CELEX: 62016CJ0085
Appel
EU-varemærke
ansøgninger om registrering af ordmærket KENZO ESTATE
det ældre EU-ordmærke KENZO
forordning (EF) nr. 207/2009
artikel 8, stk. 5
absolut registreringshindring
renommé
rimelig grund

Ved sine appelskrifter har Kenzo Tsujimoto nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets domme af 2. december 2015, Tsujimoto mod KHIM – Kenzo (KENZO ESTATE) (
T-414/13
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:923
), og af 2. december 2015, Tsujimoto mod KHIM – Kenzo (KENZO ESTATE) (
T-522/13
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:922
) (herefter samlet »de appellerede domme«), hvorved Retten frifandt Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) for de af Kenzo Tsujimoto nedlagte påstande om annullation af de afgørelser, der er truffet af Andet Appelkammer ved EUIPO henholdsvis den 22. maj 2013 (sag R 333/2012-2) og den 3. juli 2013 (sag R 1363/2012-2) vedrørende en indsigelsessag mellem Kenzo og Kenzo Tsujimoto.
Retsforskrifter
Appellanten indgav den ene af de omhandlede ansøgninger om registrering i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (
EFT 1994, L 11, s. 1
), med senere ændringer (herefter »forordning nr. 40/94«), og den anden i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om [EU]-varemærker (
EUT 2009, L 78, s. 1
), der trådte i kraft den 13. april 2009, og som har kodificeret forordning nr. 40/94 og ophævet denne.
Artikel 8 i forordning nr. 207/2009, som har overskriften »Relative hindringer for registrering«, bestemmer i stk. 5:
»Hvis indehaveren af et ældre varemærke efter stk. 2 rejser indsigelse, er det varemærke, der søges registreret, ligeledes udelukket fra registrering, hvis det er identisk med eller ligner det ældre varemærke, og det søges registreret for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke det ældre varemærke er registreret, når der, hvis det drejer sig om et ældre [EU]-varemærke, er tale om et i [Unionen] velkendt varemærke, og der, hvis det drejer sig om et ældre nationalt varemærke, er tale om et i den pågældende medlemsstat velkendt varemærke, og brugen af det varemærke, der søges registreret, uden rimelig grund ville medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé.«
Denne forordnings artikel 76, som har overskriften »[Kontorets] ex officio prøvelse af de faktiske omstændigheder«, bestemmer følgende i stk. 2:
»[Kontoret] kan se bort fra kendsgerninger og beviser, som ikke er påberåbt eller fremført rettidigt af de pågældende parter.«
Gennemførelsesbestemmelserne til forordning nr. 40/94 er fastsat i Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13. december 1995 (
EFT 1995, L 303, s. 1
), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1041/2005 af 29. juni 2005 (
EUT 2005, L 172, s. 4
) (herefter »gennemførelsesforordningen«). Denne gennemførelsesforordning finder ligeledes anvendelse på forordning nr. 207/2009.
Gennemførelsesforordningens regel 19, som har overskriften »Dokumentation for indsigelsen«, fastsætter følgende i stk. 1 og 2:
»1.   Kontoret giver den indsigende part mulighed for – inden for en af kontoret fastsat frist, som skal være på mindst to måneder fra den dato, hvor indsigelsesproceduren anses for påbegyndt, jf. regel 18, stk. 1 – at forelægge oplysninger, beviser og argumenter til støtte for sin indsigelse eller til at supplere de oplysninger, beviser eller argumenter, der allerede er indgivet, jf. regel 15, stk. 3.
2.   Den indsigende part skal inden for den i stk. 1 fastsatte frist også indgive dokumentation for sit ældre varemærkes eller sin ældre rettigheds eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang samt beviser for sin ret til at gøre indsigelse. Den indsigende part skal navnlig forelægge følgende beviser:
[…]«
Denne forordnings regel 20, som har overskriften »Undersøgelse af indsigelser«, fastsætter følgende i stk. 1:
»Har den indsigende part ikke inden udløbet af den i regel 19, stk. 1, fastsatte frist godtgjort sit ældre varemærkes eller sin ældre rettigheds eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang og sin ret til at gøre indsigelse, afvises indsigelsen som grundløs.«
Gennemførelsesforordningens regel 50, stk. 1, tredje afsnit, bestemmer:
»Er klagen rettet imod en afgørelse truffet af indsigelsesafdelingen, begrænser appelkammeret sin behandling af klagen til kendsgerninger og beviser, der er indgivet inden for de frister, der er fastsat i eller fastsættes af indsigelsesafdelingen i overensstemmelse med forordningen og disse regler, medmindre der efter appelkammerets opfattelse bør tages hensyn til yderligere eller supplerende kendsgerninger og beviser, jf. […] artikel [76], stk. 2. [i forordning nr. 207/2009].«
Tvisternes baggrund og de relevante retsregler
Sag C-85/16 P
Den 21. januar 2008 indgav appellanten i henhold til forordning nr. 40/94 en ansøgning om international registrering, hvor Unionen er designeret, og som blev meddelt EUIPO den 13. marts 2008.
Det varemærke, der er søgt registreret, er ordtegnet KENZO ESTATE.
De varer, for hvilke der er ansøgt om international registrering, henhører under klasse 33 i Nicearrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret, og svarer til følgende beskrivelse: »vin; alkoholholdige drikke af frugt; vestlige likører (i almindelighed)«.
Registreringsansøgningen blev offentliggjort i
EF-varemærketidende
nr. 12/2008 af 17. marts 2008.
Den 16. december 2008 rejste appellanten Kenzo indsigelse i medfør af artikel 41 i forordning nr. 207/2009 mod den internationale registrering af det ansøgte varemærke for alle de varer, der er nævnt i præmis 11 ovenfor.
Indsigelsen var støttet på det ældre EF-ordmærke KENZO, der blev registreret den 20. februar 2001 under sagsnr. 720706 for varer bl.a. i klasse 3, 18 og 25 i Nicearrangementet, og som i hver enkelt af disse klasser svarer til følgende beskrivelse:
–
klasse 3: »blegemidler og andre midler til tøjvask; præparater til rengøring, polering, skuring og slibning; sæber; parfumerivarer, æteriske olier, kosmetiske præparater, hårvand; tandplejemidler«
–
klasse 18: »læder og læderimitationer, bælter, tasker, håndtasker, kufferter og rejsekister, sadeltasker, rejsetasker og anden bagage; indkøbsnet, tegnebøger, dokumentmapper, skoletasker, omslag (lædervarer), punge, nøgleetuier (lædervarer), æsker og skrin af læder, læderimitationer, kortholdere, checkhæfter, attachétasker, beautybokse, rejseetuier (lædervarer); toiletetuier og makeuppunge (uden indhold), skind og huder; paraplyer, parasoller og spadserestokke; piske, seletøj og sadelmagervarer«
–
klasse 25: »beklædningsgenstande, fodtøj (dog ikke ortopædisk fodtøj), hovedbeklædning«.
Den registreringshindring, der blev påberåbt til støtte for indsigelsen, er den, der er omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009.
Ved afgørelse af 20. december 2011 forkastede indsigelsesafdelingen indsigelsen.
Den 15. februar 2012 indgav Kenzo en klage til EUIPO i henhold til artikel 58-64 i forordning nr. 207/2009 til prøvelse af indsigelsesafdelingens afgørelse.
Ved en afgørelse af 22. maj 2013 gav Andet Appelkammer ved EUIPO medhold i klagen. Ifølge appelkammeret var de tre kumulative betingelser for anvendelse af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 opfyldt i det foreliggende tilfælde. Hvad angår den første betingelse bemærkede appelkammeret, at de omtvistede varemærker i høj grad lignede hinanden for en ikke uvæsentlig del af den relevante kundekreds. Hvad angår den anden betingelse fandt appelkammeret i modsætning til indsigelsesafdelingen, at Kenzo havde bevist, at det ældre varemærke havde et renommé. Med hensyn til den tredje betingelse, fandt dette appelkammer, at det var højst sandsynligt, at det varemærke, der er ansøgt registreret, og med hensyn til hvilket der ikke var fremlagt noget bevis for nogen rimelig grund til brug, ville lægge sig i kølvandet på det ældre varemærkes renommé med henblik på at drage fordel af det sidstnævnte varemærkes tiltrækningskraft, omdømme og prestige samt på uden nogen økonomisk kompensation at udnytte den kommercielle indsats, som indehaveren af dette varemærke havde ydet for at skabe og vedligeholde varemærkets image. Det fastslog derfor, at der forelå en risiko for, at brugen af den beskyttelse, der er ansøgt om for den internationale registrering i Unionen, ville medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes renommé som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009.
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 8. august 2013 anlagde appellanten sag med påstand om annullation af den ovennævnte afgørelse. Til støtte for sit søgsmål gjorde appellanten to anbringender gældende vedrørende for det første tilsidesættelse af artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 og for det andet tilsidesættelse af samme forordnings artikel 8, stk. 5.
Retten forkastede disse anbringender og frifandt EUIPO i det hele.
Sag C-86/16 P
Den 18. august 2009 indgav appellanten i henhold til forordning nr. 207/2009 en ansøgning om international registrering, hvor Unionen er designeret, og som blev meddelt EUIPO den 5. november 2009.
Det varemærke, der er søgt registreret, er ordtegnet KENZO ESTATE.
De varer og tjenesteydelser, for hvilke der ansøges om registrering, henhører under klasse 29, 30, 31, 35, 41 og 43 i Nice-arrangementet og svarer i hver enkelt af disse klasser til følgende beskrivelse:
–
klasse 29: »olivenolie (til fødevarer); vindruekerneolie (til fødevarer); spiselige olier og fedtstoffer; rosiner; forarbejdede grøntsager og frugt; frosne grøntsager; frossen frugt; rå bælgfrugter; forarbejdede kødprodukter; forarbejdede fisk og skaldyr«
–
klasse 30: »konfekturevarer; brød og boller; vineddike; olivenoliedressing; smagsstoffer (ikke krydderier); krydderier; sandwichs; pizzaer; hot dogs (sandwiches); kødtærter; ravioli«
–
klasse 31: »vindruer (friske); oliven (friske); frugt (frisk); grøntsager (friske); frø og løg«
–
klasse 35: »markedsanalyse vedrørende vin; tilrådighedsstillelse af oplysninger om vinsalg; annonce- og reklamevirksomhed; import- og eksportagentur; detail- eller engroshandel med fødevarer og drikkevarer; detail- eller engroshandel med spiritus«
–
klasse 41: »uddannelses- og undervisningsvirksomhed vedrørende generelt kendskab til vin; uddannelses- og undervisningsvirksomhed vedrørende generelt kendskab til certificering som sommelier; organisering og arrangering af vinsmagning og simulationstest inden for dette område; eksaminering og godkendelse af certificering som sommelier; forberedning, organisering og afholdelse af seminarer om vin; forberedning, organisering og afholdelse af seminarer vedrørende certificering som sommelier; tilvejebringelse af elektroniske publikationer om vin; tilvejebringelse af elektroniske publikationer om certificering som sommelier; redigering af bøger om vin; redigering af bøger om certificering som sommelier; tilvejebringelse af faciliteter til uddannelsesvirksomhed vedrørende vin; tilvejebringelse af faciliteter til uddannelsesvirksomhed vedrørende certificering som sommelier«
–
klasse 43: »tilvejebringelse af mad og drikke, midlertidig indkvartering«.
Registreringsansøgningen blev offentliggjort i
EF-varemærketidende
nr. 44/2009 den 16. november 2009.
Den 12. august 2010 rejste Kenzo indsigelse i medfør af artikel 41 i forordning nr. 207/2009 mod registreringen af det ansøgte varemærke for alle de varer og tjenesteydelser, der er nævnt i præmis 23 ovenfor.
Indsigelsen var støttet på det ældre EF-ordmærke KENZO, der blev registreret den 20. februar 2001 under sagsnr. 720706 for varer i klasse 3, 18 og 25 i Nicearrangementet svarende for hver enkelt af disse klasser til beskrivelsen ovenfor i præmis 14.
Den registreringshindring, der blev påberåbt til støtte for indsigelsen, er den, der er omfattet af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009.
Ved afgørelse af 24. maj 2012 forkastede indsigelsesafdelingen indsigelsen.
Den 23. juli 2012 indgav Kenzo en klage til EUIPO i henhold til artikel 58-64 i forordning nr. 207/2009 til prøvelse af indsigelsesafdelingens afgørelse.
Ved afgørelse af 3. juli 2013 gav Andet Appelkammer ved EUIPO delvist medhold i klagen. Ifølge appelkammeret var de tre kumulative betingelser for anvendelse af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 opfyldt i det foreliggende tilfælde for de tjenesteydelser, der er omfattet af den registrering, som der er ansøgt om. Hvad angår den første betingelse anførte appelkammeret, at de omtvistede varemærker i høj grad ligner hinanden. Hvad angår den anden betingelse fandt appelkammeret i modsætning til indsigelsesafdelingen, at Kenzo havde bevist, at det ældre varemærke havde et renommé. Med hensyn til den tredje betingelse fandt dette appelkammer hvad angår de tjenesteydelser, som er omfattet af det ansøgte varemærke, at det er højst sandsynligt, at det ansøgte varemærke – med hensyn til hvilket der ikke var fremlagt noget bevis for nogen rimelig grund til brug – vil lægge sig i kølvandet på det ældre varemærkes renommé med henblik på at drage fordel af sidstnævnte varemærkes tiltrækningskraft, omdømme og prestige samt på uden nogen økonomisk kompensation at udnytte den kommercielle indsats, som indehaveren af dette varemærke havde ydet for at skabe og vedligeholde varemærkets image.
Appelkammeret var derimod af den opfattelse, at de varer i klasse 29-31 i Nicearrangementet, som er omfattet af den registrering, der er ansøgt om, ikke kan anses for luksusvarer, og at de ikke er uvægerligt forbundet med en verden af glamour eller mode. Der er tale om almindelige fødevarer til masseforbrug, der kan købes i enhver nærbutik, og de har kun en perifer forbindelse til Kenzos varer. Sidstnævnte havde ikke begrundet, hvorfor den ansøgte registrering uden rimelig grund vil medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærke KENZOs særpræg eller renommé eller vil skade dette særpræg eller renommé. Appelkammeret forkastede indsigelsen for så vidt angår disse varer.
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 26. september 2013 anlagde appellanten sag med påstand om annullation af afgørelsen af 3. juli 2013. Til støtte for søgsmålet gjorde appellanten to anbringender gældende vedrørende for det første tilsidesættelse af artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 og for det andet tilsidesættelse af samme forordnings artikel 8, stk. 5.
Retten forkastede disse anbringender og frifandt EUIPO i det hele.
Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 18. maj 2016 blev sagerne C-85/16 P og C-86/16 P forenet med henblik på den skriftlige og den mundtlige forhandling samt domsafsigelsen.
I appelskrifterne har appellanten nedlagt følgende påstande:
–
De appellerede domme ophæves.
–
Domstolen træffer endelig afgørelse i tvisterne.
–
EUIPO og Kenzo tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder de omkostninger, der er afholdt under sagen for appelkammeret.
EUIPO og Kenzo har nedlagt påstand om, at de to appeller forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellerne
Appellanten har til støtte for sine appeller påberåbt sig to anbringender om tilsidesættelse af henholdsvis artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 og denne forordnings artikel 8, stk. 5.
Det første anbringende
Parternes argumenter
Hvad angår det første anbringende er appellanten af den opfattelse, at Retten begik en retlig fejl, da den i hver af de appellerede dommes præmis 23 fastslog, at appelkammeret med rette havde fundet, at beviserne for brug og for renommé er uløseligt forbundne, således at beviset for det første kan fremlægges med henblik på at føre bevis for det andet. Appellanten er af den opfattelse, at Retten ved at fastslå dette undlod at tage hensyn til, at det skøn, som appelkammeret udøvede i henhold til artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, var begrænset i henhold til gennemførelsesforordningens regel 20, stk. 1, og regel 19, stk. 1 og 2.
Ifølge appellanten følger det af disse bestemmelser, at en indsigelse, der er baseret på artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 skal afvises, såfremt indsigeren ikke formår at føre bevis for det ældre varemærkes renommé inden for den af EUIPO fastsatte frist med henblik på at godtgøre den ældre rettigheds eksistens og gyldighed. Denne fortolkning er blevet bekræftet af dom af 13. juni 2002, Chef Revival USA mod KHIM – Massagué Marín (Chef) (
T-232/00
,
EU:T:2002:157
, præmis
).
Det fremgår imidlertid af i hver af de appellerede dommes præmis 23, at Retten i lighed med appelkammeret med urette tog hensyn til de dokumenter, som blev indgivet efter udløbet af den frist, der var fastsat med henblik på at godtgøre reel brug af det ældre varemærket, dvs. bilag 1-21 til bemærkningerne fra Kenzo, med henblik på at bedømme dette varemærkes renomme. Ifølge appellanten bestemmes det hverken i forordning nr. 207/2009 eller gennemførelsesforordningen, at dokumenter, der er fremlagt med henblik på at godtgøre brug – og som er indgivet efter udløbet af den frist, der er fastsat til at fremlægge bevis for ældre rettigheder – kan anvendes til at føre bevis det ældre varemærkes renommé.
Kenzo har principalt gjort gældende, at det første appelanbringende ikke kan antages til realitetsbehandling. Subsidiært har det gjort gældende, at argumentet ligeledes er ugrundet. EUIPO har gjort gældende, at det første anbringende er ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Hvad angår spørgsmålet, om det første anbringendes kan antages til realitetsbehandling, skal det bemærkes, at i overensstemmelse med artikel 256 TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol er en appel begrænset til retsspørgsmål. Det er derfor alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder såvel som til at vurdere bevismaterialet. Bedømmelsen af disse faktiske omstændigheder og bevismaterialet er således ikke et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og bevismaterialet er blevet urigtigt gengivet (jf. bl.a. dom af 2.9.2010, Calvin Klein Trademark Trust mod KHIM,
C-254/09 P
,
EU:C:2010:488
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I denne forbindelse er det tilstrækkeligt at konstatere, at det første anbringende rejser et retsspørgsmål om karakteren af den skønsbeføjelse, som appelkammeret har i henhold til artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, henset til gennemførelsesforordningens regel 20, stk. 1, og regel 19, stk. 1 og 2. Det første anbringende kan derfor antages til realitetsbehandling.
Hvad angår spørgsmålet, om dette anbringende er begrundet, skal det bemærkes, at Domstolen i sin dom af 3. oktober 2013, Rintisch mod KHIM (
C-120/12 P
,
EU:C:2013:638
), i det væsentlige har fastslået, at den skønsbeføjelse, appelkammeret har i henhold til artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 skal udøves inden for rammerne af de grænser, som er fastsat i bestemmelsen i gennemførelsesforordningens regel 50, stk. 1, tredje afsnit, og ikke inden for rammerne af samme forordnings regel 20, stk. 1. Domstolen fastslog bl.a. i denne doms præmis 32, at gennemførelsesforordningen udtrykkeligt fastsætter, at appelkammeret under behandlingen af en klage, der er rettet mod en afgørelse fra en indsigelsesafdeling, har en skønsbeføjelse, som følger af gennemførelsesforordningens regel 50, stk. 1, tredje afsnit, og af artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 med hensyn til at afgøre, om der er anledning til at tage hensyn til yderligere eller supplerende kendsgerninger og beviser, der ikke er blevet fremlagt inden for de frister, der er fastsat i eller fastsættes af indsigelsesafdelingen. Disse bestemmelser giver dermed appelkammeret – når det behandler en sådan klage – mulighed for at acceptere dokumenter, som er fremlagt for sent, og som vedrører eksistensen, gyldigheden og beskyttelsesomfanget af det ældre varemærke, eller at undlade dette.
I nævnte doms præmis 38 bemærkede Domstolen således, at når EUIPO skal træffe afgørelse i forbindelse med en indsigelsessag, er udøvelsen af den skønsbeføjelse, som det har med hensyn til at tage hensyn til beviser og kendsgerninger, der er fremført for sent, underlagt to betingelser, nemlig dels, at de for sent fremførte elementer for en umiddelbar betragtning kan have en afgørende betydning for udfaldet af indsigelsen, dels, at tidspunktet for proceduren, hvorpå denne sene fremsættelse sker, og omstændighederne omkring den ikke må være til hinder for en sådan hensyntagen.
I den foreliggende sag henviste Retten for det første i de appellerede dommes præmis 16 og 17 til denne retspraksis fra Domstolen, og bemærkede med rette i hver af disse dommes præmis 18, at appelkammerets skønsbeføjelse ikke skal fortolkes i henhold til gennemførelsesforordningens regel 20, stk. 1, men alene i henhold til denne forordnings artikel 50, stk. 1, tredje afsnit.
I de appellerede dommes præmis 19-23 undersøgte den for det andet, om appelkammeret i den pågældende sag kunne tage hensyn til disse elementer, dvs. om de kunne have en afgørende betydning, og om stadiet i proceduren og visse af sagens omstændigheder gjorde det muligt. I hver af disse dommes præmis 23 fandt Retten, at dette var tilfældet med den begrundelse, at »idet appelkammeret havde angivet, at beviset for brug var uadskilleligt forbundet med beviset for renommé, og at det kun var en overdreven og uretmæssig formalisme, som ville kunne indebære, at beviset for brug ikke ville kunne fremlægges som bevis for renommé, [havde] appelkammeret anvendt sin skønsbeføjelse i medfør af artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 med henblik på at afgøre, om der skulle tages hensyn til disse elementer«.
Ved at fastslå dette har Retten således anvendt artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med gennemførelsesforordningens regel 50, stk. 1, tredje afsnit, korrekt. Det følger heraf, at det første anbringende skal forkastes som ugrundet.
Det andet anbringende
Med det andet anbringende om tilsidesættelse af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved bedømmelsen af hver enkelt af de fire betingelser, der er foreskrevet i denne bestemmelse, og hvorefter der kan gives afslag på en ansøgning om registrering af et varemærke. Appellantens anbringende er dermed opdelt i to led, hvormed det gøres gældende, at Retten begik en retlig fejl i forbindelse med vurderingen af henholdsvis ligheden mellem de omtvistede varemærker, det ældre varemærkes renommé, en manglende utilbørlig udnyttelse og endelig forekomsten af en rimelig grund til at bruge det varemærke, hvorom der er indgivet ansøgninger om registrering.
Det første led
–
Parternes argumenter
Med det andet anbringendes første led har appellanten indledningsvis gjort gældende, at Retten har begået en retligt fejl ved i de appellerede dommes præmis 31-33 at vurdere ligheden mellem de omtvistede varemærker uden i denne henseende at foretage en sammenligning af disse varemærker, hvorved hvert varemærke blev betragtet i sin helhed. Appellanten er den opfattelse, at Retten med urette foretog den krævede sammenligning med det ældre varemærke i forhold til alene en af de bestanddele i dette varemærke, hvorom der er indgivet ansøgninger om registrering. Appellanten har gjort gældende, at såfremt Retten havde fortaget den nødvendige vurdering af ligheden mellem de omtvistede varemærker på det visuelle, fonetiske og begrebsmæssige plan, ville den på baggrund heraf være nået frem til, at de ikke lignede hinanden. Ifølge appellanten har bestanddelen »estate« en fremtrædende placering i det ansøgte varemærke, hvorom der er indgivet ansøgninger om registrering, eftersom den består af seks bogstager og dermed er længere end bestanddelen »kenzo«, der består af fem bogstaver. Bestanddelen »estate« forlænger ligeledes længden af dette varemærke betydeligt såvel visuelt som fonetisk og indebærer, at der er betydelige forskelle mellem de omtvistede varemærker hvad angår såvel deres klang som deres rytme.
Appellanten har dernæst gjort gældende, at Retten ikke har begrundet sin vurdering, hvorefter den dominerende bestanddel i varemærket KENZO ESTATE er bestanddelen »kenzo«. Appellanten er tværtimod af den opfattelse, at bestanddelen »estate« har fornødent særpræg med hensyn til de varer og tjenesteydelser, som er omfattet af det varemærke, der er ansøgt registreret. Selv hvis der er en forbindelse mellem dette ord og disse varer og tjenesteydelser, er denne forbindelse ikke tilstrækkelig direkte til at kunne fratage bestanddelen »estate« ethvert særpræg og dermed automatisk gøre bestanddelen »kenzo« til den dominerende bestanddel.
Appellanten har endelig foreholdt Retten, at den i hver af de appellerede dommes præmis 34 med urette undlod at anvende den retspraksis, der følger af dom af 7. maj 2009, Klein Trademark Trust mod KHIM – Zafra Marroquineros (CK CREACIONES KENNYA) (
T-185/07
,
EU:T:2009:147
), og af 2. september 2010, Calvin Klein Trademark Trust mod KHIM (
C-254/09 P
,
EU:C:2010:488
).
Kenzo og EUIPO har gjort gældende, at det andet anbringendes første led skal afvises fra realitetsbehandling og under alle omstændigheder er ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt det andet anbringendes første led kan antages til realitetsbehandling, skal det konstateres, at appellantens argument om, at Retten begik en retlig fejl ved ikke at sammenligne de omtvistede varemærker, hvorved hvert varemærke betragtes i sin helhed, og ved ikke at anvende dom af 7. maj 2009, Klein Trademark Trust mod KHIM – Zafra Marroquineros (CK CREACIONES KENNYA) (
T-185/07
,
EU:T:2009:147
), og af 2. september 2010, Calvin Klein Trademark Trust mod KHIM (
C-254/09 P
,
EU:C:2010:488
), og om en manglende begrundelse i forbindelse med vurderingen af, at bestanddelen »kenzo« er dominerende i varemærket KENZO ESTATE, rejser retlige spørgsmål. Disse spørgsmål kan realitetsbehandles inden for rammerne af en appel i henhold til den retspraksis, der er henvist til i denne doms præmis 42.
Appellantens argumentation, hvormed denne gør gældende, at bestanddelen »estate« har fornødent særpræg, kan derimod ikke antages til realitetsbehandling, eftersom appellanten med denne argumentation forsøger at rejse tvivl om Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder i hver af de appellerede dommes præmis 33, hvorefter ordet »estate«, som forbindes med de varer og tjenesteydelser, der er omfattet af registreringsansøgningerne, ikke havde fornødent særpræg for en betydelig del af de relevante forbrugere.
Hvad for det første angår spørgsmålet om, hvorvidt argumentet om, at Retten ikke har sammenlignet de omtvistede varemærker, hvorved hvert varemærke betragtes i sin helhed, er velbegrundet, skal det bemærkes, at ifølge fast retspraksis skal spørgsmålet om, hvorvidt der i henhold til artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 foreligger en sammenhæng mellem det ældre varemærke og det varemærke, som er søgt registreret, afgøres efter en helhedsvurdering under hensyntagen til alle de relevante faktorer i det foreliggende tilfælde, herunder bl.a. graden af det ældre varemærkes særpræg og grad af lighed mellem de omtvistede varemærker, som forudsætter, at der bl.a. findes visuelle, lydlige og begrebsmæssige ligheder (jf. dom af 23.10.2003, Adidas-Salomon og Adidas Benelux,
C-408/01
,
EU:C:2003:582
, præmis
, og af 24.3.2011, Ferrero mod KHIM,
C-552/09 P
,
EU:C:2011:177
, præmis
og
).
I den foreliggende sag angav retten i de appellerede dommes præmis 31 og 32, at den omstændighed, at et varemærke udelukkende består af det ældre varemærke, hvortil et andet ord er føjet, tyder på, at der er lighed mellem disse to varemærker, og forbrugeren principielt i højere grad lægger mærke til, hvordan et tegn begynder, end til, hvordan det slutter. Hvad angår det manglende særpræg af bestanddelen »estate« bemærkede Retten i enhver af de appellerede dommes præmis 33, at for »personer med engelsk som modersmål kan dette ord angive stedet, hvor der dyrkes og fremstilles vin, druer og hertil knyttede varer, idet »estate« betyder »en stor ejendom««. Retten fastslog dermed, at det var med rette, at appelkammeret fandt, at de relevante forbrugere lagde mindre vægt på dette ord og i stedet fokuserede på den første bestanddel, dvs. ordet »kenzo«, som er mere særpræget.
Det fremgår af de appellerede dommes præmis 31-33, at Retten under bedømmelsen af ligheden mellem de i omtvistede varemærker fastslog dels, at det varemærke, hvorom der er indgivet ansøgninger om registrering, udelukkende består af det ældre varemærke, hvortil bestanddelen »estate«, der ikke har noget fornødent særpræg, er føjet, dels, at forbrugeren principalt i højere grand lægger mærke til, hvordan et tegn begynder, end til, hvordan det slutter, og i højere grad fokuserer på den første bestanddel, som er mere særpræget, end på ordet »kenzo«.
Under disse omstændigheder kunne Retten, henset til, at de omtvistede varemærker er ordmærker, hvoraf det ene udelukkende består af det ældre varemærke, hvortil der er føjet en bestanddel, der mangler fornødent særpræg, med rette fastslå, at disse varemærker, hvorved hvert varemærke betragtes i sin helhed, anses for at ligne hinanden.
Hvad for det andet angår appellantens argumentation om, at de appellerede domme mangler en begrundelse for, hvorfor bestanddelen »kenzo« er dominerende, skal denne forkastes som ugrundet.
I hver af de appellerede dommes præmis 32 henviste Retten nemlig til retspraksis, hvoraf det fremgår, at forbrugeren principielt i højere grad lægger mærke til, hvordan et tegn begynder, end til, hvordan det slutter. I hver af disse dommes præmis 33 fastslog Retten, at ordet »estate«, som er forbundet med de varer og tjenesteydelser, som er omfattet af det varemærke, hvorom der er indgivet ansøgninger om registrering, ikke har fornødent særpræg for en betydelig del af de relevante forbrugere. Heraf udledte Retten, at »appelkammeret med rette [kunne] fastslå, at de relevante forbrugere lagde mindre vægt på dette ord og fokuserede på den første og mest særprægede bestanddel, nemlig ordet »kenzo««.
Hvad for det tredje angår appellantens argument om, at Retten med urette afviste at anvende dom af 7. maj 2009, Klein Trademark Trust mod KHIM – Zafra Marroquineros (CK CREACIONES KENNYA) (
T-185/07
,
EU:T:2009:147
), og af 2. september 2010, Calvin Klein Trademark Trust mod KHIM (
C-254/09 P
,
EU:C:2010:488
), skal dette ligeledes forkastes som ugrundet.
Som Retten med føje konstaterede i hver af de appellerede dommes præmis 34, adskiller de faktiske omstændigheder i de sager, som gav anledning til de i foregående præmis nævnte domme, sig nemlig fra de faktiske omstændigheder i de foreliggende sager, idet det er tilstrækkeligt at bemærke, at i de første sager var et ansøgt varemærke bestående af et ordtegn i konflikt med ældre varemærker bestående af figurtegn, mens der i de foreliggende sager er tale om to ordmærker, der er i konflikt med hinanden. Som følge heraf fastslog Retten, at i de sager, som gav anledning til de nævnte domme, var de særprægede og dominerende bestanddele i de omtvistede varemærker ikke ens, mens Retten i den foreliggende sag fastslog, at ordet »kenzo«, som er den fælles bestanddel i de omtvistede varemærker, også er den mest særprægede bestanddel i disse varemærker.
Heraf følger, at det andet anbringendes første led må forkastes i sin helhed.
Det andet anbringendes andet led
–
Parternes argumenter
Med det andet anbringendes andet led har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den i hver af de appellerede dommes præmis 41 fastslog, at appelkammeret med rette havde bekræftet, at det ældre varemærke KENZO i EU er renommeret for tøj, kosmetik og parfume til trods for, at beviserne herpå blev fremlagt for sent og dermed ikke burde være blevet taget i betragtning.
Kenzo og EUIPO har gjort gældende, at det andet led af dette anbringende bør forkastes som ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
Det skal bemærkes, at i hver af de appellerede dommes præmis 41 vedrører Rettens bedømmelse appellantens argument om, at appelkammeret ikke burde have taget hensyn til de beviser, som Kenzo havde fremlagt for indsigelsesafdelingen før den 17. maj 2010 i sag C-85/16 P og før den 14. februar 2011 i sag C-86/16 P med henblik på at påvise det ældre varemærkes renommé, eftersom disse beviser ikke var ledsaget af nogen forklaring. Retten fastslog i denne præmis 41, at på den faktiske dato for de internationale registreringer af varemærket KENZO ESTATE i de disse to sager, dvs. henholdsvis den 21. januar 2008 og den 18. august 2009, var det i lyset af de beviser, som var fremlagt i de tidligere sager, og som indsigelsesafdelingen støttede sig på i de foreliggende sager, påvist, at det ældre varemærke havde et renommé.
Appellanten kan derfor ikke i det andet led af sit andet appelanbringende med føje gøre gældende, at Retten begik en retlig fejl i den nævnte præmis 41, idet den tog hensyn til de beviser vedrørende det ældre varemærke KENZOs renommé, som var blevet fremlagt for sent, eftersom Rettens bedømmelse ikke vedrører den sene fremlæggelse af disse beviser.
Under disse omstændigheder må det andet anbringendes andet led forkastes som irrelevant.
Det andet anbringendes tredje led
–
Parternes argumenter
Med det andet anbringendes tredje led har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at brugen af varemærket KENZO ESTATE, hvorom der er indgivet ansøgninger om registrering, ville medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes renommé, samtidig med, at den ikke foretog en helhedsvurdering af de omtvistede varemærker under hensyntagen til alle de relevante faktorer i det foreliggende tilfælde, heriblandt arten af de varer eller tjenesteydelser, som disse varemærker er registreret for, eller disse varer eller tjenesteydelsers grad af nærhed eller manglende lighed. Appellanten har hævdet, at formen, farven og duften er afgørende for tøjs, parfumers og kosmetiske produkters succes, dvs. de varer, som er omfattet af det ældre varemærke, selv om ingen af disse aspekter udgør en bestanddel, der tilføjer en værdi til de varemærker, som søges registreret. Henset til, at de omhandlede forretningssektorer er meget forskellige, er det højst usandsynligt, at det billede af eksklusivitet og luksus, som forbindes med tøjet, parfumerne eller de kosmetiske produkter, kan overføres til en af de varer, som af omfattet af det varemærke, hvorom der er indgivet ansøgninger om registrering, som udgør dagligvarer til forbrug, der kan købes i supermarkederne.
Appellanten har endvidere gjort gældende, at Rettens begrundelse hviler på rene formodninger og spekulationer og ikke er underbygget med nogen beviser.
Kenzo og EUIPO har gjort gældende, at det andet anbringendes tredje led bør forkastes som ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
Det må fastslås, at for så vidt som appellanten med sin argumentation kritiserer Retten for ikke at have taget hensyn til arten af og de meget forskellige aspekter ved de varer og tjenesteydelser, som er omfattet af de omtvistede varemærker, kan denne argumentation ikke antages til realitetsbehandling og må afvises i henhold til den retspraksis, som der er henvist til i denne doms præmis 42. Med denne argumentation forsøger appellanten nemlig reelt at rejse tvivl om Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder i de appellerede dommes præmis 50-53, hvorefter de varer og tjenesteydelser, som er omfattet af det varemærke, hvorom der er indgivet ansøgninger om registrering, i lighed med tøj, parfume og kosmetiske produkter kan anses for at tilhøre luksussektoren.
For så vidt som appellanten med sin argumentation har gjort gældende, at Retten ikke har foretaget en helhedsvurdering af alle de relevante faktorer med henblik på at vurdere, om der forelå en risiko for utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes renommé, og at Retten ikke behørigt har begrundet sin vurdering i denne henseende, skal det konstateres, at appellanten rejser et retligt spørgsmål, som kan realitetsbehandles inden for rammerne af en appel i henhold til den retspraksis, som der er henvist til i denne doms præmis 42.
Denne argumentation hviler imidlertid på en forkert forståelse af de appellerede domme.
Det skal nemlig bemærkes, at Retten henviste til relevant retspraksis i de appellerede dommes præmis 45-49 for i den foreliggende sag at kunne bedømme, om brugen af det varemærke, hvorom der er indgivet ansøgninger om registrering, medfører en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes renommé. I disse dommes præmis 50 og 51 undersøgte den de berørte varers eller tjenesteydelsers art og grad af nærhed. I hver af disse dommes præmis 53 bekræftede den appelkammerets vurdering om, at der foreligger en forbindelse mellem de varer, som er omfattet af det ældre varemærke, og de varer og tjenesteydelser, som er omfattet af det varemærke, hvorom der er indgivet ansøgninger om registrering, nemlig at de kunne anses for at tilhøre luksussektoren. I hver af de appellerede dommes præmis 54 tiltrådte Retten appelkammerets vurdering, hvorefter det er højst sandsynligt, at dette varemærke vil medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes renommé, idet den støttede sig på, at der er en forbindelse mellem de varer og tjenesteydelser, som er omfattet af de omtvistede varemærker, det ældre varemærkes betydelige renommé, den høje grad af lighed mellem disse varemærker og det sofistikerede og ikoniske image, som det ældre varemærke formidler. I præmis 56 i den appellerede dom i sag C-86/16 P tilføjede Retten, at de tjenesteydelser i klasse 35 og 43 i Nicearrangementet, som er omfattet af registreringsansøgningen, imidlertid kan anses for tjenesteydelser, der er knyttet til fremstillingen og salg af vin.
Under disse omstændigheder kan det ikke foreholdes Retten, at den ikke har foretaget en helhedsvurdering af alle de relevante faktorer med henblik på at bedømme, om det varemærke, hvorom der er indgivet ansøgninger om registrering, medfører en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes renommé og for ikke på behørig vis at have begrundet denne vurdering.
Følgelig må det andet anbringendes tredje led forkastes, dels fordi det ikke kan antages til realitetsbehandling, dels fordi det er ugrundet.
Det andet anbringendes fjerde led
–
Parternes argumenter
Med sit andet anbringendes fjerde led har appellanten gjort gældende, at de appellerede domme er behæftet med en begrundelsesmangel, eftersom Retten med henblik på at forkaste det for den fremførte andet anbringendes fjerde led begrænsede sig til at bekræfte appelkammerets konstatering, hvorefter »det ikke [var] godtgjort, at der foreligger en rimelig grund«.
Appellanten har gjort gældende, at appelkammeret og Retten ligeledes begik en retlig fejl ved ikke i tilstrækkelig grad at tage hensyn til, at bestanddelen »kenzo« i sammensætningen af varemærket KENZO ESTATE henviser til appellantens fornavn. Appellanten har præciseret, at han ikke har forsøgt at drage utilbørlig fordel af det ældre varemærkes renommé, og at han heller ikke er i ond tro.
Kenzo har gjort gældende, at det andet anbringendes fjerde led er ugrundet. EUIPO har gjort gældende, at for så vidt som den af appellanten påståede fejl vedrører appelkammerets afgørelser, kan denne fejl af denne grund ikke realitetsbehandles. Ifølge EUIPO er dette led under alle omstændigheder ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
Hvad angår det første argument, som er fremført til støtte for det andet anbringendes fjerde led vedrørende en manglende begrundelse, skal det bemærkes, at ifølge fast retspraksis pålægger Domstolen ikke Retten at fremkomme med en udtømmende fremstilling og et for et behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen, og at Rettens begrundelse således kan fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret (dom af 11.5.2017, Dyson mod Kommissionen,
C-44/16 P
,
EU:C:2017:357
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det fremgår af præmis 58 i den appellerede dom i sag C-85/16 P og af præmis 59 i den appellerede dom i sag C-86/16 P, at Retten behandlede appellantens argument om, at brugen af hans fornavn i det varemærke, hvorom der er indgivet ansøgninger om registrering, udgør en rimelig grund som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, der berettiger ham til at anvende dette tegn. Retten fandt, at selv om appelkammerets svar på dette argument er kortfattet, var det imidlertid tilstrækkeligt, eftersom forordning nr. 207/2009 ikke giver en ubetinget ret til at få registreret et navn eller et fornavn som EU-varemærke. Retten udledte heraf, at den omstændighed, at Kenzo er appellantens fornavn, ikke var tilstrækkeligt til at udgøre en rimelig grund som omhandlet i denne bestemmelse.
Heraf følger, at det ikke kan foreholdes Retten, at den ikke angav årsagerne til, at den forkastede appellantens argument.
Hvad angår det andet argument, som er fremført til støtte for det andet anbringendes fjerde led om, at brugen af appellantens fornavn i det varemærke, hvorom der er indgivet ansøgninger om registrering, udgør en rimelig grund som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, skal det fastslås, at det skal forkastes, for så vidt som det er rettet mod appelkammerets afgørelser af 22. maj og 3. juli 2013 (kendelse af 26.5.2016, Dairek Attoumi mod EUIPO,
C-578/15 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2016:377
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For så vidt som dette argument er rettet mod de appellerede domme, skal det bemærkes, at Domstolen allerede har fortolket begrebet »skellig grund« i artikel 5, stk. 2, i Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (
EFT 1989, L 40, s. 1
) således, at det ikke kun omfatter objektivt tvingende grunde, men også kan være knyttet til subjektive grunde hos en tredjemand, der anvender et tegn, der er identisk med eller ligner et renommeret varemærke (dom af 6.2.2014, Leidseplein Beheer og de Vries,
C-65/12
,
EU:C:2014:49
, præmis
).
Domstolen har endvidere ligeledes præciseret, at henset til, at artikel 5, stk. 2, og artikel 4, stk. 4, litra a), i første direktiv 89/104 i det væsentlige er udformet med identisk ordlyd og tilsigter at give den samme beskyttelse for velrenommerede varemærker, gælder den fortolkning, som er givet af den første bestemmelse, derfor også for den anden (jf. bl.a. dom af 27.11.2008, Intel Corporation,
C-252/07
,
EU:C:2008:655
, præmis
, og af 9.1.2003, Davidoff,
C-292/00
,
EU:C:2003:9
, præmis
).
Eftersom ordlyden af artikel 4, stk. 4, litra a), i første direktiv 89/104 er identisk med ordlyden af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, kan den fortolkning, som Domstolen har anlagt hvad angår dette første direktivs artikel 5, stk. 2, ligeledes overføres på artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009.
Således som generaladvokaten har påpeget i punkt 34 i forslaget til afgørelse, er den beskyttelse, som artikel 8, stk. 5, yder renommerede varemærker, omfattende. Den udtrykkelige betingelse for denne beskyttelse er en brug uden skellig grund af et tegn, der er identisk med eller ligner et registreret varemærke, der ville medføre en utilbørlig udnyttelse af dette varemærkes særpræg eller renommé, eller at sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé (jf. bl.a. dom af 6.2.2014, Leidseplein Beheer og de Vries,
C-65/12
,
EU:C:2014:49
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Den, der bruger et tegn, der ligner et renommeret varemærke, kan imidlertid, således som det fremgår af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, gøre gældende, at der foreligger en »rimelig grund« til brugen af dette tegn, idet en rimelig grund er udtryk for det almindelige mål, der forfølges med denne forordning, som er at foretage en afvejning mellem på den ene side varemærkeindehaverens interesse i at sikre varemærkets væsentligste funktion og på den anden side en tredjemands interesser i erhvervsmæssigt at kunne anvende et sådant tegn, der kan betegne de varer og tjenesteydelser, som vedkommende markedsfører (jf. i denne retning dom af 6.2.2014, Leidseplein Beheer og de Vries,
C-65/12
,
EU:C:2014:49
, præmis
og
).
En tredjemands påberåbelse af rimelig grund for anvendelsen af et tegn, der ligner et renommeret varemærke, kan i denne forbindelse ikke danne grundlag for en anerkendelse til dennes fordel af rettigheder, der er forbundet med et registreret varemærke, men tvinger indehaveren af det renommerede varemærke til at tåle anvendelsen af et lignende tegn (dom af 6.2.2014, Leidseplein Beheer og de Vries,
C-65/12
,
EU:C:2014:49
, præmis
).
I den foreliggende sag bekræftede Retten i hver af de appellerede dommes præmis 54 appelkammerets konstatering, hvorefter det nærmere bestemt var højst sandsynligt, at det varemærke, hvorom der var indgivet ansøgninger om registrering, ville medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes renommé. I præmis 58 i den appellerede dom i sag C-85/16 P og i præmis 59 i den appellerede dom i sag C-86/16 P fastslog Retten, at brugen af appellantens fornavn, dvs. Kenzo, i sammensætningen af varemærket KENZO ESTATE ikke var tilstrækkelig til at udgøre rimelig grund til brugen af dette tegn i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009.
Retten begik således ingen retlig fejl, da den fastslog, at appellanten ikke havde godtgjort tilstedeværelsen af en rimelig grund til, at han kunne bruge det omhandlede tegn.
Den omstændighed alene, at ordet »kenzo«, som indgår i varemærket KENZO ESTATE, er det samme som appellantens fornavn, er ikke relevant for spørgsmålet om, hvorvidt brugen af dette ord udgør en rimelig grund som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, eftersom afvejningen af de foreliggende interesser ikke som anført af generaladvokaten i punkt 38 i forslaget til afgørelse kan påvirke det ældre varemærkes væsentlige funktion, der er at garantere varens oprindelse.
Retten kunne dermed i forbindelse med interesseafvejningen med rette antage, at appelkammeret – i betragtning af den udvidede beskyttelse, som forordning nr. 207/2009 yder velrenommerede varemærker – fastslå, at appellanten ikke havde godtgjort, at der forelå en rimelig grund, og at sidstnævnte derfor med de registreringer, som der var ansøgt om den 21. januar 2008 og den 18. august 2009, forsøgte utilbørligt at udnytte varemærket KENZOs renommé, hvilket varemærke var registreret den 20. februar 2001.
Det følger heraf, at det andet argument, som er fremført til støtte for det andet anbringendes fjerde led, skal forkastes som ugrundet. Det andet anbringende må derfor ligeledes forkastes.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at appellerne skal forkastes i deres helhed.
Sagsomkostninger
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, når en appel ikke tages til følge. I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da EUIPO og Kenzo har nedlagt påstand om, at Kenzo Tsujimoto tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og Kenzo Tsujimoto har tabt sagen, bør det pålægges sidstnævnte at betale sagsomkostningerne.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Tiende Afdeling):

1)
Appellerne forkastes.

2)
Kenzo Tsujimoto betaler sagsomkostningerne.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.