: 62019CJ0699
Recurs
Concurență
Înțelegeri
Unități de disc optic
Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992
Încălcare unică și continuă
Noțiune
Acorduri coluzive privind cereri de ofertă referitoare la unități de disc optic pentru laptopuri și computere desktop organizate de doi fabricanți de computere

Prin recursul formulat, Quanta Storage Inc. (denumită în continuare „recurenta”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 12 iulie 2019, Quanta Storage/Comisia (
T‑772/15
, denumită în continuare hotărârea atacată,
EU:T:2019:519
), prin care acesta a respins acțiunea acesteia având ca obiect, cu titlu principal, anularea în parte a Deciziei C(2015) 7135 final a Comisiei din 21 octombrie 2015 privind o procedură de aplicare a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul AT.39639 – Unități de disc optic) (denumită în continuare „decizia în litigiu”) în măsura în care o vizează pe aceasta și, cu titlu subsidiar, reducerea cuantumului amenzii aplicate acesteia.
Cadrul juridic
Potrivit articolului 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 și 102 TFUE] (
JO 2003, L 1, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269):
„(2)   Comisia [Europeană] poate aplica, prin decizie, amenzi asupra întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi atunci când, în mod intenționat sau din neglijență, acestea:
(a)
încalcă articolul [101 sau 102 TFUE] sau
(b)
contravin unei decizii care dispune măsuri provizorii în temeiul articolului 8 sau
(c)
nu respectă un angajament care devine obligatoriu printr‑o decizie în temeiul articolului 9.
[…]
Dacă încălcarea săvârșită de o asociație privește activitățile membrilor săi, amenda nu depășește 10 % din suma cifrelor de afaceri totale ale fiecărui membru activ pe piața afectată de încălcarea săvârșită de asociație.
(3)   La stabilirea valorii amenzii, se iau în considerare atât gravitatea, cât și durata încălcării.”
Articolul 27 alineatele (1) și (2) din acest regulament prevede:
„(1)   Înainte de adoptarea deciziilor prevăzute la articolele 7, 8, 23 și la articolul 24 alineatul (2), Comisia acordă întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi care fac obiectul procedurilor desfășurate de Comisie ocazia de a‑și exprima punctul de vedere cu privire la obiecțiunile formulate de Comisie. Comisia își fundamentează deciziile doar pe obiecțiunile asupra cărora părțile în cauză au putut prezenta comentarii. Autorii plângerii sunt implicați îndeaproape în proceduri.
(2)   Drepturile la apărare ale părților în cauză sunt pe deplin garantate în cadrul procedurilor. Acestea au dreptul de acces la dosarul Comisiei, sub rezerva interesului legitim al întreprinderilor de a‑și proteja secretele de afaceri. Dreptul de acces la dosar nu include accesul la informațiile confidențiale și documentele interne ale Comisiei sau ale autorităților de concurență ale statelor membre. În special, dreptul de acces nu include accesul la corespondența dintre Comisie și autoritățile de concurență ale statelor membre sau dintre acestea din urmă, inclusiv la documentele întocmite în temeiul articolelor 11 și 14. Nicio dispoziție din prezentul alineat nu împiedică Comisia să divulge și să utilizeze informațiile necesare pentru a dovedi o încălcare.”
Articolul 31 din regulamentul menționat are următorul cuprins:
„Curtea de Justiție are [competență deplină] cu privire la acțiunile introduse împotriva deciziilor prin care Comisia stabilește o amendă sau o penalitate cu titlu cominatoriu. Curtea de Justiție poate elimina, reduce sau mări amenda sau penalitatea cu titlu cominatoriu aplicată.”
În ceea ce privește calculul amenzilor, punctele 6 și 13 din Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 (
JO 2006, C 210, p. 2
, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264) prevăd:
„(6)   […] [C]ombinarea valorii vânzărilor care au legătură cu încălcarea și cu durata acesteia este considerată o valoare de înlocuire adecvată pentru a reflecta importanța economică a încălcării, precum și ponderea relativă a fiecărei întreprinderi participante la încălcare. Referirea la acești indicatori oferă o bună imagine asupra valorii aproximative a amenzii și nu ar trebui să fie considerată drept bază a unei metode de calcul automat și aritmetic.
[…]
(13)   Pentru a determina cuantumul de bază al amenzii care urmează să fie aplicată, Comisia utilizează valoarea vânzărilor de bunuri sau servicii, realizate de întreprindere, care au legătură directă sau indirectă cu încălcarea, în sectorul geografic relevant din teritoriul [Spațiului Economic European (SEE)]. […]”
Istoricul cauzei și decizia în litigiu
Istoricul cauzei, care figurează la punctele 1-32 din hotărârea atacată, poate fi rezumat, pentru necesitățile prezentei cauze, după cum urmează.
Quanta Storage activează în sectorul dispozitivelor informatice de stocare și desfășoară activități de cercetare și dezvoltare, de proiectare, de fabricare și de furnizare de unități de disc optic (denumite în continuare „ODD”). Aceasta a fost înființată în luna februarie 1999. Este o societate pe acțiuni cotată la Bursa din Taipei, din Taiwan (Republica Chineză).
Încălcarea în discuție privește ODD utilizate în special în computerele personale (computere desktop și laptopuri) produse de Dell Inc. și de Hewlett Packard (denumită în continuare „HP”).
Dell și HP sunt principalele două fabricante de produse de origine pe piața mondială a computerelor personale. Ambele societăți utilizează proceduri de cerere de ofertă standard la nivel mondial care implică în special negocieri trimestriale privind un preț la nivel mondial și pe baza volumelor de achiziții globale cu un număr limitat de furnizori de ODD preselectați.
Procedurile de cerere de ofertă cuprindeau cereri de deviz, cereri de deviz electronice, negocieri online, licitații electronice și negocieri bilaterale (offline). La încheierea unei cereri de ofertă, clienții atribuie volume furnizorilor de ODD participanți în funcție de prețurile pe care le solicită.
La 14 ianuarie 2009, Comisia a primit o cerere de imunitate în temeiul Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri (
JO 2006, C 298, p. 17
, Ediție specială, 08/vol. 5, p. 3), introdusă de Koninklijke Philips NV (denumită în continuare „Philips”). La 29 ianuarie și la 2 martie 2009, această cerere a fost completată pentru a include, alături de Philips, societățile Lite‑On IT Corporation și întreprinderea lor comună, Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation (denumită în continuare „PLDS”).
La 30 iunie 2009, Comisia a acordat imunitate condiționată în favoarea Philips, Lite‑On IT și PLDS.
La 18 iulie 2012, Comisia a adresat o comunicare privind obiecțiunile către treisprezece furnizori de ODD, printre care și recurenta (denumită în continuare „comunicarea privind obiecțiunile”), în care a arătat că aceștia încălcaseră articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 (
JO 1994, L 1, p. 3
, denumit în continuare „Acordul privind SEE”) prin participarea la o înțelegere privind ODD între 5 februarie 2004 și 29 iunie 2009 constând în coordonarea comportamentului lor în legătură cu cererile de ofertă organizate de doi fabricanți de computere, respectiv Dell și HP.
La 26 octombrie 2012, drept răspuns la comunicarea privind obiecțiunile, recurenta a prezentat observații scrise. La 29 și la 30 noiembrie 2012 a avut loc o audiere la care au asistat toți destinatarii comunicării privind obiecțiunile.
Miercuri, 21 octombrie 2015, Comisia a adoptat decizia în litigiu.
În aceasta, Comisia a considerat că participanții la înțelegere și‑au coordonat comportamentul concurențial cel puțin de la 23 iunie 2004 până la 25 noiembrie 2008. Ea a precizat că această coordonare s‑a realizat prin intermediul unei rețele de contacte bilaterale paralele. Aceasta a arătat că participanții la înțelegere urmăreau să își adapteze volumele de pe piață și să se asigure că prețurile rămân la niveluri mai mari decât ar fi fost în absența acestor contacte bilaterale.
Comisia a precizat în decizia atacată că coordonarea dintre participanții la înțelegere viza conturile de clienți ale Dell și HP. Potrivit Comisiei, în plus față de negocierile bilaterale cu furnizorii lor de ODD, Dell și HP aplicau proceduri de cerere de ofertă standardizate, care aveau loc cel puțin trimestrial. Aceasta a arătat că membrii înțelegerii au utilizat rețeaua lor de contacte bilaterale pentru manipularea acestor proceduri de cerere de ofertă, contracarând astfel încercările clienților lor de a stimula concurența la nivelul prețurilor.
Potrivit Comisiei, schimburile periodice de informații au permis membrilor înțelegerii în special să cunoască foarte în detaliu intențiile concurenților lor înainte chiar de a se angaja în procedura de cerere de ofertă și, prin urmare, să își stabilească strategia concurențială.
Comisia a adăugat că, la intervale regulate, membrii înțelegerii făceau schimb de informații cu privire la prețurile pentru conturile clienților individuali, ca și de informații fără legătură cu prețurile precum producția existentă și capacitatea de furnizare, situația stocurilor, situația calificării, momentul introducerii de noi produse sau de îmbunătățiri. Ea a arătat că, în plus, furnizorii de ODD supravegheau rezultatele finale ale procedurilor de ofertare închise, respectiv clasificarea, prețul și volumul obținute.
De asemenea, Comisia a arătat că, având în vedere că furnizorii trebuiau să își păstreze contactele secrete față de clienți, aceștia utilizau, pentru a se contacta, mijloacele pe care le considerau suficient de adecvate pentru atingerea rezultatului dorit. Ea a precizat că, de altfel, o tentativă de a convoca o reuniune pentru organizarea de reuniuni multilaterale regulate între acești furnizori a eșuat în anul 2003, după ce a fost dezvăluită unui client. Potrivit Comisiei, în locul acestor reuniuni, au existat contacte bilaterale, în principal sub formă de apeluri telefonice și, uneori, de mesaje electronice, inclusiv pe adresele de e‑mail private și pe serviciile de mesagerie instantanee, sau în cadrul unor reuniuni, în special la nivelul administratorilor de conturi globale.
Comisia a constatat că participanții la înțelegere se contactau regulat, iar contactele, în principal prin telefon, deveneau mai frecvente la momentul efectuării procedurilor de cerere de ofertă, în timpul cărora interveneau mai multe apeluri pe zi între anumite perechi de participanți la înțelegere. Comisia a precizat că, în general, contactele între anumite perechi de participanți la înțelegere erau semnificativ mai numeroase decât între altele.
În ceea ce privește calculul cuantumului amenzii aplicate recurentei, Comisia s‑a întemeiat pe Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003.
Mai întâi, pentru a determina cuantumul de bază al amenzii, Comisia a considerat că, având în vedere diferențele semnificative dintre duratele participărilor furnizorilor de ODD la înțelegere și pentru a reflecta mai bine impactul real al înțelegerii, este adecvat să se recurgă la o medie anuală calculată pe baza valorii reale a vânzărilor realizate de întreprinderile vizate în cursul lunilor calendaristice complete de participare a acestora la încălcare.
Astfel, Comisia a explicat că valoarea vânzărilor a fost calculată pe baza vânzărilor de ODD destinate computerelor personale și facturate entităților HP și Dell situate în SEE.
Comisia a precizat că, în ceea ce privește recurenta, vânzările anuale luate în considerare includeau și vânzările de ODD către Sony Optiarc Inc., destinate laptopurilor și computerelor desktop ale HP și Dell.
Comisia a stabilit de asemenea că, dat fiind că comportamentul anticoncurențial față de HP a început mai târziu și pentru a ține seama de evoluția înțelegerii, va calcula valoarea respectivă a vânzărilor separat pentru HP și pentru Dell și că va aplica doi coeficienți de multiplicare în funcție de durată.
În continuare, Comisia a decis că, din moment ce acordurile de coordonare a prețurilor se numărau, prin însăși natura lor, printre cele mai grave încălcări ale articolului 101 TFUE și ale articolului 53 din Acordul privind SEE, iar înțelegerea privea cel puțin SEE, procentajul aplicat în funcție de gravitatea încălcării în speță va fi de 16 % pentru toți destinatarii deciziei atacate.
În fine, Comisia a arătat că, având în vedere circumstanțele speței, a decis să adauge un cuantum de 16 % în scop de descurajare.
Dispozitivul deciziei atacate, în măsura în care o vizează pe recurentă, are următorul cuprins:
„Articolul 1
Următoarele întreprinderi au încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea, în perioadele indicate, la o încălcare unică și continuă, constând în mai multe încălcări distincte, în sectorul unităților de disc optic care acoperă întreg teritoriul SEE și care a constat în acorduri de coordonare a prețurilor:
[…]
(h)
[recurenta], de la 14 februarie 2008 la 28 octombrie 2008, pentru coordonarea sa față de Dell și HP;
Articolul 2
Pentru încălcarea menționată la articolul 1 se aplică următoarele amenzi:
[…]
(h)
[recurenta]: 7146000 de euro.”
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 29 decembrie 2015, recurenta a introdus o acțiune având ca obiect, cu titlu principal, anularea deciziei în litigiu în măsura în care o vizează și, cu titlu subsidiar, reducerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată.
În susținerea acțiunii, recurenta a invocat cinci motive. Aceste motive sunt întemeiate, primul, pe o încălcare a dreptului la apărare, a obligației de motivare și a dreptului la bună administrare, al doilea, pe o eroare vădită de drept și pe o încălcare a obligației de motivare din cauza neconcordanței dintre dispozitivul deciziei în litigiu și raționamentul Comisiei cu privire la durata încălcării în ceea ce privește HP, al treilea, pe lipsa de probe și pe o motivare insuficientă în ceea ce privește participarea recurentei la încălcarea unică și continuă, al patrulea, pe necompetența Comisiei de a aplica articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE și, al cincilea, pe erori de fapt și de drept în calcularea cuantumului amenzii și pe încălcarea obligației de motivare.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins aceste motive și, prin urmare, acțiunea respectivă în totalitate.
Concluziile părților
Prin recursul formulat, recurenta solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
anularea deciziei în litigiu în măsura în care o privește;
–
în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată;
–
cu titlu subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului și
–
obligarea Comisiei la plata tuturor cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea recurentei la plata tuturor cheltuielilor de judecată efectuate în cadrul prezentei proceduri.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului, recurenta invocă cinci motive, care privesc în esență aprecierea de către Tribunal, în primul rând, a constatării Comisiei potrivit căreia încălcarea unică și continuă pe care aceasta a reproșat‑o recurentei era compusă din mai multe încălcări distincte, în al doilea rând, a anumitor elemente de probă care ar fi fost denaturate, în al treilea rând, a duratei participării sale la această încălcare, în al patrulea rând, a susținerii că avea cunoștință despre încălcarea menționată și, în al cincilea rând, a cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată.
Cu privire la primul motiv
Argumentele părților
Prin intermediul primului motiv, recurenta reproșează Tribunalului că nu a aplicat, la punctele 58-72 din hotărârea atacată, criteriul juridic pertinent și că a denaturat elemente de probă atunci când a respins motivul său de anulare întemeiat pe încălcarea dreptului său la apărare, pe care Comisia l‑ar fi încălcat atunci când a constatat, în decizia în litigiu, pe lângă o încălcare unică și continuă, mai multe încălcări distincte pe care nu le‑a calificat ca atare în comunicarea privind obiecțiunile.
Recurenta amintește caracterul fundamental al principiului respectării dreptului la apărare, care se aplică în orice procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni, în special a unor amenzi sau penalități cu titlu cominatoriu. În materie de concurență, acest principiu ar impune în special ca o comunicare privind obiecțiunile adresată de Comisie unei întreprinderi căreia intenționează să îi aplice o sancțiune să conțină un anumit număr de elemente esențiale, precum faptele reproșate, calificarea juridică a acestora și elementele de probă pe care se întemeiază Comisia, pentru ca respectiva întreprindere să poată să își valorifice în mod util argumentele în cadrul procedurii administrative inițiate împotriva sa.
Or, jurisprudența citată de Tribunal la punctele 62 și 63 din hotărârea atacată nu ar putea fi conciliată nici cu articolul 6 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, nici cu articolul 41 alineatele (1) și (2) și cu articolul 48 alineatele (1) și (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Astfel, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că dreptul la apărare al recurentei fusese respectat, deși, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia nu ar fi calificat drept încălcări distincte elementele pe care le‑ar fi calificat ca atare în dispozitivul deciziei în litigiu. În plus, diferitele combinații ale contactelor anticoncurențiale menționate în această comunicare privind obiecțiunile ar fi putut determina numeroase încălcări.
Această situație s‑ar regăsi în speță și în cazul în care Comisia și‑ar fi întemeiat decizia în litigiu pe numai cinci contacte. În ceea ce privește, de exemplu, contactul nr. 5, recurenta susține că acesta nu poate constitui în sine o încălcare a articolului 101 TFUE. În schimb, acesta ar putea fi calificat ca atare în coroborare cu alte contacte. Situația ar fi aceeași pentru toate combinațiile de contacte anticoncurențiale care includ acest contact.
Astfel, deși faptele și elementele de probă ar fi fost expuse în comunicarea privind obiecțiunile, calificarea acestor elemente de probă nu ar fi fost expusă. Or, lipsa unei astfel de calificări în comunicarea privind obiecțiunile ar fi condus la o încălcare a dreptului la apărare al recurentei, ceea ce Tribunalul ar fi omis să recunoască.
Tribunalul ar fi săvârșit de asemenea o eroare de drept prin limitarea controlului său doar la contactele care erau menționate în decizia în litigiu. Potrivit recurentei, chiar în ipoteza în care comunicarea privind obiecțiunile ar fi indicat că fiecare combinație de contacte constituia o încălcare, i‑ar fi fost imposibil să trateze fiecare dintre aceste combinații fără a cunoaște calificarea exactă reținută de Comisie. În plus, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că comunicarea privind obiecțiunile indicase recurentei că Comisia considerase orice combinație de contacte bilaterale ca fiind încălcări distincte.
În ceea ce privește denaturarea faptelor, recurenta arată că Tribunalul a considerat că considerentele (301), (308), (353) și (354) ale comunicării privind obiecțiunile făceau referire la o serie de acorduri și de practici concertate și că, prin urmare, recurenta fusese informată cu privire la intenția Comisiei de a constata încălcări distincte. Cu toate acestea, Tribunalul nu ar fi ținut seama de prima teză a considerentului (353) al comunicării privind obiecțiunile, care ar preciza în mod clar că Comisia considera că nu a existat decât o singură încălcare unică și continuă.
Comisia consideră, cu titlu introductiv, că acest motiv este inoperant. Aceasta subliniază că Tribunalul a confirmat constatarea sa potrivit căreia recurenta participase la o încălcare unică și continuă între 14 februarie 2008 și 28 octombrie 2008. Prin urmare, argumentele recurentei referitoare la constatarea incidentă a Comisiei potrivit căreia această încălcare unică și continuă ar fi constituită din mai multe încălcări distincte ar fi inoperante, dat fiind că acestea nu pot avea efecte asupra dispozitivului hotărârii atacate.
În orice caz, Comisia susține că aceste argumente sunt nefondate.
În primul rând, recurenta ar denatura hotărârea atacată susținând că Tribunalul ar fi considerat în aceasta că reiese din jurisprudență că drepturile procedurale ale unei părți nu se aplică dacă aceasta a formulat observații cu privire la ceea ce i‑a fost prezentat. Dimpotrivă, Tribunalul ar fi rezumat în mod corect, la punctele 60-63 din această hotărâre, principiile aplicabile în ceea ce privește dreptul de a fi ascultat.
În al doilea rând, argumentul recurentei întemeiat pe o denaturare vădită a comunicării privind obiecțiunile, la punctul 65 din hotărârea atacată, ar trebui respins. Astfel, aceasta ar fi fost audiată, în cursul procedurii administrative, cu privire la afirmația potrivit căreia comportamentul său constituia nu numai o încălcare unică și continuă, ci și o serie de încălcări distincte. Pe de o parte, Tribunalul ar fi considerat în mod întemeiat, la punctele 66 și 67 din această hotărâre, că unele contacte anticoncurențiale pot constitui în același timp încălcări distincte și, considerate împreună, pot fi calificate și drept încălcare unică și continuă. Această concluzie este conformă cu jurisprudența Curții. Pe de altă parte, contrar celor afirmate de recurentă, comunicarea privind obiecțiunile ar fi menționat într‑adevăr o serie de încălcări cu mai multe ocurențe.
În al treilea rând, contrar susținerilor recurentei, Tribunalul ar fi răspuns, la punctele 68-70 din hotărârea atacată, la argumentul său potrivit căruia diferitele combinații ale contactelor invocate în comunicarea privind obiecțiunile ar fi determinat un număr ridicat de încălcări posibile. Pe de o parte, acesta ar fi constatat că numărul de contacte în care era implicată recurenta era limitat. Această constatare de natură factuală nu poate fi contestată în stadiul recursului. Pe de altă parte, Tribunalul ar fi constatat de asemenea că, în orice caz, recurenta era în măsură să se apere în ceea ce privea ansamblul contactelor bilaterale invocate și că ea ar fi utilizat această posibilitate, astfel încât nu poate pretinde că i‑a fost încălcat dreptul la apărare.
În al patrulea rând, recurenta ar denatura decizia în litigiu prin faptul că susține că natura anticoncurențială a contactului nr. 5 nu ar depinde decât de contactul nr. 1. Pe lângă faptul că această interpretare ar face abstracție de substanța considerentelor (257)-(259) ale acestei decizii, Tribunalul ar fi concluzionat în mod întemeiat, la punctele 68-70 din hotărârea atacată, că recurenta avusese ocazia să conteste natura anticoncurențială atât a contactului nr. 1, cât și a contactului nr. 5.
În al cincilea rând, recurenta ar interpreta în mod eronat punctele 70 și 71 din hotărârea atacată. În aceasta, Tribunalul nu ar fi afirmat că dreptul la apărare s‑ar aplica numai atunci când o întreprindere a efectuat un număr limitat de contacte bilaterale. Acesta s‑ar fi mulțumit doar să arate, cu titlu suplimentar, la punctul 71 din această hotărâre, că Comisia nu poate fi considerată răspunzătoare pentru numărul eventual ridicat de contacte bilaterale al căror autor ar fi recurenta.
Aprecierea Curții
Prin intermediul primului motiv, recurenta reproșează Tribunalului că a săvârșit, la punctele 58-72 din hotărârea atacată, o eroare de drept și că a denaturat elemente de probă atunci când a statuat că Comisia nu îi încălcase dreptul la apărare prin faptul că a constatat, în decizia în litigiu, pe lângă o încălcare unică și continuă, mai multe încălcări distincte pe care nu le calificase ca atare în comunicarea privind obiecțiunile.
În această privință, trebuie arătat că, la articolul 1 litera (h) din decizia în litigiu, Comisia a constatat în esență, pe de o parte, existența unei încălcări unice și continue și, pe de altă parte, existența „mai multor încălcări distincte” care compun această încălcare.
În acest context, trebuie arătat de asemenea că primul motiv urmărește să conteste numai aprecierea de către Tribunal a acestei a doua constatări privitoare la existența mai multor încălcări distincte. În schimb, acest motiv nu privește aprecierea acestuia cu privire la concluzia care figurează în această dispoziție, potrivit căreia recurenta a participat la o încălcare unică și continuă.
În consecință, contrar celor susținute de Comisie, în măsura în care, în speță, aceasta din urmă a întemeiat decizia în litigiu pe două constatări distincte ale încălcării, respectivul motiv nu poate fi respins de la bun început ca inoperant.
În vederea examinării aceluiași motiv, trebuie amintit cu titlu introductiv că reiese dintr‑o jurisprudență constantă că o încălcare a articolului 101 alineatul (1) TFUE poate rezulta nu numai dintr‑un act izolat, ci și dintr‑o serie de acte sau dintr‑un comportament continuu, chiar și în cazul în care unu sau mai multe elemente ale acestei serii de acte sau ale acestui comportament continuu ar putea constitui de asemenea, în sine și privite izolat, o încălcare a dispoziției menționate. Astfel, în ipoteza în care diferitele comportamente se înscriu într‑un „plan de ansamblu”, în considerarea obiectului identic al acestora care constă în denaturarea concurenței în cadrul pieței interne, Comisia are dreptul să stabilească răspunderea pentru aceste comportamente în funcție de participarea la încălcare privită în ansamblul său (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
O întreprindere care a participat la o asemenea încălcare unică și continuă prin comportamente proprii, care intrau în sfera de aplicare a noțiunilor de „acord” sau de „practică concertată” având un obiect anticoncurențial în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE și care aveau drept scop să contribuie la realizarea încălcării în ansamblul său, poate fi de asemenea răspunzătoare, pentru toată perioada participării sale la încălcarea menționată, pentru comportamentele altor întreprinderi în cadrul acestei încălcări (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punctul
și jurisprudența citată).
Astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 59 din concluzii, participarea unei întreprinderi la o încălcare unică și continuă nu impune participarea sa directă la toate comportamentele anticoncurențiale care compun această încălcare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 octombrie 2020, Silver Plastics și Johannes Reifenhäuser/Comisia,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În lumina acestor principii trebuie analizat primul motiv.
Recurenta reproșează Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept, la punctele 58-72 din hotărârea atacată, respingând argumentul său potrivit căruia Comisia i‑a încălcat dreptul la apărare, reproșându‑i, pentru prima dată în decizia în litigiu, pe lângă participarea sa la o încălcare unică și continuă, o participare la mai multe încălcări distincte care alcătuiau această încălcare unică și continuă.
Trebuie amintit că noțiunea de „încălcare unică și continuă” presupune un ansamblu de comportamente care ar putea constitui de asemenea, în sine, o încălcare a articolului 101 alineatul (1) TFUE. Deși un ansamblu de comportamente poate fi calificat, în condițiile enunțate la punctele 54 și 55 din prezenta hotărâre, drept încălcare unică și continuă, nu se poate deduce că fiecare dintre aceste comportamente trebuie, în sine și privit izolat, să fie în mod necesar calificat drept încălcare distinctă de această dispoziție. Astfel, în acest scop, Comisia trebuie să identifice și să califice ca atare fiecare dintre comportamentele menționate și să facă ulterior dovada implicării întreprinderii în cauză căreia îi sunt imputate.
În acest sens, Curtea a statuat deja că o decizie a Comisiei prin care aceasta califică o înțelegere globală drept încălcare unică și continuă poate fi divizată numai dacă, pe de o parte, întreprinderea respectivă a fost în măsură, în cursul procedurii administrative, să înțeleagă că îi era de asemenea imputat fiecare dintre comportamentele care o compun și, prin urmare, să se apere cu privire la acest aspect și dacă, pe de altă parte, această decizie este suficient de clară în această privință (a se vedea prin analogie Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punctul
).
Potrivit unei jurisprudențe constante, respectarea dreptului la apărare în orice procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni, în special a unor amenzi sau penalități cu titlu cominatoriu, constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii, care trebuie respectat pe deplin de Comisie (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 martie 2015, Comisia și alții/Versalis și alții,
C‑93/13 P și C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În această privință, astfel cum a amintit în mod corect Tribunalul la punctul 60 din hotărârea atacată, Regulamentul nr. 1/2003 prevede trimiterea către părți a unei comunicări privind obiecțiunile care trebuie să prevadă, în mod clar, toate elementele esențiale pe care se bazează Comisia în acest stadiu al procedurii. O astfel de comunicare privind obiecțiunile constituie garanția procedurală care aplică principiul fundamental de drept al Uniunii ce impune respectarea dreptului la apărare în orice procedură susceptibilă să conducă la pronunțarea unei sancțiuni. Acest principiu impune în special ca o comunicare privind obiecțiunile adresată de Comisie unei întreprinderi căreia intenționează să îi aplice o sancțiune pentru încălcarea normelor de concurență să conțină elementele esențiale reținute în privința acestei întreprinderi, precum faptele reproșate, calificarea acestora și elementele de probă pe care se întemeiază Comisia, pentru ca respectiva întreprindere să fie în măsură să își valorifice în mod util argumentele în cadrul procedurii administrative inițiate împotriva sa (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 septembrie 2009, Papierfabrik August Koehler AG și alții/Comisia,
C‑322/07 P, C‑327/07 P și C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
Desigur, astfel cum a amintit domnul avocat general la punctul 88 din concluzii, Comisiei îi este permis să precizeze, în decizia sa finală, o calificare juridică a faptelor pe care le‑a reținut cu titlu provizoriu în comunicarea privind obiecțiunile, ținând seama de elementele care rezultă din procedura administrativă, fie pentru a renunța la obiecțiunile care s‑ar fi dovedit neîntemeiate, fie pentru a‑și rectifica și a‑și completa argumentația atât în fapt, cât și în drept în susținerea obiecțiunilor pe care le reține (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 decembrie 2013, SNIA/Comisia,
C‑448/11 P
, nepublicată,
EU:C:2013:801
, punctele
-
). Totuși, aceasta presupune că, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia trebuie să enunțe orice calificare juridică a faptelor pe care intenționează să le rețină în decizia sa finală.
Rezultă că dreptul la apărare al întreprinderii în cauză nu este încălcat ca urmare a unei neconcordanțe între comunicarea privind obiecțiunile și decizia finală decât cu condiția ca o obiecțiune reținută în aceasta din urmă să nu fi fost expusă în comunicarea privind obiecțiunile sau să nu fi fost expusă într‑un mod suficient pentru a permite destinatarilor acestei comunicări să își susțină în mod util argumentele în cadrul procedurii inițiate în privința lor.
Rezultă că, atunci când Comisia are intenția să impute destinatarilor unei comunicări privind obiecțiunile nu numai o încălcare unică și continuă, ci și fiecare dintre comportamentele care constituie această încălcare, considerate separat ca încălcări distincte, respectarea dreptului la apărare al acestor destinatari impune ca, în comunicarea menționată, Comisia să expună elementele necesare pentru a le permite să înțeleagă că Comisia le urmărește atât în temeiul respectivei încălcări unice și continue, cât și al fiecăreia dintre aceste încălcări distincte.
La punctele 60-63 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit în mod întemeiat principiile referitoare la respectarea dreptului la apărare în cadrul unei proceduri prin care se urmărește constatarea unei încălcări a articolului 101 alineatul (1) TFUE. Tribunalul a precizat de asemenea în mod întemeiat, la punctul 62 din această hotărâre, că o încălcare a dreptului la apărare va trebui constatată numai dacă decizia finală stabilește în sarcina întreprinderilor în cauză încălcări diferite de cele menționate în comunicarea privind obiecțiunile sau reține fapte diferite.
În schimb, recurenta nu poate invoca faptul că Tribunalul a considerat, la punctul 63 din hotărârea atacată, făcând trimitere la Hotărârea din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P‑C‑252/99 P și C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
), că nu este necesar să se constate o încălcare a dreptului la apărare atunci când pretinsele diferențe dintre comunicarea privind obiecțiunile și decizia finală nu privesc comportamente diferite de cele cu privire la care întreprinderile în cauză furnizaseră deja explicații și care, în consecință, nu constituie un motiv nou.
Astfel, o asemenea considerație se întemeiază pe premisa că Comisia a indicat în mod clar, pe de o parte, intenția sa de a califica drept încălcare distinctă fiecare comportament sau combinație de comportamente în cauză, privită în mod izolat, și, pe de altă parte, întreprinderea căreia i le imputa.
Or, la punctul 65 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat, desigur, că numeroase elemente prezentate în comunicarea privind obiecțiunile indicau faptul că Comisia considera că înțelegerea era constituită din diferite acorduri. Cu toate acestea, Tribunalul nu putea deduce din aceste considerații generale și nici măcar din contactele bilaterale identificate în această comunicare privind obiecțiunile și menționate la punctul 69 din această hotărâre că Comisia prezentase în mod clar în aceasta elementele necesare pentru a permite recurentei să înțeleagă că, pe lângă o încălcare unică și continuă, Comisia avea de asemenea intenția de a‑i imputa ca încălcări distincte fiecare dintre comportamentele sau combinațiile de comportamente la care recurenta participase direct, privite izolat.
Procedând astfel, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept. Astfel, confundând de altfel implicit noțiunea de „comportament” și pe cea de „încălcare”, recurenta nu putea înțelege, în lipsa oricărei indicații clare în comunicarea privind obiecțiunile, că Comisia intenționa să o investigheze nu numai în temeiul încălcării unice și continue invocate în această comunicare, ci și în cadrul mai multor încălcări distincte constituite din diferitele contacte bilaterale menționate în aceasta din urmă.
Rezultă că Tribunalul nu putea, fără a săvârși o eroare de drept, să statueze că Comisia nu încălcase dreptul la apărare al recurentei, din moment ce comunicarea privind obiecțiunile nu conținea elementele esențiale reținute împotriva sa în ceea ce privește aceste încălcări distincte, în special calificarea avută în vedere a comportamentelor sau a combinațiilor de comportamente care îi erau imputate.
Prin urmare, primul motiv trebuie admis.
Cu privire la al doilea motiv
Argumentele părților
Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurenta reproșează Tribunalului că, la punctele 104-107 și 113-115 din hotărârea atacată, a denaturat probele pe care le‑a prezentat în cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv al acțiunii sale în anulare, care priveau respectarea dreptului la apărare și a dreptului la bună administrare. Mai precis, recurenta reproșează Tribunalului că a denaturat sensul clar al punctului 13 din răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile, care nu menționa decât contacte între aceasta și Philips, precum și Sony Optiarc, al căror furnizor era recurenta, concluzionând că aceste contacte demonstrau că aceasta din urmă se afla în contact direct cu concurenții săi.
În primul rând, prin faptul că a constatat, la punctele 104-107 din hotărârea atacată, că Comisia nu a încălcat dreptul la apărare al recurentei, Tribunalul ar fi inversat sarcina probei.
În al doilea rând, în ceea ce privește încălcarea dreptului la bună administrare, Tribunalul ar fi considerat în mod nejustificat că, refuzând să solicite HP și Dell să furnizeze informații cu privire la transparența pieței, Comisia nu a încălcat acest drept.
În această privință, din cuprinsul punctelor 113 și 114 din hotărârea atacată ar reieși că Tribunalul ar fi interpretat în mod eronat declarațiile recurentei în sensul că aceasta ar recunoaște contacte ilicite cu concurenți, deși era vorba doar despre contacte între un furnizor și clienții săi. Denaturarea sensului clar al acestor declarații ar fi determinat Tribunalul să concluzioneze în mod eronat că nu era necesar ca Comisia să solicite HP și Dell să prezinte anumite documente.
Comisia consideră că al doilea motiv este inoperant și nefondat.
Aprecierea Curții
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, Curtea respinge de la bun început criticile îndreptate împotriva motivelor neesențiale ale unei hotărâri a Tribunalului, întrucât acestea nu pot determina anularea acesteia (Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Sumitomo Metal Industries și Nippon Steel/Comisia,
C‑403/04 P și C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Or, trebuie arătat că denaturările elementelor de probă invocate de recurentă nu privesc decât aspecte care nu se întemeiază în mod direct pe concluziile enunțate la punctele 107 și 115 din hotărârea atacată.
Astfel, pe de o parte, elementele de probă menționate la punctele 104-106 din această hotărâre se adaugă la alte trei elemente de probă, prezentate la punctele 96, 100 și 103 din hotărârea menționată, care sunt suficiente pentru a întemeia constatarea care figurează la punctul 107 din aceeași hotărâre. Pe de altă parte, nici partea contestată de la punctul 113 din hotărârea atacată nu este necesară pentru a susține concluziile enunțate la punctele 114 și 115 din această hotărâre. Acest punct 113 începe cu o constatare de fapt necontestată, care este suficientă în sine pentru a susține aceste concluzii. Această constatare privește faptul că recurenta a luat parte la contacte directe în cursul cărora participanții la înțelegere au schimbat informații privind prețurile. Acest lucru este suficient pentru a justifica faptul că Tribunalul a concluzionat că nu este necesar ca Comisia să solicite Dell și HP să prezinte documente prin care ar fi informat furnizorii de ODD cu privire la prețurile concurenților lor. Eventuala denaturare a unui element de probă în a doua parte a punctului 113 menționat ar fi lipsită de incidență asupra concluziilor menționate, enunțate la punctele 114 și 115 din hotărârea menționată.
Al doilea argument al recurentei trebuie, așadar, să fie înlăturat ca inoperant.
Cu privire la al treilea motiv
Argumentele părților
Prin intermediul celui de al treilea motiv, recurenta reproșează Tribunalului că și‑a încălcat obligația de motivare sau că nu a aplicat criteriul juridic corect respingând al doilea motiv al acțiunii sale în anulare, întemeiat pe o contradicție între motivarea deciziei în litigiu și dispozitivul acesteia.
Potrivit recurentei, raționamentul Tribunalului care figurează la punctele 118-121 din hotărârea atacată nu constituie un răspuns suficient la acest al doilea motiv. În opinia sa, ar exista o contradicție între considerentul (553) al deciziei în litigiu, din care ar reieși că recurenta a participat, în ceea ce privește HP, la încălcarea unică și continuă în cauză numai între 10 aprilie și 28 octombrie 2008, și dispozitivul acestei decizii, care ar reține o participare a recurentei la această încălcare, atât în ceea ce privește Dell, cât și HP, în perioada cuprinsă între 14 februarie 2008 și 28 octombrie 2008.
Or, o astfel de contradicție ar fi trebuit să determine Tribunalul să admită al doilea motiv al acțiunii în anulare a recurentei.
Comisia susține că al treilea motiv trebuie respins ca nefondat.
Aprecierea Curții
Prin intermediul celui de al treilea motiv, recurenta reproșează Tribunalului că și‑a încălcat obligația de motivare sau că a săvârșit o eroare de drept atunci când a respins al doilea motiv al acțiunii sale în anulare, întemeiat pe o contradicție între motivarea și dispozitivul deciziei în litigiu.
În această privință, la punctul 118 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că articolul 1 din decizia în litigiu arată că existența unei încălcări unice și continue a fost evidențiată de Comisie și că aceasta nu însemna totuși că toți destinatarii acestei decizii trebuiau să fie sancționați pentru întreaga încălcare. Astfel, la punctul 119 din această hotărâre, Tribunalul a subliniat că acest articol 1 precizează că încălcarea menționată este constituită din „mai multe încălcări separate”.
La punctul 120 din hotărârea menționată, Tribunalul a dedus că, fără a se contrazice, Comisia a indicat la articolul 1 din decizia în litigiu că recurenta participase la o încălcare unică și continuă față de Dell și HP între 14 februarie 2008 și 28 octombrie 2008 și a luat în considerare în considerentul (553) al acestei decizii, referitor la calcularea cuantumului amenzii, data mai tardivă a primelor contacte ale recurentei privind HP.
Acest raționament nu este afectat de o insuficiență a motivării, nici de o eroare de drept în ceea ce privește criteriul juridic aplicabil.
Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, faptul că o întreprindere nu a participat la toate elementele constitutive ale unei înțelegeri sau că a avut un rol minor în aspectele la care a participat nu este relevant pentru a stabili existența unei încălcări din partea sa, dat fiind că aceste elemente nu trebuie luate în considerare decât la aprecierea gravității încălcării și, dacă este cazul, la stabilirea cuantumului amenzii (a se vedea Hotărârea din 26 septembrie 2018, Infineon Technologies/Comisia,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, Comisia a urmat un raționament conform cerințelor care decurg din această jurisprudență. După ce a constatat, în considerentul (517) al deciziei în litigiu, că recurenta participase la o încălcare unică și continuă între 14 februarie și 28 octombrie 2008, Comisia a examinat, în partea a opta a acestei decizii, măsurile corective care trebuiau adoptate împotriva întreprinderilor care au participat la această încălcare. În cadrul acestei aprecieri, Comisia a detaliat, în vederea calculării amenzii, durata participării întreprinderilor în cauză la fiecare dintre elementele constitutive ale încălcării menționate, și anume partea din aceasta referitoare la vânzările efectuate către Dell (denumită în continuare „partea Dell a încălcării”) și partea din aceeași încălcare referitoare la vânzările efectuate către HP (denumită în continuare „partea HP a încălcării”). Astfel, tabelul care figurează în considerentul (553) al deciziei menționate nu face decât să furnizeze indicii nu în scopul constatării încălcării unice și continue în cauză, ci al calculării amenzii. Prin urmare, nu există nicio contradicție între acest considerent (553) și articolul 1 litera (h) din decizia în litigiu, care, în ceea ce îl privește, nu privește calculul amenzii, ci constatarea acestei încălcări.
Prin urmare, având în vedere elementele prezentate la punctele 87 și 88 din prezenta hotărâre, nu se poate reproșa Tribunalului că a motivat în mod incorect hotărârea atacată sau că a săvârșit o eroare de drept prin respingerea celui de al doilea motiv al acțiunii în anulare formulate de recurentă.
Prin urmare, al treilea motiv trebuie să fie respins ca nefondat.
Cu privire la al patrulea motiv
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, recurenta reproșează Tribunalului că a săvârșit mai multe erori de drept în ceea ce privește aprecierea de către Tribunal a răspunderii sale în temeiul părții Dell a încălcării. Acest motiv este împărțit în două aspecte.
Cu privire la primul aspect al celui de al patrulea motiv
–
Argumentele părților
Primul aspect al celui de al patrulea motiv privește în esență pretinsa cunoaștere de către recurentă a încălcării unice și continue în cauză. Recurenta susține că concluzia Tribunalului potrivit căreia Comisia considerase în mod întemeiat că recurenta cunoștea sau ar fi trebuit să cunoască partea Dell a încălcării este întemeiată pe o denaturare a elementelor de probă.
În această privință, Comisia și‑ar fi întemeiat demonstrația pe două e‑mailuri interne ale Sony Optiarc din 14 februarie și 28 octombrie 2008, a căror copie ar fi fost primită de recurentă. Comisia ar fi dedus de aici că recurenta înțelesese sau ar fi trebuit să înțeleagă că informațiile conținute în aceste e‑mailuri proveneau de la un concurent și atestau schimburi ilicite între concurenți.
În fața Tribunalului, recurenta a arătat că aceste e‑mailuri nu constituiau probe suficiente pentru a demonstra cunoașterea de către aceasta a încălcării unice și continue în cauză, din moment ce ar fi înțeles că informațiile conținute în acestea proveneau de la Dell.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul ar fi respins în mod nejustificat acest argument.
În ceea ce privește e‑mailul din 14 februarie 2008, Tribunalul ar fi analizat, la punctele 157-160 din hotărârea atacată, patru indicii distincte care constituie, în opinia sa, o serie de indicii suficiente pentru a demonstra că recurenta ar fi trebuit să înțeleagă că informațiile conținute în acest e‑mail nu proveneau de la Dell, ci de la un concurent. Aceasta ar însemna, așadar, că, dacă raționamentul Tribunalului ar fi viciat în privința unuia dintre aceste indicii, concluzia sa ar fi viciată în ansamblu.
Or, Tribunalul ar fi denaturat unul dintre elementele de probă invocate ca al patrulea indiciu, care figurează la punctul 160 din hotărârea atacată. Aceste elemente de probă ar fi două e‑mailuri ale Sony Optiarc, unul din 30 octombrie 2007, iar celălalt din 13 decembrie 2007. Or, ar reieși în mod clar că, contrar celor afirmate de Tribunal, schimbul de e‑mailuri din 30 octombrie 2007 a fost între doi angajați ai Sony Optiarc, iar nu între Sony Optiarc și recurentă. Tribunalul ar fi denaturat, așadar, acest element de probă, ceea ce ar repune în discuție demonstrația sa referitoare la e‑mailul din 14 februarie 2008.
În ceea ce privește e‑mailul din 28 octombrie 2008, Tribunalul ar fi statuat în mod eronat, la punctele 202-205 din hotărârea atacată, că acesta putea fi reținut ca reprezentând o dovadă a unui contact anticoncurențial privind prețurile. Tribunalul și‑ar fi întemeiat această concluzie pe un anumit număr de indicii.
Or, Tribunalul ar fi denaturat elementele de probă reținute ca indicii. Nu numai că nimic nu se poate deduce din e‑mailul din 14 februarie 2008 pentru a demonstra natura contactului anticoncurențial din 28 octombrie 2008, ci ar fi și imposibil să se deducă din elementele de probă privind partea HP a încălcării vreo concluzie în ceea ce privește partea Dell a încălcării. În consecință, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a concluzionat că elementele de probă erau suficiente pentru a demonstra caracterul anticoncurențial al acestui contact.
Comisia consideră că primul aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins ca inoperant și ca nefondat.
–
Aprecierea Curții
Prin intermediul primului aspect al celui de al patrulea motiv, recurenta reproșează Tribunalului că a denaturat elemente de probă referitoare la cunoașterea părții Dell a încălcării și o lipsă de motivare.
În această privință, trebuie amintit că o denaturare are loc atunci când, fără a se recurge la noi elemente de probă, reiese că aprecierea elementelor de probă existente este vădit greșită. Revine recurentei sarcina de a indica cu precizie probele care au fost denaturate și de a expune erorile de apreciere care ar fi fost săvârșite (Hotărârea din 26 septembrie 2018, Infineon Technologies/Comisia,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, în ceea ce privește, în primul rând, e‑mailul intern al Sony Optiarc din 14 februarie 2008, trimis în copie recurentei, aceasta susține că Tribunalul și‑a întemeiat concluzia potrivit căreia acest e‑mail era suficient pentru a demonstra că recurenta ar fi trebuit să înțeleagă că exista o încălcare pe cele patru indicii menționate la punctele 157-160 din hotărârea atacată. Recurenta susține că aceste indicii au un caracter cumulativ, astfel încât, dacă unul dintre ele lipsește, această concluzie nu poate fi menținută.
Or, independent de aspectul dacă Tribunalul a denaturat efectiv unul dintre aceste elemente, este necesar să se constate că, contrar celor susținute de recurentă, reiese cu claritate din hotărârea atacată că indiciile menționate nu trebuie înțelese ca fiind condiții cumulative de îndeplinirea cărora este condiționată concluzia Tribunalului, ci ca fiind tot atâtea elemente de probă autonome, dar concordante, prin care se urmărește să se demonstreze că recurenta ar fi trebuit să înțeleagă că e‑mailul din 14 februarie 2008 menționa schimburi de informații între concurenți.
Astfel, la punctele 157 și 158 din hotărârea atacată, Tribunalul a analizat mai întâi cuprinsul acestui e‑mail. A concluzionat, pe de o parte, că înșiși termenii utilizați în acesta din urmă lăsau să se presupună că Sony Optiarc avusese conversații directe cu Toshiba Samsung Storage Technology (TSST) și cu PLDS și, pe de altă parte, că conținutul informațiilor atribuite acestor din urmă societăți în e‑mailul menționat era de așa natură încât recurenta ar fi trebuit să înțeleagă că ele nu ar fi putut fi furnizate de aceste societăți decât unui alt concurent, iar nu Dell.
În continuare, la punctul 159 din hotărârea atacată, Tribunalul a dedus din constatarea că, în general, atunci când informații proveneau de la Dell, Sony Optiarc avea grijă să precizeze acest lucru, concluzia potrivit căreia lipsa unei asemenea precizări era, în speță, semnificativă.
În sfârșit, la punctul 160 din hotărârea atacată, Tribunalul a menționat alte două e‑mailuri ale Sony Optiarc, unul din 30 octombrie 2007, iar celălalt din 13 decembrie 2007, pentru a deduce de asemenea că recurenta trebuia să fie în măsură să înțeleagă că e‑mailul intern al Sony Optiarc din 14 februarie 2008 făcea referire la contacte cu concurența.
Din această analiză a Tribunalului rezultă că acesta a prezentat în mod clar aceste patru indicii nu ca fiind patru elemente cumulative necesare pentru a se putea concluziona că recurenta ar fi trebuit să înțeleagă că exista o încălcare, ci pur și simplu ca fiind indicii independente care converg toate spre aceeași concluzie.
În consecință, critica privind denaturarea referitoare la e‑mailurile din 30 octombrie 2007 și 13 decembrie 2007 nu poate, prin ea însăși, să repună în discuție concluzia Tribunalului enunțată la punctul 161 din hotărârea atacată, astfel încât această critică trebuie înlăturată ca inoperantă.
În ceea ce privește, în al doilea rând, e‑mailul intern din 28 octombrie 2008, recurenta susținea în fața Tribunalului că acest e‑mail putea fi înțeles în sensul că menționa informații provenite de la Dell, iar nu de la concurenți. Tribunalul a respins acest argument.
Contestând această respingere, recurenta repune mai întâi în discuție natura probantă a e‑mailului din 28 octombrie 2008 cu aceleași argumente invocate în privința e‑mailului din 14 februarie 2008.
Totuși, pentru aceleași motive precum cele expuse la punctele 106-111 din prezenta hotărâre, acest argument nu poate fi primit.
În continuare, recurenta reproșează Tribunalului că nu a explicat, la punctul 204 din hotărârea atacată, motivul pentru care cunoașterea sau participarea la partea HP a încălcării unice și continue era un element relevant care urmărea să demonstreze că recurenta ar fi trebuit să înțeleagă că e‑mailul din 28 octombrie 2008 dezvăluia informații furnizate de concurență.
Trebuie să se arate însă că, prin acest argument, recurenta urmărește în realitate să obțină o nouă apreciere a valorii probante a acestor elemente de probă, care, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, nu este de competența Curții, cu excepția cazului denaturării acestui element de probă (Hotărârea din 12 ianuarie 2017, Timab Industries și CFPR/Comisia,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
, punctul
, precum și jurisprudența citată), aspect pe care recurenta nu îl demonstrează. În aceste condiții, este necesar să se considere că argumentul menționat este inadmisibil.
Prin urmare, este necesar să se respingă primul aspect al celui de al patrulea motiv în parte ca inoperant și în parte ca inadmisibil.
Cu privire la al doilea aspect al celui de al patrulea motiv
–
Argumentele părților
Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al patrulea motiv, recurenta reproșează Tribunalului că a statuat, la punctele 148-207 din hotărârea atacată, că Comisia a demonstrat că recurenta a intenționat să contribuie, prin propriul comportament, la obiectivele comune urmărite de toți participanții la încălcarea în cauză. Tribunalul nu ar fi răspuns la argumentele pe care aceasta le‑a invocat în fața sa în această privință.
Recurenta consideră că reiese din jurisprudență că Comisia trebuia să dovedească participarea sa la încălcarea unică și continuă în cauză, demonstrând că intenționa să contribuie, prin propriul comportament, la obiectivele urmărite de toți participanții la această încălcare. Comisia ar fi putut să demonstreze în mod justificat o participare pasivă dacă recurenta ar fi participat la discuții anticoncurențiale și dacă nu s‑ar fi distanțat public de aceste discuții.
În considerentul (219) al deciziei în litigiu, Comisia ar fi arătat că contribuția recurentei, prin propriul comportament, la astfel de obiective era stabilită prin faptul că aceasta nu se opusese să figureze în copie în e‑mailurile de la Sony Optiarc. Procedând astfel, Comisia s‑ar fi limitat să constate că recurenta nu s‑a distanțat public atunci când a primit anumite e‑mailuri interne din partea Sony Optiarc, concluzionând de aici că recurenta participase la încălcarea invocată. Or, în ceea ce privește partea Dell a încălcării, recurenta nu ar fi participat la nicio discuție directă și ar fi primit numai informații indirecte din partea clientei sale, Sony Optiarc, care îi comunica schimburile sale de mesaje cu concurenții săi. Recurenta nu ar fi fost, așadar, în măsură să ridice obiecții cu privire la aceste schimburi. Aceasta nu ar fi putut nici să le împiedice, nici să dea concurenților impresia că subscrie la acordul sau la practica lor concertată. Ar rezulta că nu s‑ar fi dovedit de către Comisie că recurenta a început să participe la pretinsa încălcare, tacit sau nu, la 14 februarie 2008 sau la 28 octombrie 2008.
Comisia apreciază că al doilea aspect al celui de al patrulea motiv nu este întemeiat.
–
Aprecierea Curții
Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al patrulea motiv, recurenta reproșează Tribunalului că a statuat că Comisia a considerat în mod întemeiat, în decizia în litigiu, că contribuția recurentei, prin propriul comportament, la încălcarea în cauză era dovedită de faptul că aceasta nu s‑a distanțat public de comportamentele ilicite, în condițiile în care participarea sa a constat numai în a figura în copia e‑mailurilor interne ale Sony Optiarc care indicau schimburi de informații ilicite între concurenți.
În această privință, trebuie amintit că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că, pentru a demonstra că o întreprindere a participat la o încălcare unică și continuă, Comisia trebuie să demonstreze că această întreprindere intenționa să contribuie prin propriul comportament la obiectivele comune urmărite de toți participanții și că avea cunoștință despre comportamentele ilicite preconizate sau puse în aplicare de alte întreprinderi pentru atingerea acelorași obiective sau că putea să le prevadă în mod rezonabil și că era pregătită să accepte riscul care decurge din acestea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 septembrie 2020, Prysmian și Prysmian Cavi e Sistemi/Comisia,
C‑601/18 P
,
EU:C:2020:751
, punctul
și jurisprudența citată).
Din această perspectivă, aprobarea tacită a unei inițiative nelegale, fără a se distanța în mod public de conținutul acesteia sau fără a o denunța autorităților administrative, are ca efect să încurajeze continuarea încălcării și să compromită descoperirea sa. Această complicitate constituie un mod pasiv de participare la încălcare, de natură să angajeze răspunderea societății în cauză (Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punctul
).
În plus, trebuie amintit că faptul că o întreprindere nu a participat la toate elementele constitutive ale unei înțelegeri sau că aceasta a jucat un rol minor în anumite acțiuni la care a participat nu este relevantă pentru a stabili existența, în sarcina sa, a unei încălcări a normelor de concurență, dat fiind că aceste elemente trebuie luate în considerare doar atunci când se evaluează gravitatea participării sale la încălcarea respectivă și, eventual, atunci când se stabilește amenda (Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, punctul
, și Hotărârea din 26 septembrie 2018, Infineon Technologies/Comisia,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, punctul
).
În speță, Tribunalul a constatat, la punctul 217 din hotărârea atacată, că recurenta primise cu bună știință informații privind participanții la înțelegere, și anume TSST, PLDS, precum și Hitachi‑LG Data Storage Inc. și Hitachi‑LG Data Storage Korea Inc., și că întreținuse contacte bilaterale cu un concurent în legătură cu o cerere de ofertă organizată de HP. În continuare, la punctele 218 și 219 din această hotărâre, Tribunalul a considerat că, pe baza printre altele a acestor elemente de probă, apreciate în ansamblu, Comisia a putut, pe de o parte, să constate în mod întemeiat că recurenta a partajat informații cu ceilalți furnizori de ODD privind strategia în materie de prețuri sau de clasificare în vederea viitoarelor cereri de ofertă pentru a‑și coordona comportamentele și, pe de altă parte, să concluzioneze în mod întemeiat că recurenta contribuise în mod intenționat la obiectivul economic și anticoncurențial unic al încălcării în cauză.
Prin urmare, având în vedere jurisprudența amintită la punctele 124 și 125 din prezenta hotărâre, Tribunalul a statuat în mod corect că Comisia putea să‑și întemeieze un argument pe e‑mailurile primite în copie de recurentă pentru a caracteriza contribuția acesteia la această încălcare, din moment ce caracterizarea unei participări pasive a recurentei la încălcarea menționată nu este subordonată condiției de a fi participat la discuții directe cu concurenții săi.
În orice caz, este necesar să se arate că critica recurentei se întemeiază pe o distincție artificială între partea Dell a încălcării și partea HP a încălcării.
Or, având în vedere jurisprudența amintită la punctele anterioare, Tribunalul nu avea obligația să verifice dacă Comisia demonstrase că recurenta avea cunoștință sau ar fi trebuit să aibă cunoștință despre existența unei încălcări și că contribuise la aceasta sau avea intenția să contribuie la aceasta atât pentru partea Dell a încălcării, cât și pentru partea HP a încălcării. Tribunalul a statuat, așadar, în mod întemeiat, la punctul 219 din hotărârea atacată, pe de o parte, că recurenta contribuise în mod intenționat la obiectivul economic și anticoncurențial unic constând în denaturarea concurenței normale în cadrul procedurilor de cerere de ofertă referitoare la ODD organizate de Dell și de HP și, pe de altă parte, că recurenta era la curent cu implicarea celorlalte părți în înțelegerea referitoare la ODD pe întreaga perioadă a participării sale.
Prin urmare, al doilea aspect al celui de al patrulea motiv nu este întemeiat. În consecință, acest motiv trebuie respins integral ca fiind în parte inadmisibil, în parte inoperant și în parte nefondat.
Cu privire la al cincilea motiv
Argumentele părților
Prin intermediul celui de al cincilea motiv, recurenta susține că Tribunalul a respins în mod eronat argumentul său potrivit căruia cuantumul amenzii care i‑a fost aplicată era vădit disproporționat.
Potrivit recurentei, Tribunalul, încălcând normele referitoare la exercitarea competenței sale de fond, a săvârșit o eroare de drept sau și‑a motivat insuficient decizia atunci când a statuat că Comisia nu a săvârșit nicio eroare de drept în calcularea acestui cuantum.
Astfel, recurenta reproșează Tribunalului că a considerat în mod eronat, la punctul 236 din hotărârea atacată, că contactele sale anticoncurențiale erau de natură să influențeze politica sa tarifară. În această privință, Tribunalul ar fi apreciat în mod greșit, potrivit recurentei, pe de o parte, că aceasta participase activ la discuții cu alți furnizori concurenți și, pe de altă parte, că schimburile de informații privind prețurile și volumele, clasamentele furnizorilor sau constrângerile de aprovizionare au avut un efect asupra politicii sale tarifare.
Recurenta consideră că aceste considerații ale Tribunalului sunt eronate.
Astfel, în primul rând, Tribunalul ar fi trebuit, atunci când a controlat calculul cuantumului amenzii, să țină seama de împrejurarea că, astfel cum ar reieși din elementele prezentate Curții în cadrul celui de al patrulea motiv, nu se putea concluziona că recurenta participase la partea Dell a încălcării.
În al doilea rând, Tribunalul nu ar fi demonstrat că schimburile de informații menționate la punctul 134 din prezenta hotărâre au avut vreo incidență asupra prețurilor recurentei. În această privință, Tribunalul s‑ar fi limitat, la punctul 236 din hotărârea atacată, la o simplă afirmație nesusținută.
Comisia consideră că al cincilea motiv este în parte inadmisibil și în parte inoperant sau nefondat.
Aprecierea Curții
Prin intermediul celui de al cincilea motiv, recurenta reproșează Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept și că nu și‑a motivat suficient decizia atunci când a respins al cincilea motiv al acțiunii sale în anulare.
În ceea ce privește susținerea recurentei întemeiată pe încălcarea de către Tribunal a normelor referitoare la exercitarea competenței sale de fond, care trebuie analizată în primul rând, este suficient să se arate că acesta a respins în totalitate acest al cincilea motiv, apreciind că nu este necesar să se pronunțe cu privire la cererea subsidiară a recurentei având ca obiect exercitarea acestei competențe. În plus, întrucât această afirmație nu este motivată, aceasta nu îndeplinește cerințele care rezultă din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și din articolul 168 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul de procedură al Curții și, în consecință, trebuie înlăturată ca inadmisibilă.
În ceea ce privește, în al doilea rând, pretinsa nemotivare care ar afecta punctul 236 din hotărârea atacată, este necesar să se arate, pe de o parte, că simplul fapt că recurenta a recunoscut că a participat, în ceea ce privește HP, la schimburi directe cu concurenți validează afirmația Tribunalului potrivit căreia aceasta a participat în mod activ la discuții cu alți furnizori concurenți, fără să trebuiască să demonstreze că a participat la toate schimburile în cauză.
Pe de altă parte, nu se poate reproșa Tribunalului vreo nemotivare pentru motivul că a apreciat că informațiile privind prețurile și volumele, clasamentele furnizorilor sau constrângerile de aprovizionare au avut un efect asupra politicii tarifare a recurentei. Astfel, Curtea a statuat deja că există o prezumție de cauzalitate între o concertare și comportamentul pe piață al întreprinderilor care participă la aceasta potrivit căreia întreprinderile respective, atunci când rămân active pe piața respectivă, țin seama de schimbul de informații cu concurenții lor pentru a determina propriul comportament pe această piață (Hotărârea din 21 ianuarie 2016, Eturas și alții,
C‑74/14
,
EU:C:2016:42
, punctul
, precum și jurisprudența citată). Motivarea Tribunalului este, așadar, conformă cu jurisprudența Curții.
În consecință, al cincilea motiv este în parte inadmisibil și în parte nefondat.
Cu privire la anularea hotărârii atacate
Astfel cum reiese din analiza primului motiv invocat de recurentă la punctele 50-72 din prezenta hotărâre, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept.
În aceste condiții, hotărârea atacată trebuie să fie anulată.
Cu privire la acțiunea în fața Tribunalului
În conformitate cu articolul 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în cazul în care recursul este întemeiat, Curtea anulează decizia Tribunalului. În acest caz, Curtea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acestuia.
În speță, Curtea trebuie să soluționeze în mod definitiv litigiul, care este în stare de judecată.
Astfel cum s‑a arătat la punctul 31 din prezenta hotărâre, în susținerea acțiunii sale în fața Tribunalului, recurenta a invocat cinci motive.
Prin intermediul primului aspect al primului motiv al acestei acțiuni, recurenta susține în principal că, prin faptul că a afirmat pentru prima dată în decizia în litigiu că participase la mai multe încălcări distincte care compun încălcarea unică și continuă care i‑a fost imputată, fără să fi susținut acest aspect în cursul procedurii administrative, Comisia i‑a încălcat dreptul la apărare.
În lumina punctelor 54-72 din prezenta hotărâre, trebuie să se considere că Comisia a încălcat dreptul la apărare al recurentei prin faptul că i‑a imputat acesteia, în decizia în litigiu, că a participat la mai multe încălcări distincte care compun încălcarea unică și continuă care i‑a fost imputată, fără a o indica în mod clar în comunicarea privind obiecțiunile.
Cu toate acestea, trebuie precizat că o neregularitate de procedură nu determină anularea în tot sau în parte a unei decizii decât dacă se stabilește că, în absența acestei neregularități, decizia atacată ar fi putut avea un conținut diferit (Hotărârea din 11 martie 2020, Comisia/Gmina Miasto Gdynia și Port Lotniczy Gdynia Kosakowo,
C‑56/18 P
,
EU:C:2020:192
, punctul
).
În speță, încălcarea dreptului la apărare al recurentei a determinat Comisia să îi impute acesteia din urmă încălcări în privința cărora nu s‑a putut apăra. Astfel, deși Comisia precizase în mod explicit, în cursul procedurii administrative, pentru fiecare dintre comportamentele pe care intenționa să le impute recurentei, calificarea pe care o avea în vedere, recurenta ar fi putut eventual să prezinte elemente susceptibile să repună în discuție aceste calificări. Rezultă că, în lipsa acestei încălcări, decizia în litigiu ar fi putut avea un conținut diferit.
Prin urmare, primul motiv invocat de recurentă în susținerea acțiunii sale trebuie admis în măsura în care impută Comisiei că i‑a încălcat dreptul la apărare în ceea ce privește participarea recurentei la încălcările distincte.
Ținând seama de cele ce precedă și în lumina celor precizate la punctele 51-53 din prezenta hotărâre, articolul 1 litera (h) din decizia în litigiu trebuie anulat în măsura în care constată că recurenta a încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea la mai multe încălcări distincte.
Prin intermediul celui de al doilea motiv al acțiunii sale în fața Tribunalului, recurenta susține că Comisia a săvârșit o eroare vădită de drept și și‑a încălcat obligația de motivare ca urmare a unei divergențe între motivarea și dispozitivul deciziei în litigiu.
În speță, trebuie să se considere că, pentru motivele enunțate la punctele 86-93 din prezenta hotărâre, nu există nicio contradicție între tabelul care figurează în considerentul (553) al deciziei în litigiu și articolul 1 litera (h) din această decizie. Prin urmare, nu se poate reproșa Comisiei că a săvârșit o eroare de drept sau că și‑a încălcat obligația de motivare în această privință.
Prin urmare, al doilea motiv al acțiunii recurentei în fața Tribunalului trebuie respins.
Prin intermediul celui de al treilea motiv al acțiunii sale în fața Tribunalului, recurenta susține că Comisia nu a făcut dovada participării sale la o încălcare unică și continuă.
În speță, Curtea achiesează la motivarea dezvoltată de Tribunal la punctele 128-147, 150-162, 166-174, 177-187, 190-199, 202-207 și 210-222 din hotărârea atacată. Astfel, pentru motivele expuse la aceste puncte, al treilea motiv trebuie respins.
Prin intermediul celui de al patrulea motiv al acțiunii lor în fața Tribunalului, recurenta susține că Comisia nu este competentă să aplice articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE.
În speță, Curtea își însușește motivarea dezvoltată de Tribunal la punctele 43-56 din hotărârea atacată. Astfel, pentru motivele expuse la aceste puncte, acest al patrulea motiv trebuie respins.
Prin intermediul celui de al cincilea motiv al acțiunii sale în fața Tribunalului, recurenta susține, pe de o parte, că Comisia a săvârșit erori de fapt și de drept în calcularea cuantumului amenzii și, pe de altă parte, că și‑a încălcat obligația de motivare.
În speță, în lumina punctelor 139-143 din prezenta hotărâre, Curtea își însușește motivarea dezvoltată de Tribunal la punctele 226-239, 243-251, 255-258 și 262-267 din hotărârea atacată. Astfel, pentru motivele expuse la aceste puncte din hotărârea atacată, al cincilea motiv invocat de recurentă în fața Tribunalului trebuie respins.
De asemenea, trebuie să se statueze, în temeiul competenței de fond recunoscute Curții la articolul 261 TFUE și la articolul 31 din Regulamentul nr. 1/2003, asupra cuantumului amenzii care trebuie aplicată recurentei (Hotărârea din 21 ianuarie 2016, Galp Energía España și alții/Comisia,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punctul
și jurisprudența citată).
În această privință, trebuie amintit că Curtea, pronunțându‑se ea însăși în mod definitiv asupra litigiului în temeiul articolului 61 primul paragraf a doua teză din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, este autorizată, în cadrul exercitării competenței sale de fond, să substituie aprecierea Comisiei cu propria apreciere și, în consecință, să anuleze, să reducă sau să majoreze amenda sau penalitatea cu titlu cominatoriu aplicată (Hotărârea din 21 ianuarie 2016, Galp Energía España și alții/Comisia,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Pentru a stabili cuantumul amenzii aplicate, revine Curții sarcina de a aprecia ea însăși circumstanțele speței și tipul de încălcare în cauză (Hotărârea din 21 ianuarie 2016, Galp Energía España și alții/Comisia,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Acest exercițiu presupune, în temeiul articolului 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, să se ia în considerare, pentru fiecare întreprindere sancționată, gravitatea încălcării în cauză, precum și durata acesteia, cu respectarea principiilor, printre altele, ale motivării, proporționalității, individualizării sancțiunilor și egalității de tratament și fără ca normele indicative definite de Comisie în Orientările privind calcularea amenzilor să creeze obligații pentru Curte, chiar dacă acestea din urmă pot ghida instituțiile Uniunii atunci când își exercită competența de fond (Hotărârea din 21 ianuarie 2016, Galp Energía España și alții/Comisia,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În speță, Curtea apreciază că niciunul dintre elementele invocate de recurentă în cadrul prezentei cauze și niciun motiv de ordine publică nu justifică recurgerea la această competență pentru reducerea cuantumului amenzii prevăzute la articolul 2 litera (h) din decizia în litigiu.
Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se anuleze articolul 1 litera (h) din decizia în litigiu, în măsura în care constată că recurenta a încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea la mai multe încălcări distincte, și să se respingă în rest acțiunea.
Cu privire la cheltuielile de judecată
În conformitate cu articolul 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Articolul 138 alineatul (3) din regulamentul menționat precizează că, în cazul în care părțile cad, fiecare, în pretenții cu privire la unu sau mai multe capete de cerere, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată. Totuși, în cazul în care împrejurările cauzei justifică acest lucru, Curtea poate decide ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, o parte să suporte o fracțiune din cheltuielile de judecată efectuate de cealaltă parte.
În speță, recurenta a solicitat obligarea Comisiei la plata tuturor cheltuielilor de judecată, iar aceasta a căzut în pretenții în cadrul prezentului recurs, precum și, în parte, în primă instanță. Recurenta a căzut parțial în pretenții în primă instanță. În aceste condiții, Curtea consideră, având în vedere împrejurările cauzei, că se impune obligarea Comisiei să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată aferente atât procedurii în primă instanță, cât și procedurii de recurs, totalitatea cheltuielilor de judecată pe care recurenta le‑a efectuat în cadrul prezentului recurs, precum și jumătate din cele efectuate de aceasta în primă instanță. Recurenta suportă jumătate din propriile cheltuieli de judecată aferente procedurii în primă instanță.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:

1)
Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 12 iulie 2019, Quanta Storage/Commission (
T‑772/15
,
EU:T:2019:519
).

2)
Anulează articolul 1 litera (h) din Decizia C(2015) 7135 final a Comisiei din 21 octombrie 2015 privind o procedură de aplicare a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul AT.39639 – Unități de disc optic), în măsura în care constată că Quanta Storage Inc. a încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 prin participarea, de la 14 februarie 2008 la 28 octombrie 2008, la mai multe încălcări distincte.

3)
Respinge în rest cererea.

4)
Obligă Comisia Europeană la suportarea, în plus față de propriile cheltuieli de judecată aferente atât procedurii în primă instanță, cât și celei de recurs, a totalității cheltuielilor de judecată efectuate de Quanta Storage Inc. în cadrul prezentului recurs, precum și a jumătate din cele efectuate de aceasta în prima instanță.

5)
Quanta Storage Inc. suportă jumătate din propriile cheltuieli de judecată aferente procedurii în primă instanță.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.