CELEX: 62020TJ0278
Dumping
Dovoz ocelových kol pocházejících z Číny
Uložení konečného antidumpingového cla a konečný výběr prozatímního cla
Článek 17 odst. 4 a články 18 a 20 nařízení (EU) 2016/1036
Nedostatečná spolupráce
Nedostatečné informace poskytnuté Komisi

)
[
omissis
]
Skutečnosti předcházející sporu
[
omissis
]
Žalobkyně jsou dvě čínské společnosti se sídlem v Číně. Společně se samojskou společností Ningbo Wheelsky Company Limited (dále jen „společnost WS“) jsou společnosti HT a TC součástí skupiny Hangtong (dále jen „skupina Hangtong“) a všechny tři společnosti jsou propojené.
V rámci této skupiny společnost HT vyrábí ocelová kola, která se prodávají jak na čínském domácím trhu, tak na vývoz, zatímco společnost TC je obchodníkem a společnost WS dostává platby za prodeje realizované odběrateli, jež jsou dovozci. Pro některé vývozní transakce využívá skupina Hangtong kanály společnosti Ningbo Ningdian International Trade CO, Ltd (dále jen „společnost ND“), která je celním agentem, jež není se žalobkyněmi propojena.
[
omissis
]
Návrhová žádání účastnic řízení
Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:
–
zrušil napadené nařízení v rozsahu, v němž se jich týká;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–
zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
–
uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
[
omissis
]
K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu jednak ze zjevně nesprávného posouzení a porušení čl. 2 odst. 6a, 8, 10 a 11, článku 3, článku 6, čl. 9 odst. 6 a čl. 18 odst. 1 a 3 základního nařízení a přílohy II odst. 3 antidumpingové dohody WTO a jednak z porušení článků 2 a 3, čl. 6 odst. 6 a 8, čl. 9 odst. 4, čl. 18 odst. 1 a 3 základního nařízení a přílohy II odst. 3 antidumpingové dohody WTO
Druhý žalobní důvod je rozdělen do tří částí.
V první části žalobkyně v podstatě tvrdí, že Komise nesprávně považovala údaje týkající se vývozní ceny, které jí předložily, za nespolehlivé. V druhé části vytýkají Komisi, že nezohlednila úsilí, jež vynaložily na to, aby šetření bylo úspěšné, a že nevypočítala vývozní cenu na základě údajů, které jí předložily, i když tyto údaje nebyly ve všech ohledech dokonalé. Ve třetí části žalobkyně vytýkají Komisi, že nevypočítala běžnou hodnotu a při stanovení jejich dumpingového rozpětí použila dostupné údaje.
–
K první a druhé části druhého žalobního důvodu, vycházející ze zjevně nesprávného posouzení a porušení čl. 2 odst. 6a, 8, 9, 10 a 11, článku 3, článku 6, čl. 9 odst. 6 a čl. 18 odst. 1 a 3 základního nařízení a přílohy II odst. 3 antidumpingové dohody WTO
V prvních dvou částech druhého žalobního důvodu, které je třeba posoudit společně, žalobkyně zaprvé tvrdí, že údaje, které sdělily Komisi, byly dostatečné k tomu, aby tento orgán mohl stanovit spolehlivou vývozní cenu.
V tomto ohledu žalobkyně uvádějí, že prodejní ceny ocelových kol zaznamenané v účetnictví společností HT a TC byly v souladu s cenami uvedenými na fakturách s DPH a v celních prohlášeních společnosti HT pro společnost TC, neboť tyto ceny odpovídaly 90 % vývozu ocelových kol skupinou Hangtong do Unie během období šetření.
Rozdíl mezi částkami uvedenými ve fakturách s DPH vystavených společností HT společnosti TC a v celních prohlášeních týkajících se vývozu z Číny se totiž týkal pouze 10 % jejich celkového vývozu do Unie, takže Komise měla v souladu se svou obecnou praxí možnost k těmto zbývajícím 10 % nepřihlížet.
V tomto ohledu žalobkyně uvádějí, že tvrzení Komise v bodech 35 a 40 odůvodnění napadeného nařízení jsou rozporná. Komise totiž nemůže současně tvrdit, že existuje zásadní nejistota, pokud jde o spolehlivost účetních záznamů žalobkyň, a zároveň připustit, že informace o běžné hodnotě byly spolehlivé a ověřené, a to přesto, jak připustila, že běžná hodnota představuje 50 % výpočtu dumpingového rozpětí.
Žalobkyně uvádějí, že bez ohledu na chybějící účetnictví společnosti WS mohla být vývozní cena výrobků prodaných v Unii stanovena na základě seznamu DMSAL, který slouží k zaznamenávání a identifikaci všech prodejů společnosti HT společnosti TC za účelem vývozu zboží do Unie. Údaje v tomto seznamu bylo možné snadno porovnat s formuláři pro celní odbavení zboží vyváženého do Unie, s fakturami s DPH za vývoz do Unie a se záznamy o platbách odběratelů z Unie, které vyplývaly z bankovních výpisů společnosti WS.
Žalobkyně zpochybňují úvahy Komise, podle nichž tento orgán nemohl s jistotou určit vývozní cenu, přestože podle jeho vlastních zjištění deklarovaná celní hodnota odpovídala původní obchodní faktuře, a to bez ohledu na skutečnost, že pro tutéž transakci mohly existovat dvě faktury, z nichž jedna se týkala vazby mezi společnostmi HT a TC a druhá vazby mezi společnostmi TC a ND. To znamená, že Komise mohla na základě cen účtovaných společností HT společnosti TC nebo ND stanovit vývozní cenu úpravou v souladu se svou obvyklou praxí, pokud měla k dispozici spolehlivé údaje o běžné hodnotě.
Tyto údaje bylo možné navíc porovnat s čínskými celními statistikami, které byly na rozdíl od toho, co se Komise snaží prokázat prostřednictvím dokumentu v příloze B2 žalobní odpovědi, přesné. Údajná nespolehlivost těchto údajů je totiž způsobena tím, že Komise nezohlednila opravy, které provedly žalobkyně v dokumentu uvedeném v příloze C4 repliky. Tyto údaje se shodují se seznamem RLSALUR, který pozměnily a v němž jsou zaznamenány všechny prodeje nezávislým odběratelům v Unii uskutečněné propojenými osobami.
Žalobkyně vytýkají Komisi, že si nedala práci s ověřením celkového prodeje ocelových kol na vývoz tím, že by analyzovala záznamy nezávislých odběratelů a vývozní faktury s DPH, jak se Komise zavázala učinit ve sdělení, které jim zaslala současně s oznámením prozatímního nařízení, a přestože sedm z jejich osmi odběratelů v Unii souhlasilo se spoluprací s Komisí.
Žalobkyně tvrdí, že se jim v každém případě podařilo prokázat na základě bankovních výpisů společnosti WS 98 % jejich vývozu do Unie a na základě celních formulářů pro dovoz do Unie 65 % vývozu do Unie.
V tomto ohledu, a pokud jde o údaje týkající se formulářů pro dovoz zboží do Unie, žalobkyně zdůrazňují, jak uvedly Komisi ve svých připomínkách ze dne 27. srpna 2019, že zaslaly tomuto orgánu seznam Eusales, který identifikoval jejich osm odběratelů v Unii, a následně aktualizovaný seznam těchto odběratelů s jejich kontaktními údaji a u většiny z nich doklad o zaplacení cla při dovozu do Unie. Tyto důkazy potvrzovaly pro většinu transakcí zaplacení fakturovaných vývozních cen. U zbylých transakcí nebyli někteří odběratelé ochotni poskytnout žalobkyním dokumentaci o uskutečněných dovozech.
Žalobkyně dodávají, že jak vyplývá z judikatury Soudního dvora a WTO, Komise se nemohla k odůvodnění odmítnutí stanovit vývozní cenu odvolávat na skutečnost, že žalobkyně nepředložily důkaz o jasném rozdělení mezi vývoz v rámci Unie a vývoz mimo Unii, neboť nepředložily tabulku s rozdělením mezi tyto vývozy, ačkoli o to nikdy nebyly požádány. Tvrdí, že v každém případě použití tabulky DMSAL, která takové rozdělení uvádí, umožnilo rozlišit mezi prodejem dovozcům v Unii a prodejem dovozcům ve třetích zemích.
V tomto ohledu žalobkyně poukazují na to, že pro vývoz do Unie používají trojstranný systém fakturace mezi propojenými společnostmi. V rámci tohoto systému se prodejní ceny zboží na fakturách odběratelů v Unii pocházejícího z Číny mohou lišit a často se liší od cen deklarovaných celním orgánům Unie za toto zboží v době jeho dovozu.
Pokud tedy transakční hodnota odráží vývozní prodej a není nižší než tržní hodnota a vlastní náklady dotčeného zboží, včetně nákladů na dopravu a pojištění na hranici Unie, je tato transakční hodnota oprávněně použita pro účely stanovení celní hodnoty v Unii.
Žalobkyně tvrdí, že informace, které poskytly Komisi, byly zdaleka nejlepšími dostupnými informacemi o vývozním prodeji ocelových kol ve smyslu přílohy II antidumpingové dohody WTO. Úřednice pro slyšení to ostatně uvedla v první zprávě ze slyšení, kde konstatovala, že žalobkyně jednaly podle svých nejlepších schopností.
Žalobkyně z toho vyvozují, že Komise tím, že odmítla údaje, které jí byly předloženy, neprovedla operace, jež se zavázala provést ve sdělení zaslaném v době oznámení prozatímního nařízení, a založila své závěry na údajích, které si od nich nevyžádala, neprovedla spravedlivé srovnání cen za použití vývozních cen, jak je stanoveno v čl. 2 odst. 11 základního nařízení.
Žalobkyně zadruhé tvrdí, že pokud jde o vývozní cenu, měla Komise použít čl. 18 odst. 3 základního nařízení a k výpočtu ceny a objemu vývozu do Unie během období šetření použít prodeje „ze závodu“ společnosti HT společnostem TC a ND, aby pro ně mohla podle čl. 18 odst. 3 základního nařízení přesně stanovit dumpingová rozpětí a rozpětí újmy, aniž by zohlednila transakce společnosti WS, v souladu s příslušnou judikaturou, zejména s body 120 a 121 rozsudku ze dne 19. března 2015, City Cycle Industries v. Rada (
T‑413/13
, nezveřejněný,
EU:T:2015:164
).
V tomto ohledu žalobkyně tvrdí, že Komise nikdy nezpochybnila ceny účtované společností HT společnostem TC a ND a hodnoty ocelových kol deklarované celním orgánům Unie při dovozu ocelových kol žalobkyň. Dodávají, že stanovení vývozní ceny na základě takových údajů je v souladu s ustanoveními čl. 2 odst. 8 a 9 základního nařízení.
Žalobkyně poukazují na to, že argumentace Komise, která odmítá stanovení vývozní ceny na základě fakturace mezi společnostmi HT a TC, je neopodstatněná. Tyto ceny jsou totiž podle všeho nižší než ceny skutečně účtované odběratelům v Unii. Stanovení vývozní ceny na základě těchto údajů tedy může vést ke stanovení přísnějšího antidumpingového cla, než jaké by bylo stanoveno na základě cen skutečně účtovaných dovozcům v Unii.
Pokud jde o námitku Komise, podle které nelze použít nepřesné hodnoty z důvodu čl. 9 odst. 6 základního nařízení, žalobkyně tvrdí, že tato ustanovení se mají použít i tehdy, když Komise použije článek 18 základního nařízení, pokud jde o výrobce vybrané do vzorku. Rozpětí dotčených výrobců se pak při výpočtu váženého průměrného dumpingového rozpětí platného pro výrobce, kteří nebyli zařazeni do vzorku, nezohledňují.
V každém případě Komise neprokázala, jak by bez ohledu na použití čl. 9 odst. 6 základního nařízení mohlo zařazení žalobkyň do vzorku podstatně ovlivnit výsledky šetření.
Žalobkyně konečně tvrdí, že podle pravidel WTO nemohla Komise oprávněně odmítnout použít ustanovení čl. 18 odst. 3 základního nařízení.
Komise navrhuje, aby tyto argumenty byly odmítnuty.
V tomto ohledu se za účelem odpovědi na argumenty žalobkyň jeví jako nezbytné nejprve analyzovat, zda byly předložené dokumenty, jako je seznam DMSAL nebo celní prohlášení, dostatečně spolehlivé, aby umožnily Komisi stanovit vývozní cenu, a poté zadruhé určit, zda bylo možné, aby Komise použila čl. 18 odst. 3 základního nařízení ke stanovení vývozní ceny za okolností, kdy žalobkyně poskytly všechny dokumenty, které měly k dispozici.
Pokud jde především o otázku spolehlivosti údajů týkajících se stanovení vývozní ceny, je třeba úvodem připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora má Komise v oblasti společné obchodní politiky a obzvláště v oblasti obchodních ochranných opatření z důvodu složitosti hospodářských, politických a právních situací, které musí zkoumat, širokou posuzovací pravomoc. Soudní přezkum takového posouzení musí být tedy omezen na ověření toho, zda byla dodržena procesní pravidla, zda skutková zjištění, na jejichž základě byla učiněna napadená volba, byla věcně správná, zda nedošlo ke zjevně nesprávnému posouzení těchto skutkových zjištění nebo ke zneužití pravomoci [viz rozsudek ze dne 14. prosince 2017, EBMA v. Giant (China),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
, bod
a citovaná judikatura].
Soudní dvůr dále rozhodl, že přezkum důkazů, na nichž Komise zakládá svá konstatování, ze strany Tribunálu nepředstavuje nové posouzení skutkového stavu nahrazující posouzení tohoto orgánu. Tento přezkum nezasahuje do široké posuzovací pravomoci uvedeného orgánu v oblasti obchodní politiky, ale omezuje se na určení, zda tyto důkazy mohou podepřít závěry vyvozené Komisí. Tribunálu tedy přísluší nejen ověřit věcnou správnost uplatněných důkazů, jejich věrohodnost a soudržnost, ale rovněž přezkoumat, zda tyto důkazy představují veškeré relevantní údaje, jež musí být vzaty v úvahu při posuzování komplexní situace, a zda o ně lze opřít závěry, které jsou z nich vyvozovány [viz rozsudek ze dne 14. prosince 2017, EBMA v. Giant (China),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
, bod
a citovaná judikatura].
Kromě toho jsou podle základního nařízení společnosti, které jsou předmětem antidumpingového šetření, povinny poskytnout Komisi informace nezbytné pro stanovení jejich dumpingového rozpětí. Pokud tyto informace neposkytnou, vystavují se riziku, že se na ně podle čl. 18 odst. 1 uvedeného nařízení uplatní jiné údaje, než které poskytly (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. července 2006, Shandong Reipu Biochemicals v. Rada,
T‑413/03
,
EU:T:2006:211
, bod
a citovaná judikatura).
V tomto ohledu je třeba uvést, že z analýzy dokumentu Komise obsaženého v příloze B1 žalobní odpovědi, který žalobkyně nezpochybňují, zaprvé vyplývá, že v každém ze sedmi prodejních kanálů, které skupina Hangtong používala k vývozu svých výrobků, dovozci platili za prodané zboží prostřednictvím společnosti WS, která nevedla žádné účetnictví. V důsledku toho a bez ohledu na skutečnost, že samojský zákon o společnostech nestanoví, že společnosti musí vést certifikované účetnictví, neměly bankovní výpisy společnosti WS žádnou důkazní hodnotu.
Zadruhé, ve všech prodejních kanálech byly prodeje uskutečněny dovozcům, aniž by faktury vystavené na jejich jméno byly zaúčtovány v účetnictví skupiny Hangtong. Buď společnost TC zaúčtovávala do svého účetnictví faktury na nižší částku, než jaká byla uvedena na fakturách určeným dovozcům, a na základě těchto prvních faktur podávala celním orgánům nepravdivá prohlášení, pokud jde o vývozní cenu (kanál 1), nebo společnost TC vystavovala faktury jménem dovozců, aniž by je zaúčtovávala do svého účetnictví (kanály 2 a 3), nebo společnost WS vystavovala faktury, které nebyly zaúčtovány, protože samojské právní předpisy nevyžadují, aby společnosti vedly certifikované účetnictví (kanály 4 a 5), nebo konečně faktury vystavovala společnost ND, která je společností mimo skupinu a o níž Komise nemohla získat žádné informace z důvodu její nedostatečné spolupráce při šetření (kanály 6 a 7).
Zatřetí, ve všech prodejních kanálech s výjimkou prvního prodejního kanálu se prodej zboží na vývoz uskutečnil až po prodeji zboží společností HT nebo TC společnosti ND, což z důvodů uvedených v bodě 60 výše znamenalo, že Komise nemohla určit prodejní cenu, kterou evropští dovozci skutečně zaplatili.
Kombinace všech prvků uvedených v bodech 59 až 61 výše neumožňuje dojít k závěru, že se Komise dopustila zjevného nesprávného posouzení, když konstatovala, že údaje týkající se vývozní ceny jsou nespolehlivé.
To znamená, že tvrzení žalobkyň, podle kterých prokázaly 98 % plateb evropských dovozců na základě bankovních výpisů společnosti WS, 90 % prodejních cen na základě faktur s DPH vystavených společností HT a konečně 65 % vývozních transakcí do Unie na základě celních prohlášení těchto dovozců, je třeba považovat za pouhá prohlášení, stejně jako tvrzení žalobkyň, podle kterého Komise nezohlednila systém třístranného obchodu, který přijaly.
Na tyto nesrovnalosti bylo ostatně poukázáno na slyšení, během něhož žalobkyně uznaly, že Komise nemohla použít účetnictví společnosti WS, že neexistují žádné účetní záznamy o fakturách společnosti TC evropským dovozcům, a že v důsledku toho bylo v tomto případě obtížné stanovit spolehlivou vývozní cenu.
Je proto třeba nejprve analyzovat, zda tato vývozní cena mohla být stanovena, jak navrhují žalobkyně, na základě seznamu DMSAL a faktur s DPH vystavených společností HT společnosti TC a zda se Komise mýlila, když měla za to, že není možné stanovit vývozní cenu, když chybí tabulka rozlišující mezi vývozem do Unie a vývozem do jiných zemí, jejíž předložení nebylo v průběhu šetření požadováno.
Pokud jde především o seznam DMSAL a faktury s DPH vystavené společností HT společnosti TC, je třeba poznamenat, že jak Komise zdůraznila při slyšení, tyto důkazy se týkaly prodeje realizovaného společností HT společnosti TC, a tedy prodeje v rámci skupiny a na domácím trhu, jehož cena se tudíž lišila od ceny skutečně zaplacené evropskými dovozci. Kromě toho, jak bylo potvrzeno při slyšení, Komise nebyla schopna ověřit skutečný vývoz do Unie deklarovaný žalobkyněmi, jelikož neexistovalo žádné věrohodné účetnictví týkající se tohoto vývozu.
V tomto ohledu, pokud jde o argument žalobkyň, podle kterého nepředložily tabulku rozlišující mezi vývozem do Unie a ostatním vývozem, je třeba uvést, že žalobkyně při slyšení nejprve uvedly, že taková tabulka není nutná, neboť všechny informace, které by obsahovala, jsou již obsaženy v seznamu DMSAL, poté potvrdily, že by byly schopny takovou tabulku předložit, pokud by je o to Komise požádala, jak uvedly v připomínkách zaslaných dne 25. října 2019 po oznámení prozatímního nařízení, a nakonec přiznaly, že takovou tabulku nepředložily, protože se obávaly, že Komise bude tvrdit, že taková tabulka není věrohodná z důvodu absence faktur, které by takové údaje dokládaly.
Tato protichůdná tvrzení zdůrazňují umělou povahu argumentu žalobkyň, podle kterého se Komise nemohla při odmítnutí jejich údajů týkajících se vývozní ceny opírat o neexistenci tabulky uvádějící vývoz do Unie.
Komise totiž tyto údaje o vývozu nepoužila nejen z důvodu neexistence takové tabulky, ale také proto, jak vyplývá z bodů 32, 35 a 40 odůvodnění napadeného nařízení, že se musela vypořádat se „zásadní nespolehlivostí záznamů společnosti“ a nemožností s jistotou určit druh a počet výrobků vyvážených do Unie, takže nemohla stanovit vývozní cenu na základě faktur s DPH vystavených společností HT společnosti TC. Tato poslední konstatování nejsou vůbec v rozporu se skutečností, že Komise považovala údaje o běžné hodnotě za spolehlivé, protože údaje o běžné hodnotě byly na rozdíl od údajů o vývozu pravidelně zaznamenávány v účetnictví společnosti HT.
Kromě toho nařízení, na která žalobkyně odkazují, aby prokázaly, že se Komise odchýlila od své obvyklé praxe, pokud jde o úpravu vývozních cen, nejsou podle všeho relevantní, neboť legalita nařízení o uložení antidumpingového cla musí být posuzována s ohledem na právní předpisy, a zejména na ustanovení základního nařízení, a nikoli na základě údajné předchozí rozhodovací praxe Komise [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. října 2016, Crown Equipment (Suzhou) a Crown Gabelstapler v. Rada,
T‑351/13
, nezveřejněný,
EU:T:2016:616
, bod
].
Pokud jde zadruhé o argumenty žalobkyň týkající se údajného nedostatku pečlivosti ze strany vyšetřovatelů ve vztahu k evropským dovozcům a k dokumentům týkajícím se těchto dovozců, je třeba nejprve uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Komise nikdy neprovedla šetření na místě v prostorách těchto dovozců za účelem stanovení vývozní ceny. Z konkrétního sdělení žalobkyním připojeného k prozatímnímu nařízení totiž vyplývá, že tento orgán vzal jejich návrh v tomto smyslu na vědomí až v dopise ze dne 27. srpna 2019, který je uveden v příloze A 21 žalobního návrhu.
Dále kromě toho, že žalobkyně nezpochybňují okolnost uvedenou v bodě 33 odůvodnění napadeného nařízení, že se spoluprací s Komisí souhlasili pouze tři dovozci z Unie, je třeba uvést, že oznámený počet těchto dovozců se v průběhu šetření měnil z osmi, jak je uvedeno v dokumentu ze dne 27. srpna 2019, který je přílohou A 21 žalobního návrhu, na dvanáct v lednu 2020, jak je uvedeno v dokumentech v příloze A 28 žalobního návrhu.
Takové kolísání počtu dovozců v Unii znamená, jak bylo potvrzeno při slyšení, že se Komise mohla oprávněně domnívat, že nemá žádnou jistotu, pokud jde o spolehlivost informací sdělených žalobkyněmi o těchto dovozcích, takže jí nelze vytýkat, že tyto informace nezohlednila, ani že vůči těmto dovozcům nepodnikla žádné kroky. Komisi proto nelze vytýkat, že porušila ustanovení čl. 6 odst. 4 základního nařízení.
Zatřetí, pokud jde o argumenty týkající se čínských celních statistik, na jedné straně souhrnné tabulky celních dokladů odhalily nesrovnalosti, na které Komise upozornila v příloze B2 žalobní odpovědi. To vedlo žalobkyně k úpravě těchto tabulek, avšak bez přesvědčivého výsledku pro vyšetřující orgány, neboť ty nebyly schopny tyto údaje ověřit s účetními a daňovými údaji žalobkyň. Na straně druhé byla referenční hodnota zboží v těchto dokumentech vyjádřena v kilogramech a celkové částky plateb byly vyjádřeny v amerických dolarech, takže Komise nemohla zjistit druh a množství výrobků vyvážených do Unie, jakož i jednotkové prodejní částky, které jsou nezbytnými prvky pro stanovení vývozní ceny. Konečně, tyto dokumenty byly zčásti vystaveny společností ND, která není s žalobkyněmi propojena, což Komisi znemožnilo ověřit jejich pravdivost, a tudíž i jejich důkazní hodnotu.
Konečně, pokud jde o výtku žalobkyň, podle které Komise porušila čl. 18 odst. 3 základního nařízení, je třeba uvést, že účelem článku 18 základního nařízení je umožnit Komisi pokračovat v šetření, i když strany odmítnou spolupracovat nebo spolupracují nedostatečně. Úroveň spolupráce stran by měla být posuzována s ohledem na pojem „nezbytné informace“ použitý v tomto článku, neboť strany, aby mohly být považovány za spolupracující, musí Komisi poskytnout informace, které jí umožní učinit příslušná zjištění v rámci antidumpingového šetření, přičemž posouzení, zda jsou informace „nezbytné“, se provádí případ od případu [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. prosince 2017, EBMA v. Giant (China),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
, body
a
].
Například již bylo rozhodnuto, že míra snahy zúčastněné strany sdělit některé informace nutně nesouvisí se samotnou kvalitou sdělených informací a v každém případě není jediným určujícím prvkem. Pokud požadované informace nejsou nakonec získány, Komise má právo použít dostupné údaje co se týče požadovaných informací (co se týče bodu 6.8 antidumpingové dohody WTO, viz zpráva panelu založeného v rámci WTO nazvaná „Egypt – Konečná antidumpingová opatření pro dovoz výztužných tyčí z oceli pocházející z Turecka“ přijatá dne 1. října 2002, bod 7.242) (rozsudek ze dne 4. března 2010, Sun Sang Kong Yuen Shoes Factory v. Rada,
T‑409/06
,
EU:T:2010:69
, bod
).
Konečně podle ustálené judikatury čl. 18 odst. 3 základního nařízení stanoví, že nejsou-li informace předložené dotčenou stranou ve všech ohledech dokonalé, přesto se k nim přihlédne, pokud případné nedostatky neúměrně neztěžují učinění přiměřeně správných závěrů, pokud jsou předloženy náležitě a včas, pokud je lze ověřit a pokud účastník řízení jednal podle svých nejlepších schopností. Z jeho znění je zřejmé, že tyto čtyři podmínky jsou kumulativní. Nesplnění kterékoli z nich proto brání použití tohoto ustanovení, a tedy i zohlednění dané informace (viz rozsudek ze dne 19. března 2015, City Cycle Industries v. Rada,
T‑413/13
, nezveřejněný,
EU:T:2015:164
, bod
a citovaná judikatura).
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že z důvodů již uvedených v bodech 59 až 62 výše mohla Komise při stanovení vývozní ceny platně použít čl. 18 odst. 1 základního nařízení, neboť nedostatečné údaje předložené žalobkyněmi neúměrně ztěžovaly učinění přiměřeně správných závěrů.
Z výše uvedeného vyplývá, že aniž by se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení nebo porušila čl. 18 odst. 1 a 3, a v důsledku toho čl. 9 odst. 6 základního nařízení nebo přílohu II odst. 3 antidumpingové dohody WTO, v bodech 29 až 41 odůvodnění napadeného nařízení v podstatě konstatovala, že bez ohledu na to, zda žalobkyně jednaly podle svých nejlepších schopností, hlavní problém, který se vyskytl během šetření, byl způsoben nedostatkem úplných a ověřitelných údajů o vývozních transakcích, včetně a zejména, pokud jde o vyvezené výrobky, objem a hodnotu, takže tento orgán usoudil, že nemůže tyto údaje řádně a nezávisle zkontrolovat, a odmítl je jako celek a použil dostupné údaje v souladu s ustanoveními čl. 18 odst. 1 základního nařízení.
Konečně je třeba konstatovat, že pouhý odkaz na porušení čl. 2 odst. 6a, 8, 9, 10 a 11, článku 3, jakož i článku 6 základního nařízení, kromě toho, že je stručný, nepostačuje k prokázání relevantnosti tvrzení o porušení těchto ustanovení, a tudíž k prokázání případné protiprávnosti napadeného nařízení v tomto ohledu.
První a druhá část druhého žalobního důvodu musí být proto zamítnuty.
–
K třetí části druhého žalobního důvodu, vycházející z porušení článků 2 a 3, čl. 6 odst. 6 a 8, čl. 9 odst. 4 a čl. 18 odst. 1 a 3 základního nařízení a přílohy II odst. 3 antidumpingové dohody WTO
Ve třetí části druhého žalobního důvodu žalobkyně v podstatě tvrdí, že Komise tím, že nepoužila jejich údaje k určení běžné hodnoty, ačkoli byly považovány za spolehlivé, porušila čl. 18 odst. 1 a 3 základního nařízení a přílohu II odst. 3 antidumpingové dohody WTO, jakož i články 2 a 3, čl. 6 odst. 6 a 8 a čl. 9 odst. 4 uvedeného nařízení. Dodávají, že Komise dostatečně nevysvětlila, proč tyto údaje ke stanovení běžné hodnoty nepoužila.
V tomto ohledu žalobkyně uvádějí, že se Komise odchýlila od své obvyklé praxe používat dostupné údaje pouze za okolností, kdy tyto údaje nejsou plně ověřitelné a spolehlivé.
Poukazují na to, že tato praxe je v souladu s judikaturou WTO.
Tvrdí, že Komise dostatečně nevysvětlila, proč nevypočítala běžnou hodnotu, ačkoli měla v tomto ohledu spolehlivé informace, jak vyplývá z bodů 42 a 44 odůvodnění napadeného nařízení.
Žalobkyně tvrdí, že Komise mohla použít jejich běžnou hodnotu, aby ji porovnala s vývozními cenami do Unie, s jejich početně zjištěnými vývozními cenami do Unie nebo alespoň s vývozními cenami jediného spolupracujícího výrobce zařazeného do vzorku nebo s cenami poskytnutými ostatními vyvážejícími výrobci, kteří požádali o individuální zjišťování v souladu s čl. 17 odst. 3 základního nařízení, nebo jinými zúčastněnými stranami.
Žalobkyně dodávají, že by tím byla zohledněna skutečnost, že v průběhu šetření plně spolupracovaly s Komisí, na což ostatně poukázala i úřednice pro slyšení a Komise to nezpochybnila.
Komise tyto argumenty popírá.
Pokud jde o argument žalobkyň uvedený v bodě 87 výše, je třeba v tomto ohledu na úvod poznamenat, že v úvodní zprávě ze slyšení ze dne 17. září 2019 úřednice pro slyšení sice připustila, že s ohledem na úsilí, které žalobkyně vynaložily, se domnívala, že použití kvalifikace „nespolupracujících“ na žalobkyně z důvodu, že poskytly nepravdivé nebo zavádějící informace, není nejvhodnější, a proto požádala o vyjasnění podmínek pro použití článku 18 základního nařízení. Ve druhé a závěrečné zprávě ze slyšení ze dne 7. února 2020 však tatáž úřednice pro slyšení již neuvedla žádné další připomínky k použití tohoto článku Komisí, takže z těchto dvou dokumentů nelze vyvodit žádné závěry ohledně úrovně spolupráce žalobkyň.
Pokud jde o nařízení, jichž se žalobkyně dovolávají na podporu tvrzení o existenci údajné praxe Komise spočívající v používání dostupných údajů pouze za okolností, kdy tyto údaje nejsou plně ověřitelné a spolehlivé, tento argument stačí odmítnout na základě judikatury uvedené v bodě 70 výše.
S ohledem na antidumpingovou dohodu WTO, a zejména na přílohu II této dohody, jakož i na související judikaturu, která byla předmětem písemné otázky k zodpovězení při slyšení, je třeba uvést, že právě ve světle těchto ustanovení musí být článek 18 základního nařízení vykládán v co největší možné míře, neboť představuje provedení obsahu těchto ustanovení do unijního práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. května 2014, Guangdong Kito Ceramics a další v. Rada,
T‑633/11
, nezveřejněný,
EU:T:2014:271
, bod
).
V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že v bodě 7.354 a násl. zprávy panelu WTO ze dne 16. listopadu 2007, ES, antidumpingová opatření týkající se lososa chovaného pro hospodářské účely (WT/DS 337/R), na kterou se odvolávají žalobkyně, tento panel v souvislosti s odmítnutím důkazu týkajícího se stanovení běžné hodnoty ze strany Evropských společenství zdůraznil, že vyšetřující orgán byl povinen podle článku 6.8 antidumpingové dohody WTO a odstavce 3 přílohy II uvedené dohody použít „ověřitelné“ informace, které mu strany poskytly.
Kromě toho ve věci Spojené státy – Antidumpingová a vyrovnávací opatření uplatňovaná na ocelový plech z Indie (WT/DS 206/R), na kterou se žalobkyně rovněž odvolávají, je pravda, že v bodě 7.60 a násl. své zprávy se panel WTO v podstatě domníval, že by se vyšetřovací orgány měly snažit maximálně využít údaje, které jim strany předložily, jelikož jedním ze základních cílů antidumpingové dohody WTO jako celku je zajistit, aby objektivní stanovení byla v co největší míře prováděna na základě skutečností.
V bodech 7.62 a 7.64 téže zprávy však panel WTO poznamenal, že není možné dospět k závěru, že by vyšetřovací orgán měl použít nebo se spolehnout na informace, které například nejsou ověřitelné nebo nebyly předloženy včas, ať už by s tím byly spojeny jakékoli potíže.
Kromě toho, jak Komise zdůraznila během slyšení, aniž to žalobkyně mohly vyvrátit, je třeba poznamenat, že případy, v nichž byly vydány tyto dvě zprávy WTO, se od projednávaného případu liší v tom, že v uvedených případech nebylo hlavním problémem, s nímž se potýkaly vyšetřující orgány, jako v projednávaném případě, stanovení vývozní ceny z důvodu neexistence spolehlivých údajů o vývozu, zejména pokud jde o druhy vyváženého zboží a jeho cenu, ale stanovení běžné hodnoty.
Z těchto dvou zpráv vyplývá, že ačkoli by se vyšetřující orgán měl v zásadě snažit použít informace předložené stranami, které jsou ověřitelné, měl by tak činit v maximální možné míře. To znamená, že vyšetřující orgán může nepřihlédnout k informacím, které nakonec mohou vést k výsledkům, jež neumožňují učinit přiměřeně správné závěry.
V kontextu tohoto případu by přitom bylo jakékoli stanovení běžné hodnoty nadbytečné, protože bez možnosti stanovit vývozní cenu vztahující se na žalobkyně by nebylo možné stanovit žádné dumpingové rozpětí, jak vyplývá z bodů 56 až 81 výše.
Tento závěr není zpochybněn argumentem žalobkyň, podle kterého by bylo možné stanovit jejich běžnou hodnotu, aby ji bylo možné porovnat s početně zjištěnou vývozní cenou pro ostatní výrobce. Jak Komise zdůraznila během slyšení, použití takové metody by při nejistotě ohledně totožnosti a množství vyváženého typu výrobků, jak je uvedeno v bodě 69 výše, nevyhnutelně vedlo k propojení nesourodých, a tudíž asymetrických hodnot, takže závěry ohledně dumpingového rozpětí by nakonec nebyly přiměřeně správné.
Pokud jde o výtku vycházející z toho, že důvody, pro které Komise neprovedla výpočet běžné hodnoty, nebyly dostatečně vysvětleny, je třeba uvést, že Tribunál již rozhodl, že z odůvodnění vyžadovaného článkem 296 SFEU musí jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, aby se dotčená osoba mohla seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a aby příslušný soud mohl vykonat přezkum. Nelze však vyžadovat, aby v odůvodnění byly uvedeny všechny relevantní skutkové a právní otázky, neboť otázku, zda odůvodnění splňuje požadavky článku 296 SFEU, je třeba posoudit nejen s ohledem na jeho znění, ale také na jeho kontext a na všechny právní předpisy, které danou věc upravují (viz rozsudek ze dne 10. října 2012, Shanghai Biaowu High-Tensile Fastener a Shanghai Prime Machinery v. Rada,
T‑170/09
, nezveřejněný,
EU:T:2012:531
, bod
a citovaná judikatura). Mimoto odůvodnění napadeného nařízení musí být posuzováno tak, že se zohlední zejména informace, které byly oznámeny žalující straně, a vyjádření, které žalující strana předložila v průběhu správního řízení (rozsudek ze dne 4. března 2010, Sun Sang Kong Yuen Shoes Factory v. Rada,
T‑409/06
,
EU:T:2010:69
, bod
). Zejména se nevyžaduje, aby odůvodnění antidumpingových nařízení specifikovalo různé, někdy velmi početné a složité, skutkové a právní prvky, které jsou předmětem těchto nařízení, pokud tato nařízení tvoří součást systematického rámce souboru opatření, jehož jsou součástí. V tomto ohledu stačí, aby odůvodnění orgánů v nařízeních bylo jasné a jednoznačné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. října 1998, Industrie des poudres sphériques v. Rada,
T‑2/95
,
EU:T:1998:242
, bod
).
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, z odůvodnění Komise v napadeném nařízení lze pochopit, proč se domnívá, že údaje o běžné hodnotě nepředstavují polovinu informací nezbytných pro stanovení dumpingového rozpětí.
Jak totiž Komise jasně a jednoznačně uvedla v bodě 42 odůvodnění napadeného nařízení, stanovení běžné hodnoty bylo v tomto případě irelevantní, neboť informace poskytnuté pro stanovení vývozní ceny, která je základním prvkem ke stanovení dumpingového rozpětí, nebyly spolehlivé, neboť je nebylo možno ověřit.
Kromě toho je třeba konstatovat, že toto odůvodnění umožnilo žalobkyním pochopit důvody, pro které Komise v projednávané věci nestanovila jejich obvyklou cenu, a napadnout legalitu této volby, jak vyplývá z argumentů vznesených zejména v rámci tohoto žalobního důvodu. Takové odůvodnění rovněž umožňuje unijnímu soudu přezkoumat legalitu napadeného nařízení.
Konečně, ze stejných důvodů jako v bodě 80 výše, musí být údajné porušení článků 2 a 3, čl. 6 odst. 6 a 8 a čl. 9 odst. 4 základního nařízení odmítnuto.
Z výše uvedeného vyplývá, že třetí část druhého žalobního důvodu musí být zamítnuta, a v důsledku toho i druhý žalobní důvod v plném rozsahu.
[
omissis
]

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (první senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Společnostem Zhejiang Hangtong Machinery Manufacture Co. Ltd a Ningbo Hi-Tech Zone Tongcheng Auto Parts Co. Ltd se ukládá náhrada nákladů řízení.

Kanninen
Porchia
Stancu
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 6. července 2022.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.
(
) – Jsou uvedeny pouze ty body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění považuje Tribunál za účelné.