CELEX: 62021CJ0069
Előzetes döntéshozatal
A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség
Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 4., 7. és 19. cikke
Az embertelen vagy megalázó bánásmód tilalma
A magán‑ és a családi élet tiszteletben tartása
A kiutasítás, a kitoloncolás és a kiadatás esetére vonatkozó védelem
Egészségügyi indokokon alapuló tartózkodási jog
A harmadik országok jogellenesen tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normák és eljárások
2008/115/EK irányelv
Súlyos betegségben szenvedő harmadik országbeli állampolgár
A fájdalom enyhítését célzó orvosi kezelés
A származási országban nem elérhető kezelés
Feltételek, amelyek mellett a kitoloncolást el kell halasztani

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 1., 4., 7. cikkének és 19. cikke (2) bekezdésének, valamint a harmadik országok illegálisan [helyesen: jogellenesen] tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek (
HL 2008. L 348., 98. o.
) az értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet az X és a Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (igazságügyi és biztonsági államtitkár, Hollandia; a továbbiakban: államtitkár) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya az utóbbi által X‑szel szemben indított kiutasítási eljárás jogszerűsége.
Jogi háttér
A nemzetközi jog
A menekültek helyzetére vonatkozó, 1967. január 31‑én New Yorkban aláírt jegyzőkönyvvel módosított, a menekültek helyzetére vonatkozó, 1951. július 28‑án Genfben aláírt egyezmény
(Recueil des traités des Nations unies
[1954], 189. kötet, 150. o., 2545. sz.; kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.) tartalmazza „A kiutasítás vagy visszaküldés (»refoulement«) tilalma” című 33. cikket, amelynek (1) bekezdése a következőket írja elő:
„Egyetlen Szerződő Állam sem utasítja ki vagy küldi vissza („refouler”) a menekültet azon ország területének határára, ahol élete vagy szabadsága faji, vallási okokból, nemzeti hovatartozása miatt, vagy abból az okból van veszélyeztetve, hogy bizonyos társadalmi csoporthoz tartozik, vagy bizonyos politikai véleményt vall.”
Az uniós jog
A 2008/115 irányelv (2) és (4) preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(2)
Az Európai Tanács 2004. november 4–5‑i brüsszeli ülése sürgette egy közös normákon alapuló hatékony visszatérési és hazatelepülési politika létrehozását annak érdekében, hogy az érintett személyek emberséges módon és emberi [helyesen: alapvető] jogaik és méltóságuk teljes mértékű tiszteletben tartása mellett térhessenek vissza.
[…]
(4)
A jól szervezett migrációs politika elengedhetetlen elemeként átlátható és igazságos [helyesen: egyértelmű, átlátható és igazságos] közös szabályokat szükséges rögzíteni a hatékony visszatérési politika biztosítása céljából.”
Ezen irányelv 2. cikkének (2) bekezdése a következőket írja elő:
„A tagállamok dönthetnek úgy, hogy nem alkalmazzák ezt az irányelvet azokra a harmadik országbeli alábbi állampolgárokra:
a)
akiktől [a személyek határátlépésére irányadó szabályok közösségi kódexének (Schengeni határ‑ellenőrzési kódex) létrehozásáról szóló, 2006. március 15‑i 562/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2006. L 105., 1. o.
; helyesbítés:
HL 2015. L 57., 19. o.
)] 13. cikkével összhangban megtagadták a beutazást, vagy akiket az illetékes hatóságok valamely tagállam külső határának szárazföldi, tengeri vagy légi úton történő illegális [helyesen: jogellenes] átlépése kapcsán fogtak el vagy tartóztattak fel, és akik ezt követően nem kaptak engedélyt vagy jogot az adott tagállamban való tartózkodásra;
b)
akiket a nemzeti jogszabályok szerint büntetőjogi szankcióként vagy büntetőjogi szankció következményeként utasítanak ki, vagy akik kiadatási eljárás alatt állnak.”
Az említett irányelv 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
Ezen irányelv alkalmazásában a következő fogalommeghatározások érvényesek:
[…]
3.
»kiutasítás«: egy harmadik országbeli állampolgár visszatérési folyamata, függetlenül attól, hogy visszatérési kötelezettség önkéntes teljesítéséről vagy kitoloncolásról van szó:
–
a származási országába, vagy
–
egy tranzit országba közösségi vagy kétoldalú visszafogadási, megállapodásoknak vagy egyéb megegyezéseknek megfelelően, vagy
–
más harmadik országba, ahova az érintett harmadik országbeli állampolgár önkéntesen vissza kíván térni, és amely őt befogadja;
[…]”
Ugyanezen irányelv 4. cikkének (3) bekezdése a következőket írja elő:
„Ez az irányelv nem sérti a tagállamok jogát arra, hogy olyan rendelkezéseket fogadjanak el vagy tartsanak fenn, amelyek kedvezőbbek azokra a személyekre nézve, akikre ezen irányelv vonatkozik, feltéve, hogy az ilyen rendelkezések összeegyeztethetőek ezzel az irányelvvel.”
A 2008/115 irányelv 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Az irányelv végrehajtása során a tagállamok megfelelő figyelmet fordítanak
a)
a gyermek mindenek felett álló érdekeire,
b)
a családi életre,
c)
az érintett harmadik országbeli állampolgár egészségi állapotára,
és tiszteletben tartják a visszaküldés tilalmának elvét.”
Ezen irányelv 6. cikkének (1) és (4) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   A tagállamok a (2)–(5) bekezdésben említett kivételek sérelme nélkül a területükön illegálisan [helyesen: jogellenesen] tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokra vonatkozóan kiutasítási határozatot adnak ki.
[…]
(4)   A tagállamok bármikor dönthetnek úgy, hogy a területükön jogszerűtlenül [helyesen: jogellenesen] tartózkodó harmadik országbeli állampolgár számára könyörületességből, humanitárius vagy egyéb okokból önálló tartózkodási engedélyt vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedélyt adnak ki. Ebben az esetben kiutasítási határozat elrendelésére [helyesen: meghozatalára] nem kerül sor. Amennyiben már kiadták [helyesen: meghozták] a kiutasítási határozatot, azt vissza kell vonni, vagy a tartózkodási engedély vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedély érvényességének idejére fel kell függeszteni.”
Az említett irányelv „Kitoloncolás” című 8. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„Amennyiben nem került sor a 7. cikk (4) bekezdésének megfelelően önkéntes távozásra vonatkozó határidő megállapítására, vagy a visszatérési kötelezettséget az érintettek nem teljesítették a 7. cikk alapján önkéntes távozásra megadott határidőn belül, a tagállamok minden szükséges intézkedést meghoznak a kiutasítási határozat végrehajtásához.”
Ugyanezen irányelv 9. cikke értelmében:
„(1)   A tagállamok elhalasztják a kitoloncolást
a)
ha az megsértené a visszaküldés tilalmának elvét, vagy
b)
mindaddig, amíg a 13. cikk (2) bekezdésének megfelelően felfüggesztették a kitoloncolást.
(2)   A tagállamok az egyes esetek konkrét körülményeinek figyelembevételével megfelelő időszakra elhalaszthatják a kitoloncolást. Az eljárás során a tagállamoknak különösen az alábbiakat kell figyelembe venniük:
a)
a harmadik országbeli állampolgár fizikai vagy szellemi állapota;
b)
technikai okok, például a szállítási kapacitás hiánya vagy a kitoloncolás meghiúsulása a személyazonosság megállapításának hiánya miatt.
[…]”
A holland jog
A 2000. november 23‑i wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenwet 2000) (a külföldiek jogállásáról szóló 2000. évi törvény általános felülvizsgálatáról szóló törvény; Stb. 2000, 495. szám) az alapügyre alkalmazandó változatában (a továbbiakban: a külföldiek jogállásáról szóló törvény) a 64. cikkében a következőképpen rendelkezik:
„A kitoloncolást elhalasztják mindaddig, amíg a külföldinek vagy a családtagjának az egészségi állapota nem teszi lehetővé az utazást.”
A Vreemdelingencirculaire 2000 (a külföldiek jogállásáról szóló 2000. évi körlevél) az alapügyre alkalmazandó változatában (a továbbiakban: a külföldiek jogállásáról szóló körlevél) a következőket írja elő:
„[…]
7. A kitoloncolás egészségügyi okokból történő felfüggesztése
„7.1 Általános megjegyzések
Az [Immigratie‑ en Naturalisatiedienst (IND) (bevándorlási és honosítási hatóság, Hollandia)] a külföldiek jogállásáról szóló törvény 64. cikke alapján engedélyezheti a kitoloncolás elhalasztását, ha:
–
a külföldi személy egészségügyi szempontból nincs utazásra alkalmas állapotban; vagy
–
egészségügyi okokból fennáll az [emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. tv.; a továbbiakban: EJEE)] 3. cikke megsértésének valós veszélye.
7.1.1 A külföldi személy nincs utazásra alkalmas állapotban
A külföldi személy kitoloncolását [a külföldiek jogállásáról szóló törvény] 64. cikke alapján elhalasztják, amennyiben a [Bureau Medische Advisering (BMA) (a biztonsági és igazságügyi minisztérium orvosi tanácsadó irodája, Hollandia)] azt állapítja meg, hogy a külföldi személynek vagy a külföldi személy családtagjának az egészségi állapota nem teszi lehetővé az utazást.
[…]
7.1.3 Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 3. cikke egészségügyi okokból történő megsértésének valós veszélye
A külföldi személy kitoloncolását a külföldiek jogállásáról szóló törvény 64. cikke alapján elhalasztják, amennyiben fennáll az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 3. cikke egészségügyi okokból történő megsértésének valós veszélye.
Ezen egyezmény 3. cikke megsértésének valós veszélye csak akkor áll fenn, ha:
–
a BMA véleményéből az tűnik ki, hogy az orvosi ellátás hiánya nagy valószínűséggel sürgős orvosi beavatkozást igénylő helyzetet idéz elő; valamint
–
a szükséges orvosi ellátás nem érhető el a származás vagy az állandó lakóhely szerinti országban; vagy
–
bár az orvosi ellátás elviekben elérhető, úgy tűnik, hogy nyilvánvalóan nem lehet hozzáférni.
Sürgős orvosi beavatkozást igénylő helyzet
Sürgős orvosi beavatkozást igénylő helyzet alatt az IND azt a helyzetet érti, amikor a külföldi személy olyan betegségben szenved, amely kezelés hiányában a jelenlegi orvosi és tudományos ismeretek szerint három hónapon belül halálhoz, rokkantsághoz vagy más súlyos szellemi vagy fizikai károsodáshoz vezet.
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
X 1988‑as születésű orosz állampolgár, akinél tizenhat éves korában a vérrák egy ritka formája alakult ki, amely miatt jelenleg Hollandiában kezelik. Orvosi kezelése különösen vérlebocsátásból és a fájdalom csillapítását szolgáló orvosi kannabisz alkalmazásából áll. Oroszországban nem megengedett e kannabiszalapú orvosi kezelés alkalmazása.
2013. október 31‑én X benyújtotta az első menedékjog iránti kérelmét Hollandiában. Az államtitkár azonban úgy vélte, hogy az e kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam a Svéd Királyság.
2013. december 13‑án X a külföldiek jogállásáról szóló törvény 64. cikke alapján egészségügyi állapota miatt kérte távozásának elhalasztását. Az államtitkár e kérelmet a 2013. december 24‑i határozatában elutasította.
X 2016. május 19‑én újabb menedékjog iránti kérelmet nyújtott be Hollandiában, mivel időközben lejárt az a határidő, amelyen belül őt át lehetett adni Svédországnak. Ezen újabb kérelem alátámasztása érdekében X arra hivatkozott, hogy az az orvosi kezelés, amelyet Oroszországban a betegségéhez kapcsolódó fájdalom elleni küzdelem céljából vele szemben alkalmaztak, mellékhatásokat okozott a számára, és rájött arra, hogy az egészségi állapotára tekintettel az orvosi kannabisz fogyasztása jobban megfelel a számára. Mivel az orvosi kannabisz használatát a származási országában nem engedélyezték, X az említett országban gyógyászati célú kannabiszt termesztett, ami miatt az említett országban olyan nehézségeknek volt kitéve, hogy a továbbiakban nemzetközi védelem megadását kérte. E menedékjog iránti kérelem alkalmával X egyébiránt a külföldiek jogállásáról szóló törvény 64. cikke alapján a kitoloncolásának az elhalasztását kérte.
Az államtitkár a 2018. március 29‑i határozatával a BMA véleményének kikérését követően elutasította X menedékjog iránti kérelmét, megállapítva, hogy azok a problémák, amelyekkel X az állítása szerint Oroszországban szembesült a kannabisz személyes felhasználás céljából történő termesztése miatt, nem hitelt érdemlőek. Úgy határozott továbbá, hogy X nem kaphat egyéb tartózkodási engedélyt, és elutasította az utóbbi arra irányuló kérelmét, hogy a külföldiek jogállásáról szóló törvény 64. cikke alapján függesszék fel a visszatérési kötelezettségének a végrehajtását.
A rechtbank Den Haag (hágai bíróság, Hollandia) a 2018. december 20‑i ítéletével részben megsemmisítette e határozatot. Bár e bíróság elismerte, hogy X sem menekült jogállásra, sem kiegészítő védelemre nem jogosult, az államtitkárt arra kötelezte, hogy vizsgálja felül X‑nek mind az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. tv.; a továbbiakban: EJEE) 8. cikke alapján a tartózkodási engedély megszerzéséhez való jogára alapított érvelését, mind pedig a külföldiek jogállásáról szóló törvény 64. cikkén alapuló kérelmét. Ezt az ítéletet helybenhagyta a Raad van State (államtanács, Hollandia) 2019. március 28‑i ítélete.
Az államtitkár 2020. február 19‑én ismételten megtagadta, hogy X az EJEE 8. cikke alapján határozott időre szóló tartózkodási jogban részesüljön, valamint hogy a kitoloncolását elhalasszák. Ezenkívül kiutasítási határozatot hozott, amely arra kötelezte X‑et, hogy négy héten belül hagyja el Hollandia területét.
X e kiutasítási határozattal szemben keresetet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz. X úgy véli, hogy az EJEE 8. cikke alapján tartózkodási engedélyt kell kiadni számára, vagy legalábbis a külföldiek jogállásáról szóló törvény 64. cikke alapján el kell halasztani a kitoloncolását. E tekintetben azzal érvel, hogy az orvosi kannabisz alapú fájdalomcsillapító kezelés, amelyet Hollandiában alkalmaznak vele szemben, olyannyira alapvető számára, hogy e kezelés megszakítása veszélyeztetné az elfogadható életminőségét. Konkrétabban azt állítja, hogy az említett kezelés megszakításával a fájdalom olyan mértékűvé fokozódna, hogy képtelen lenne aludni, vagy enni, ami a fizikai tünetek mellett olyan pszichés következményekkel járna, mint a depresszió és az öngyilkossági szándék.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a 2014. december 18‑iM’Bodj ítéletből (
C‑542/13
,
EU:C:2014:2452
) az következik, hogy a harmadik országbeli állampolgár egészségi állapota nem igazolhatja a kiegészítő védelem megadását. Ezenkívül nem vitatott, hogy X már nem kérelmezi a menekült jogállást.
Mindemellett e bíróság először is megállapítja, hogy a holland szabályozás szerint a kitoloncolás elhalasztható, ha az érintett külföldi állampolgár orvosi szempontból nincs utazásra alkalmas állapotban, vagy egészségügyi okokból fennáll az EJEE 3. cikke megsértésének valós veszélye.
A második eset azt feltételezi, hogy a BMA véleményéből az tűnjön ki, hogy egyrészt az érintett orvosi kezelés megszakítása nagy valószínűséggel a külföldiek jogállásáról szóló körlevél 7.1.3. pontja értelmében vett „sürgős orvosi beavatkozást igénylő helyzetet” idézne elő az érintett számára, és másrészt a megfelelő orvosi kezelés nem elérhető a célországban, vagy az érintett külföldi állampolgár ahhoz nem férhet hozzá.
A BMA az államtitkár kérésére kiadott véleményében többek között azt állapította meg, hogy bár előre látható, hogy vérlebocsátás alkalmazásának hiányában X rövid időn belül ilyen „sürgős orvosi beavatkozást igénylő helyzetbe” kerülhet, ez a kezelés elérhető a számára Oroszországban. Ezzel szemben a BMA úgy vélte, hogy mivel a kannabisz gyógyhatása nem bizonyított, nem lehet állást foglalni arról, hogy az orvosi kannabiszon alapuló fájdalomcsillapító kezelés megszakításának X esetében milyen következményei lennének. A BMA azt is közölte, hogy nem jeleztek semmilyen, a fájdalommal összefüggő olyan rendellenességet, amely miatt X halálától vagy attól kellene tartani, hogy mindennapi tevékenysége során segítségre szorul. Következésképpen úgy ítélte meg, hogy nem állítható, hogy az orvosi kannabisz használata lehetővé tenné az ilyen „sürgős orvosi beavatkozást igénylő helyzet” rövid időn belüli bekövetkezésének megelőzését. Azt is megállapította, hogy a piacon elegendő egyéb, X esetében alkalmazható fájdalomcsillapító van.
A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint mindazonáltal az X által szolgáltatott információkból az következik, hogy X kezelőorvosai úgy vélik, hogy az érintett számára az orvosi kannabisz használata jelenti a fájdalom ellen az egyetlen megfelelő kezelést. E bíróság továbbá úgy véli, hogy X bizonyította, hogy az orvosi kannabisz alapú kezelést csak akkor írják fel, és az csak akkor alkalmazható, ha a fájdalom elleni más megoldások nem csupán hatástalanok, hanem ellenjavalltak is.
A kérdést előterjesztő bíróság egyébiránt megállapítja, hogy Oroszországban semmilyen megfelelő fájdalomcsillapító kezelés nem áll rendelkezésre. Így ha X kitoloncolását nem halasztják el, az esetében alkalmazott fájdalomcsillapító kezelés megszakad, és e fájdalom intenzitása fokozódik. Nem lehet ugyanakkor megállapítani, hogy X fájdalmának a kezelésének a megszakítása miatti fokozódása a betegsége súlyosbodását okozza‑e, még akkor sem, ha az e bíróság rendelkezésére álló információk alapján valószínű, hogy nem ez a helyzet. Az említett bíróság úgy véli, hogy a fájdalomnak az orvosi kannabisz alapú kezelés megszüntetése miatt X által elszenvedett fokozódására vonatkozó orvosi szakvélemény megkérése előtt az uniós jog értelmezésével kell megállapítani, hogy az ilyen paramétert milyen módon kell figyelembe venni.
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság arra hivatkozik, hogy a Raad van State (államtanács) állandó ítélkezési gyakorlata szerint, amely az Emberi Jogok Európai Bírósága 2016. december 13‑i Paposhvili kontra Belgium ítéletének (CE:ECHR:2016:1213JUD 004173810; a továbbiakban: Paposhvili ítélet) értelmében véve az érintett egészségi állapota gyors romlásának követelményét veszi alapul, kizárólag az érintetten alkalmazott orvosi kezelés megszakításától számított három hónapon belül felmerülő egészségügyi következményeket kell figyelembe venni annak meghatározásához, hogy az ilyen megszakítás a külföldiek jogállásáról szóló körlevél 7.1.3 pontjának értelmében vett „sürgős orvosi beavatkozást igénylő helyzethez” vezetne‑e.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint azonban az Emberi Jogok Európai Bírósága a Paposhvili ítéletben nem állapított meg kifejezett határidőt. Meg kell tehát határozni, hogy a valamely súlyos betegségben szenvedő harmadik országbeli állampolgár orvosi ellátásának a származási országába való visszatérés esetén való megszakításához kapcsolódó következmények csak akkor tartozhatnak‑e a Charta 4. cikkének hatálya alá, ha három hónapos időszakon belül következnek be, függetlenül a betegségtől és azoktól az egészségügyi következményektől, amelyek e megszakítást követően bekövetkezhetnek.
Harmadszor e bíróság megállapítja, hogy a Raad van State (államtanács) rámutatott arra, hogy a 2017. február 16‑iC. K. és társai ítélet (
C‑578/16 PPU
,
EU:C:2017:127
) szerint a külföldiek jogállásáról szóló törvény 64. cikke annak értékelését is előírja, hogy a különösen súlyos testi vagy lelki betegségben szenvedő, harmadik országbeli állampolgár kiutasítása önmagában előidézheti‑e az EJEE 3. cikke megsértésének valós veszélyét. Mindazonáltal ezt az értékelést kizárólag annak vizsgálata keretében kell elvégezni, hogy az érintett külföldi állampolgár milyen feltételek mellett utazhat. Ebből egyrészt az következik, hogy a BMA‑tól soha nem kérik annak értékelését, hogy az ezen harmadik országbeli állampolgár kitoloncolására irányuló eljárás önmagában olyan orvosi egészségügyi következményekkel jár‑e, amelyek a célországba való kitoloncolást követően jelentkeznek, másrészt pedig az, hogy ezeket a következményeket nem veszik figyelembe annak meghatározása céljából, hogy a külföldiek jogállásáról szóló körlevél 7.1.3. pontja értelmében véve „sürgős orvosi beavatkozást igénylő helyzet” áll‑e fenn.
Az ilyen vizsgálat tehát nehezen képezheti indokát annak, hogy az érintett kitoloncolását elhalasszák, és ez még akkor is igaz, ha az érintett mentális egészségi állapotának olyan súlyosbodásától lehet tartani, mint maga a kitoloncolás miatt elkövetett öngyilkosság kockázata.
A kérdést előterjesztő bíróságban ugyanakkor felmerül a kérdés, hogy szorítkozhat‑e annak értékelésére, hogy az érintett kitoloncolásának egészségügyi következményei a kitoloncolás során alkalmazott bizonyos intézkedések útján korlátozottak maradnak‑e. Ezenkívül rámutat arra, hogy X esetében az orvosi kannabisz alapú kezelést a szoros értelemben vett kitoloncolás során nem lehet alkalmazni, és X arra hivatkozott, hogy a fájdalmának a fokozódása depressziót és öngyilkossági szándékot okozna.
Negyedszer e bíróság úgy véli, hogy meg kell határozni, hogy a harmadik országbeli állampolgár egészségi állapotának súlyossága, valamint az, hogy orvosi kezelésben részesül abban a tagállamban, ahol jogellenesen tartózkodik, a magánélete olyan elemeinek minősülhet‑e, amelyek tiszteletben tartását a Charta 7. cikke és az EJEE 8. cikke alapján biztosítani kell.
Konkrétabban az említett bíróság arra keresi a választ, hogy valamely tagállam illetékes hatóságainak meg kell‑e vizsgálniuk, hogy a magánélet tiszteletben tartásához való jog alapján biztosítani kell‑e az ilyen állampolgár számára a tartózkodási jogot, és hogy az érintett magánéletének tiszteletben tartása olyan tényezőnek minősül‑e, amelyet figyelembe kell venni az érintettnek a vele szemben hozott kitoloncolási intézkedés elhalasztására irányuló kérelméről való határozathozatal során.
E körülmények között a rechtbank Den Haag (hágai bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
A fájdalom intenzitásának az orvosi kezelés hiánya következtében, a betegség változatlan klinikai képe mellett történő jelentős növekedése a [Charta] 1. és 4. cikkével összefüggésben értelmezett 19. cikkének (2) bekezdésével ellentétes helyzetnek minősülhet‑e, ha nem függesztik fel a [2008/115 irányelvből] következő, az államterület elhagyására vonatkozó kötelezettséget?
2)
Összeegyeztethető‑e a Charta 1. cikkével összefüggésben értelmezett 4. cikkével egy olyan merev határidő meghatározása, amely alatt az orvosi kezelés elmaradásából eredő következményeknek jelentkezniük kell ahhoz, hogy megállapítsák a [2008/115 irányelvből] következő kiutasítás egészségügyi akadályainak fennállását? Amennyiben a merev határidő meghatározása nem ellentétes az uniós joggal, jogosult‑e egy tagállam azonos általános határidőt előírni valamennyi lehetséges betegség és egészségügyi következmény tekintetében?
3)
Összeegyeztethető‑e a Charta 1. és 4. cikkével és a [2008/115 irányelvvel] összefüggésben értelmezett 19. cikkének (2) bekezdésével az a szabályozás, amely szerint a kitoloncolás következményeit kizárólag azon kérdés keretében kell értékelni, hogy utazhat‑e a külföldi személy, és ha igen, milyen feltételek mellett?
4)
Megköveteli‑e a Charta 1. és 4. cikkével összefüggésben értelmezett 7. cikke a [2008/115 irányelvre] tekintettel, hogy a külföldi személy egészségi állapotát és az ezzel összefüggésben a tagállamban igénybe vett kezelést azon kérdés keretében értékeljék, hogy engedélyezni kell‑e a magánéleten alapuló tartózkodást? Megköveteli‑e a Charta 1. és 4. cikkével összefüggésben értelmezett 19. cikkének (2) bekezdése a [2008/115 irányelvre] tekintettel, hogy annak értékelése során, hogy egészségügyi problémák tekinthetők‑e a kitoloncolás akadályának, figyelembe vegyék a Charta 7. cikke értelmében vett magán‑ és családi életet?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
A Bíróság hatásköréről és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságáról
A holland kormány először is vitatja az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságát amiatt, hogy e kérdések idő előttiek. A kérdést előterjesztő bíróságnak ugyanis, mielőtt a Bírósághoz fordult volna, el kellett volna utasítania az X által előterjesztett, a Hollandia területén való tartózkodás jogának az elismerésére irányuló kérelmet, mivel a 2008/115 irányelv csak akkor alkalmazható rá, ha e harmadik országbeli állampolgár jogellenesen tartózkodik e területen.
A nemzeti bíróságok azonban az eljárás bármely, általuk megfelelőnek ítélt szakaszában, még az eljárás korai szakaszában is szabadon kérdezhetik a Bíróságot (lásd ebben az értelemben: 2010. október 5‑iElchinov ítélet,
C‑173/09
,
EU:C:2010:581
,
26.
pont; 2018. november 14‑iMemoria és Dall’Antonia ítélet,
C‑342/17
,
EU:C:2018:906
,
33.
pont).
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy X menedékjog iránti kérelmét az államtitkár elutasította, így főszabály szerint Hollandia területén jogellenesen tartózkodik, és következésképpen a 2008/115 irányelv hatálya alá tartozik, kivéve ha többek között az uniós jog alapján tartózkodási jog illeti meg e területen, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésnek pedig pontosan ez a tárgya.
Ebből következik, hogy el kell utasítani a holland kormánynak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések állítólagos idő előtti jellegére alapított érvét.
Másodszor a holland kormány úgy véli, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés nem releváns az alapjogvita kimenetele szempontjából, mivel lényegében annak meghatározására irányul, hogy valamely tagállam megkövetelheti‑e, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár egészségi állapotának romlása, amelytől a kitoloncolás esetén tartani kell, a kitoloncolást követő meghatározott határidőn belül nyilvánuljon meg. Márpedig az ilyen határidő az alapeljárás keretében nem meghatározó tényező, mivel X kitoloncolása elhalasztásának a megtagadását lényegében azzal indokolták, hogy nem kell tartani a külföldiek jogállásáról szóló körlevél 7.1.3. pontja értelmében vett „sürgős orvosi beavatkozást igénylő helyzetnek” a származási országban rövid időn belül való bekövetkezésétől, mivel X fájdalma nem kapcsolódik a betegsége tüneteihez, és ezen országban léteznek helyettesítő kezelések.
E tekintetben a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy kizárólag a jogvitában eljáró és a bírósági határozat meghozatalára hivatott nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak értékelése, hogy – az alapügy különleges jellemzőire tekintettel – a Bíróságnak feltett kérdése releváns‑e. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdés valamely uniós jogszabály értelmezésére vagy érvényességére vonatkozik, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni. Ennélfogva az uniós jogra vonatkozó, előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A Bíróság csak akkor tagadhatja meg az ilyen kérdésről való határozathozatalt, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (2022. szeptember 7‑iCilevičs és társai ítélet,
C‑391/20
,
EU:C:220:638
,
41.
és
42.
pont).
Márpedig a holland kormány állításával ellentétben nem tűnik úgy, hogy az uniós jognak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésben kért értelmezése nyilvánvalóan nem függ össze az alapeljárás tárgyával.
Amint ugyanis a főtanácsnok az indítványának a 35. pontjában lényegében hangsúlyozta, nem vitatott, hogy az X‑szel szemben hozott kiutasítási határozat többek között azon alapult, hogy X‑nek a származási országába való visszatérése esetén nem következik be rövid időn belül a külföldiek jogállásáról szóló körlevél 7.1.3. pontja értelmében vett „sürgős orvosi beavatkozást igénylő helyzet”. Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból egyértelműen kitűnik, hogy a holland szabályozás értelmében az ilyen „sürgős orvosi beavatkozást igénylő helyzet” fennállását a külföldiek jogállásáról szóló körlevélben említett három hónapos határidő fényében értékelik, és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésnek épp e határidő képezi a tárgyát.
Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság által meghatározott ténybeli háttérből következően úgy kell tekinteni, hogy X fájdalmait a betegsége okozza, és hogy e fájdalmakat illetően a származási országában semmilyen helyettesítő kezelés nem áll rendelkezésre. Márpedig az uniós jog értelmezésére vonatkozó kérdéseket a nemzeti bíróság a saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján teszi fel, amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja. Következésképpen a holland kormány által a kérdést előterjesztő bíróság ténybeli értékelésével szemben megfogalmazott kifogásoktól függetlenül az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdést ezen értékelések alapján kell megvizsgálni (lásd ebben az értelemben: 2022. április 7‑iCaixabank ítélet,
C‑385/20
,
EU:C:2022:278
,
34.
és
38.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Következésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés elfogadható.
Harmadszor, ami az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdést illeti, rá kell mutatni egyrészt arra, hogy ellentétben azzal, amit a holland kormány állít, e kérdés nem az EJEE 8. cikkének, hanem a Charta 7. cikkének a Charta más rendelkezéseivel, valamint a 2008/115 irányelvvel összefüggésben értelmezett 7. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
Ebből következik, hogy a Bíróság hatáskörrel rendelkezik e kérdés megválaszolására.
Másrészt e kormány arra hivatkozik, hogy az említett kérdés elfogadhatatlan, mivel a kérdést előterjesztő bíróság annak meghatározását kéri, hogy a Charta 7. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy X számára Hollandiában tartózkodási jogot kell biztosítani, jóllehet az uniós jog egyetlen anyagi jogi rendelkezése sem teszi lehetővé, hogy X ilyen tartózkodási jogban részesüljön.
E tekintetben elegendő rámutatni arra, hogy az a kérdés, hogy a 2008/115 irányelvnek a Charta 7. cikkével összefüggésben való értelmezése vezethet‑e ahhoz, hogy valamely harmadik országbeli állampolgár tekintetében az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló helyzetben valamely tagállam területén tartózkodási jogot ismernek el, mindenképpen e kérdés érdemi értékelésének a körébe tartozik.
Következésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés elfogadható.
Az első és a második kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság az első és második kérdésével, amelyeket együtt célszerű vizsgálni, lényegében arra vár választ, hogy a 2008/115 irányelvet a Charta 1. és 4. cikkével, valamint 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha kiutasítási határozatot vagy kitoloncolási intézkedést hoznak a valamely tagállam területén jogellenesen tartózkodó, súlyos betegségben szenvedő harmadik országbeli állampolgárral szemben, aki abban a harmadik országban, amelybe kitoloncolják, az e betegség által okozott fájdalom jelentős fokozódása veszélyének lesz kitéve, mivel ezen országban tiltott az egyetlen hatékony fájdalomcsillapító kezelés. A kérdést előterjesztő bíróság arra is keresi a választ, hogy valamely tagállam előírhat‑e olyan szigorú határidőt, amely alatt a fájdalom ilyen fokozódásának meg kell nyilvánulnia ahhoz, hogy az a kiutasítási határozat vagy e kitoloncolási intézkedés akadályát képezhesse.
Elsősorban hangsúlyozni kell, hogy először is, a 2008/115 irányelv 2. cikkének (2) bekezdésében előírt kivételektől eltekintve, az irányelvet a valamely tagállam területén jogellenesen tartózkodó valamennyi harmadik országbeli állampolgárra alkalmazni kell. Egyébiránt, amennyiben valamely harmadik országbeli állampolgár ezen irányelv hatálya alá tartozik, a kiutasítása érdekében – főszabály szerint – az irányelvben előírt közös normáknak és eljárásoknak kell rá vonatkozniuk, amíg a tartózkodás adott esetben nem válik szabályossá (2021. február 24‑iM és társai [Átadás egy tagállamnak] ítélet,
C‑673/19
,
EU:C:2021:127
,
29.
és
31.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből a szempontból egyrészt a 2008/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy amint a tartózkodás jogellenessége megállapításra került, minden harmadik országbeli állampolgár tekintetében – az e cikk (2)–(5) bekezdésében foglalt kivételek sérelme nélkül és az ezen irányelv 5. cikkében meghatározott követelmények szigorú tiszteletben tartása mellett – kiutasítási határozatot kell hozni, amelynek a 2008/115 irányelv 3. cikkének 3. pontjában említett harmadik országok közül meg kell határoznia azt, amelybe e harmadik országbeli állampolgárt ki kell toloncolni (2021. február 24‑iM és társai [Átadás egy tagállamnak] ítélet,
C‑673/19
,
EU:C:2021:127
,
32.
és
39.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Másrészt a tagállam nem toloncolhatja ki a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárt a 2008/115 irányelv 8. cikke alapján anélkül, hogy ezen állampolgár vonatkozásában előzetesen ne hoznának olyan kiutasítási határozatot, amelyet az irányelv által bevezetett anyagi jogi és eljárásjogi garanciák tiszteletben tartása mellett fogadnak el (lásd ebben az értelemben: 2020. december 17‑iBizottság kontra Magyarország [A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadása] ítélet,
C‑808/18
,
EU:C:2020:1029
,
253.
pont).
Másodszor, a 2008/115 irányelv 5. cikke, amely ezen irányelv végrehajtásakor a tagállamokra nézve kötelező általános szabálynak minősül, azt írja elő az illetékes nemzeti hatóság számára, hogy a kiutasítási eljárás minden szakaszában tartsa tiszteletben a visszaküldés tilalmának elvét, amelyet alapvető jogként a Chartának a menekültek helyzetére vonatkozó jegyzőkönyvvel módosított, a menekültek helyzetére vonatkozó, Genfben, 1951. július 28‑án aláírt egyezmény (Recueil des traités des Nations unies [1954], 189. kötet, 150. o., 2545. sz.; kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.) 33. cikkével összefüggésben értelmezett 18. cikke, valamint a Charta 19. cikkének (2) bekezdése biztosít. Amint arra a Bíróság a jelen ítélet 53. pontjában emlékeztetett, ez a helyzet többek között akkor, ha e hatóság az érintett meghallgatását követően vele szemben kiutasítási határozatot kíván meghozni (lásd ebben az értelemben: 2020. december 17‑iBizottság kontra Magyarország [A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadása] ítélet,
C‑808/18
,
EU:C:2020:1029
,
250.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Így a 2008/115 irányelv 5. cikkével ellentétes, ha egy harmadik országbeli állampolgárral szemben kiutasítási határozatot hoznak, amennyiben e határozat célországként olyan országot jelöl meg, ahol komolyan és megalapozottan feltételezhető, hogy az említett határozat végrehajtása esetén ezen állampolgár a Charta 18. cikkével vagy 19. cikkének (2) bekezdésével ellentétes bánásmód valós veszélyének lenne kitéve.
E 19. cikk (2) bekezdése értelmében senki sem toloncolható ki olyan államba, ahol komolyan fenyegeti az a veszély, hogy halálra ítélik, kínozzák, vagy a Charta 4. cikke értelmében más embertelen vagy megalázó bánásmódnak vetik alá. Az embertelen vagy megalázó bánásmód és büntetés tilalma, amelyet e 4. cikk ír elő, abszolút jelleget ölt, mivel szorosan összefügg az emberi méltóság tiszteletben tartásával, amelyet a Charta 1. cikke ír elő (2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet,
C‑404/15 és C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
,
85.
pont).
Ebből az következik, hogy amennyiben komolyan és megalapozottan feltételezhető, hogy a valamely tagállam területén jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgár a valamely harmadik országba való visszatérése esetén ki lenne téve a Charta 1. cikkével és 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 4. cikke értelmében vett embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyének, ezen állampolgárral szemben mindaddig nem hozható az ezen országba való kitoloncolásra vonatkozó határozat, amíg e veszély fennáll.
Hasonlóképpen, amint azt egyébiránt a 2008/115 irányelv 9. cikkének (1) bekezdése kifejezetten elő is írja, az említett állampolgárt ezen időszak alatt nem lehet kitoloncolni.
Harmadszor, a Charta 52. cikkének (3) bekezdése szerint amennyiben e Charta 4. cikkében biztosított jogok megfelelnek az EJEE 3. cikkében biztosított jogoknak, akkor e jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az EJEE említett 3. cikkében szerepelnek (2018. április 24‑iMP [Múltbeli kínzás áldozatának kiegészítő védelme] ítélet,
C‑353/16
,
EU:C:2018:276
,
37.
pont).
Márpedig az Emberi Jogok Európai Bíróságának az EJEE 3. cikkével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a természetes módon bekövetkező betegség által okozott akár fizikai, akár lelki fájdalom tartozhat e 3. cikk hatálya alá abban az esetben, ha azt súlyosbítja vagy súlyosbíthatja valamely olyan bánásmód, amely a fogva tartás, a kiutasítás vagy más olyan intézkedések körülményeiből ered, amelyekért a hatóságok felelősnek tekinthetők, feltéve, hogy az ebből eredő fájdalom eléri az említett 3. cikkben megkövetelt súlyosság minimális mértékét (lásd ebben az értelemben: Paposhvili ítélet, 174. és 175. §; 2018. április 24‑iMP [Múltbeli kínzás áldozatának kiegészítő védelme] ítélet,
C‑353/16
,
EU:C:2018:276
,
38.
pont).
Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a bánásmódnak ahhoz, hogy az EJEE 3. cikkének hatálya alá tartozzon, el kell érnie a súlyosság minimális szintjét, e minimális szint értékelése pedig viszonylagos, és az ügy összes adatától függ (EJEB, 2016. október 20., Muršić kontra Horvátország, ECLI:CE:ECHR:2016:1020JUD000733413, 97. §; EJEB, 2021. december 7., Savran kontra Dánia, CE:ECHR:2021:1207JUD005746715, 122. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy az EJEE 3. cikkével ellentétes az olyan súlyos betegségben szenvedő személy kitoloncolása, akinek esetében fennáll az azonnali halál veszélye, vagy akinek esetében alapos okkal feltételezhető, hogy bár az azonnali halál veszélye nem áll fenn, a megfelelő kezeléseknek a célországban fennálló hiánya vagy hozzáférhetetlensége miatt felmerül annak a tényleges veszélye, hogy e személy az egészségi állapot súlyos, gyors és visszafordíthatatlan romlásának lesz kitéve, amely intenzív fájdalommal jár, vagy az élettartam jelentős csökkenését okozza (lásd ebben az értelemben: Paposhvili ítélet, 178. és 183. §; 2018. április 24‑iMP [Múltbeli kínzás áldozatának kiegészítő védelme] ítélet,
C‑353/16
,
EU:C:2018:276
,
40.
pont).
Ezenkívül az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy e Paposhvili ítélet olyan normát állít fel, amely kellően figyelembe veszi az EJEE 3. cikke szempontjából releváns valamennyi megfontolást, mivel az fenntartja az államok általános jogát ahhoz, hogy a külföldiek beutazása, tartózkodása és kiutasítása felett ellenőrzést gyakoroljanak, elismerve ugyanakkor e cikk abszolút jellegét (EJEB, 2021. december 7., Savran kontra Dánia, CE:ECHR:2021:1207JUD005746715, 133. §).
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a Charta 4. cikkének alkalmazása céljából e területen megkövetelt súlyossági küszöb az EJEE 3. cikke értelmében azonos körülmények között megkövetelt súlyossági küszöbnek felel meg (2017. február 16‑iC. K. és társai ítélet,
C‑578/16 PPU
,
EU:C:2017:127
,
67.
pont; 2018. április 24‑iMP [Múltbeli kínzás áldozatának kiegészítő védelme] ítélet,
C‑353/16
,
EU:C:2018:276
,
37.
pont).
A jelen ítélet 52–65. pontjából az következik, hogy a 2008/115 irányelvnek a Charta 1. és 4. cikkével, valamint 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 5. cikkével ellentétes, ha valamely tagállam a területén jogellenesen tartózkodó és súlyos betegségben szenvedő harmadik országbeli állampolgár tekintetében kiutasítási határozatot hoz, vagy e személyt kitoloncolja, ha komolyan és megalapozottan feltételezhető, hogy ezen állampolgár kiutasítása őt amiatt, hogy a megfelelő ellátások a célországban nem állnak rendelkezésre, az élettartama jelentős csökkenése vagy az egészségi állapota gyors, jelentős és orvosolhatatlan romlása valós veszélyének tenné ki, intenzív fájdalmakat okozva.
Másodszor, az alapügyhöz szükséges annak vizsgálata, hogy a tagállamnak tartózkodnia kell‑e attól, hogy a területén jogellenesen tartózkodó és súlyos betegségben szenvedő harmadik országbeli állampolgár tekintetében kiutasítási határozatot hozzon, vagy e személyt kitoloncolja, ha komolyan és megalapozottan feltételezhető, hogy ezen állampolgár kiutasítása őt a fájdalma fokozódása valós veszélyének tenné ki amiatt, hogy a célországban tiltott az egyetlen hatékony fájdalomcsillapító kezelés, de nem áll fenn, hogy az ilyen kiutasítás ezen állampolgárt annak a veszélynek tenné ki, hogy a betegsége súlyosbodik.
E tekintetben, amint az a jelen ítélet 61., 63. és 65. pontjában megállapításra került, a tagállam megsértheti az embertelen és megalázó bánásmódnak a Charta 4. cikkében rögzített tilalmát, ha a hatóságai által hozott kiutasítási határozat vagy kitoloncolási intézkedés annak veszélyével jár, hogy a harmadik állampolgár természetes úton kialakult betegsége által neki okozott fájdalom olyan mértékben rosszabbodik, hogy e fájdalom eléri az e pontokban említett súlyossági küszöböt.
Következésképpen az a körülmény, hogy kizárólag a valamely tagállam területén jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgár súlyos betegségéhez kapcsolódó fájdalom súlyosbodása fenyegeti ezen állampolgárt a kiutasítása esetén, nem elegendő annak kizárásához, hogy az ilyen kiutasítás ellentétes lehet a Charta 4. cikkével. Ez annál is inkább így van, mivel a betegséghez kapcsolódó fájdalom fokozódása önmagában az érintett személy szorosabb értelemben vett fizikai vagy mentális egészségi állapotának a romlásához vezethet.
Mindemellett a harmadik országbeli állampolgár visszatéréséből eredő fájdalom fokozódásának bármilyen veszélye nem teszi ki ezen utóbbi állampolgárt a Charta 4. cikkével ellentétes bánásmódnak. A jelen ítélet 66. pontjában kifejtettekkel analóg módon ugyanis még az is szükséges, hogy komolyan és megalapozottan lehessen feltételezni, hogy visszatérés esetén ezen állampolgár a fájdalma gyors, jelentős és orvosolhatatlan fokozódása valós veszélyének lenne kitéve.
E tekintetben először is pontosítani kell, hogy az, hogy a harmadik országbeli állampolgár a visszatérése esetén a betegsége által okozott fájdalom jelentős és orvosolhatatlan fokozódása veszélyének lenne kitéve, komolyan feltételezhető többek között abban az esetben, ha megállapításra kerül, hogy a célországban e személy jogszerűen nem részesülhet az egyetlen hatásos fájdalomcsillapító kezelésben, és az ilyen kezelés hiánya őt olyan intenzitású fájdalomnak tenné ki, amely sértené az emberi méltóságát, mivel súlyos és visszafordíthatatlan mentális zavarokat okozhatna a számára, vagy akár öngyilkosság elkövetésére is vezethetné, amit a kérést előterjesztő bíróságnak kell meghatároznia a releváns – többek között orvosi – adatok alapján. Konkrétan a fájdalom fokozódásának visszafordíthatatlan jellegét számos tényező figyelembevételével kell értékelni, ideértve az ilyen fokozódás közvetlen hatásait és közvetettebb következményeit is (lásd analógia útján: EJEB, Savran kontra Dánia ítélet, CE:ECHR:2021:1207JUD005746715, 138. §).
Másodszor, azon követelményt illetően, amely szerint az érintett harmadik országbeli állampolgár visszatérésének azzal a veszéllyel kell járnia, hogy az érintett fájdalmának a gyors fokozódását okozza, hangsúlyozni kell, hogy az ilyen feltételt nem lehet annyira megszorítóan értelmezni, hogy az csak azokban a szélsőséges esetekben zárja ki a súlyos betegségben szenvedő harmadik országbeli állampolgár visszatérését, ha ez utóbbi a célországba való megérkezésekor vagy közvetlenül ezt követően a fájdalmának a jelentős és orvosolhatatlan fokozódását szenvedi el. Éppen ellenkezőleg, figyelembe kell venni azt, hogy az érintett személy fájdalmának erősödése, amelyet az érintett személy olyan országba való visszatérése okoz, ahol nem állnak rendelkezésre megfelelő kezelések, fokozatos lehet, és bizonyos idő eltelte szükséges lehet ahhoz, hogy az jelentőssé és orvosolhatatlanná váljon.
Ezenkívül a Charta 4. cikke alapján e területen megkövetelt súlyossági küszöb értékelése keretében az összes releváns tényező figyelembevételének a szükségességével, valamint az ilyen, jövőre vonatkozó vizsgálattal eleve együtt járó spekulációval is ellentétes az, hogy a harmadik országbeli állampolgár visszatérés esetén jelentkező fájdalmának ahhoz, hogy azt gyorsnak lehessen tekinteni, az érintett tagállamban abszolút módon előre meghatározott határidőn belül kelljen bekövetkeznie.
Az illetékes nemzeti hatóságnak ugyanis képesnek kell lennie arra, hogy a harmadik országbeli állampolgár betegségének függvényében mérlegelje egyrészt azt a gyorsaságot, amellyel visszatérés esetén a fájdalom ilyen fokozódása bekövetkezhet, másrészt azt, hogy ilyen esetben milyen intenzitású lehet a fájdalom fokozódásának a mértéke.
Ha a tagállamok határidőt állapítanak meg, annak pusztán tájékoztató jellegűnek kell lennie, és az nem mentesíti az illetékes nemzeti hatóságot az érintett harmadik országbeli állampolgár helyzetének az összes releváns tényező – és különösen az előző pontban említett körülmények – összességére tekintettel, ezen állampolgár betegségének a figyelembevételével történő konkrét vizsgálata alól.
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a 2008/115 irányelvnek a Charta 1. cikkével, 4. cikkével és 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 5. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az, ha egy valamely tagállam területén jogellenesen tartózkodó és súlyos betegségben szenvedő harmadik országbeli állampolgár tekintetében kiutasítási határozatot hoznak, vagy e személlyel szemben kitoloncolási intézkedést alkalmaznak, ellentétes e rendelkezéssel, amennyiben komolyan és megalapozottan feltételezhető, hogy az érintett abban a harmadik országban, amelybe kitoloncolják, a visszatérése esetén a fájdalma jelentős, orvosolhatatlan és gyors fokozódása valós veszélyének lesz kitéve amiatt, hogy az egyetlen hatékony fájdalomcsillapító kezelés ezen országban tiltott. A tagállamok nem írhatnak elő szigorú határidőt, amelyen belül a fájdalom ilyen fokozódásának meg kell nyilvánulnia ahhoz, hogy e kiutasítási határozat vagy kitoloncolási intézkedés akadályát képezhesse.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésről
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2008/115 irányelvet a Charta 1., 4. és 19. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha a szoros értelemben vett kitoloncolási intézkedésnek a harmadik országbeli állampolgár egészségi állapotára gyakorolt hatását az illetékes nemzeti hatóság csak annak megvizsgálása keretében veszi figyelembe, hogy az érintett személy utazásra alkalmas állapotban van ‑e.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság abból az előfeltevésből indul ki, hogy az érintett holland szabályozás megkülönbözteti egyrészt annak a veszélynek az értékelését, hogy a harmadik országbeli állampolgár tekintetében alkalmazott kezelésnek a visszatérése által okozott megszakítása rövid távon a külföldiek jogállásáról szóló körlevél 7.1.3. pontja értelmében vett „sürgős orvosi beavatkozást igénylő helyzetet” okoz, és másrészt a szoros értelemben vett kitoloncolási intézkedés következményeinek az értékelését, amelynek az említett állampolgár utazásra alkalmas állapotának a vizsgálata keretébe kell illeszkednie, és amely így azt feltételezi, hogy csupán azokat az egészségügyi következményeket vegyék figyelembe, amelyek a kitoloncolás során felmerülhetnek, kizárva azokat, amelyek e kitoloncolást követően jelentkezhetnek a célországban.
A holland kormány vitatja, hogy ez lenne az illetékes nemzeti hatóság gyakorlata. A jelen ítélet 44. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat szerint azonban a harmadik kérdést a kérdést előterjesztő bíróság által kifejtett előfeltevést alapul véve kell megválaszolni.
E pontosítás mellett az első és a második kérdésre adott válasz indokolásából kitűnik, hogy a 2008/115 irányelv 5. cikke és 9. cikke (1) bekezdésének a) pontja megköveteli, hogy azt megelőzően, hogy a súlyos betegségben szenvedő harmadik országbeli állampolgár tekintetében kiutasítási határozatot hoznak vagy kitoloncolási intézkedést alkalmaznak, a tagállamok minden komoly kétséget kizárhassanak annak veszélyével kapcsolatban, hogy ezen állampolgár visszatérése e betegségnek vagy az általa okozott fájdalomnak a gyors, jelentős és orvosolhatatlan súlyosbodásához vezessen. Amennyiben az ilyen kétség nem zárható ki, az illetékes nemzeti hatóság nem hozhat kiutasítási határozatot, és nem toloncolhatja ki az érintett harmadik országbeli állampolgárt.
Bár az ilyen tilalom érvényes mindaddig, amíg az érintett tagállam nem képes oly módon szervezni az érintett harmadik országbeli állampolgár szoros értelemben vett kitoloncolását, hogy biztosított legyen többek között, hogy ezen állampolgár ne legyen kitéve annak a veszélynek, hogy e kitoloncolás során a betegsége vagy a fájdalma jelentősen és orvosolhatatlanul súlyosbodik, ebből nem vonható le az a következtetés, hogy az említett állampolgárt érintő kiutasítási határozat vagy kitoloncolási intézkedés meghozatalához elegendő, ha a tagállam biztosítja, hogy ezen állampolgár a kitoloncolása során megfelelő ellátásban részesüljön. Az érintett tagállamnak ugyanis biztosítania kell, hogy ha az érintett személy egészségi állapota ezt megköveteli, e személy ne csupán a szoros értelemben vett kitoloncolás során részesüljön egészségügyi ellátásban, hanem azt követően, a célországban is (lásd analógia útján: 2017. február 16‑iC. K. és társai ítélet,
C‑578/16 PPU
,
EU:C:2017:127
,
–
82.
pont).
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a 2008/115 irányelv 5. cikkét és 9. cikke (1) bekezdésének a) pontját a Charta 1. cikkével, 4. cikkével és 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes, ha a szoros értelemben vett kitoloncolási intézkedésnek a harmadik országbeli állampolgár egészségi állapotára gyakorolt hatásait az illetékes nemzeti hatóság csak annak vizsgálata keretében veszi figyelembe, hogy e személy utazásra alkalmas állapotban van‑e.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság a negyedik kérdésével lényegében arra vár választ, hogy a 2008/115 irányelvet a Charta 7. cikkével, valamint 1. és 4. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy a valamely tagállam területén jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgár egészségi állapotát, valamint azon ellátásokat, amelyekben ezen állampolgár a súlyos betegsége miatt e tagállam területén részesül, e tagállamnak figyelembe kell vennie annak értékeléséhez, hogy az említett állampolgárnak a magánélet tiszteletben tartásához való joga alapján az érintett számára el kell‑e ismerni az említett tagállam területén való tartózkodás jogát, vagy el kell‑e halasztani a kitoloncolásának az időpontját.
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a 2008/115 irányelvvel bevezetett közös normák és eljárások csak a kiutasítási határozatok elfogadására és végrehajtására vonatkoznak, mivel ezen irányelvnek nem célja a külföldiek tartózkodására vonatkozó tagállami szabályok teljes harmonizálása. Következésképpen az említett irányelv nem szabályozza sem azt, hogy a harmadik országbeli állampolgároknak hogyan kell megadni a tartózkodási jogot, sem pedig azt, hogy mik a következményei az olyan harmadik országbeli állampolgárok valamely tagállam területén való jogellenes tartózkodásának, akikkel szemben nem hozható harmadik országba irányuló kiutasítási határozat (lásd ebben az értelemben: 2018. május 8‑iK. A. és társai [Családegyesítés Belgiumban] ítélet,
C‑82/16
,
EU:C:2018:308
,
és
45.
pont; 2021. február 24‑iM és társai [Átadás egy tagállamnak] ítélet,
C‑673/19
,
EU:C:2021:127
,
és
44.
pont).
Ebből az következik, hogy a 2008/115 irányelv egyetlen rendelkezése sem értelmezhető úgy, hogy az megkövetelné, hogy a tagállam tartózkodási engedélyt adjon a területén jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgár számára, ha ezen állampolgár tekintetében nem lehet meghozni sem kiutasítási határozatot, sem kitoloncolási intézkedést amiatt, hogy komolyan és megalapozottan feltételezhető, hogy az érintett személy a célországban a betegsége által okozott fájdalom gyors, jelentős és orvosolhatatlan fokozódása valós veszélyének lesz kitéve.
Ami konkrétan a 2008/115 irányelv 6. cikkének (4) bekezdését illeti, e rendelkezés csupán lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a területükön jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgároknak könyörületességből vagy humanitárius okokból tartózkodási jogot biztosítsanak a nemzeti joguk – nem pedig az uniós jog – alapján.
Márpedig a Charta 51. cikkének (2) bekezdése szerint annak rendelkezései nem terjesztik ki az uniós jog alkalmazási körét. Következésképpen nem állapítható meg, hogy a Charta 7. cikke értelmében valamely tagállam köteles lehet arra, hogy az ezen irányelv hatálya alá tartozó harmadik országbeli állampolgár számára tartózkodási jogot biztosítson.
Mindemellett másodszor meg kell állapítani, hogy a 2008/115 irányelv fő célkitűzése – amint az az irányelv (2) és (4) preambulumbekezdéséből kitűnik – a hatékony visszatérési és hazatelepülési politika létrehozása az érintett személyek alapvető jogainak és méltóságának teljes mértékű tiszteletben tartása mellett (2018. június 19‑iGnandi ítélet,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
,
48.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből az következik, hogy a 2008/115 irányelv végrehajtása során – ideértve azt az esetet is, amikor valamely jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárral szemben kiutasítási határozatot vagy kitoloncolási intézkedést kívánnak elfogadni – a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk a Charta által ezen állampolgár számára elismert alapvető jogokat (2015. június 11‑iZh. és O. ítélet,
C‑554/13
,
EU:C:2015:377
,
69.
pont).
Ez vonatkozik többek között az említett állampolgár magán‑ és családi életének a tiszteletben tartásához való jogra, amelyet a Charta 7. cikke biztosít. Ez a jog, amelyet a kérdést előterjesztő bíróság a negyedik kérdésében konkrétabban említ, megfelel az EJEE 8. cikkében biztosított jognak, következésképpen annak tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni (2020. június 18‑iBizottság kontra Magyarország [Az egyesületek átláthatósága] ítélet,
C‑78/18
,
EU:C:2020:476
,
122.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy a 2008/115 irányelv 5. cikke első bekezdésének b) pontjával ellentétes az, ha valamely tagállam anélkül fogad el kiutasítási határozatot, hogy figyelembe venné a harmadik ország érintett állampolgárának családi életével kapcsolatos releváns tényezőket (2018. május 8‑iK. A. és társai [Családegyesítés Belgiumban] ítélet,
C‑82/16
,
EU:C:2018:308
,
104.
pont).
Ezenfelül, bár ezen 5. cikk nem említi a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgár magánéletét azon tényezők között, amelyeket a tagállamoknak figyelembe kell venniük a 2008/115 irányelv végrehajtása során, a jelen ítélet 88–90. pontjából az következik, hogy kiutasítási határozat vagy kitoloncolási intézkedés nem fogadható el, ha az sérti az érintett harmadik országbeli állampolgárnak a magánélet tiszteletben tartásához való jogát.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy azok az orvosi kezelések, amelyekben valamely harmadik országbeli állampolgár egy tagállam területén részesül, ezen állampolgárnak a Charta 7. cikke értelmében vett magánéletének a részét képezik, még akkor is, ha ezen állampolgár jogellenesen tartózkodik ott.
Amint ugyanis arra a főtanácsnok az indítványának a 114. pontjában lényegében rámutatott, a testi és lelki épség hozzájárul az érintett személyiségének a kibontakoztatásához, és ebből következően ahhoz, hogy a magánélet tiszteletben tartásához való jog e személyt ténylegesen megillesse, e jog pedig bizonyos mértékig szinten magában foglalja az egyén azon jogát is, hogy hasonló személyekkel kapcsolatot hozzon létre és alakítson ki (lásd ebben az értelemben: EJEB, 2021. április 8., Vavricka és társai kontra Cseh Köztársaság, CE:ECHR:2021:0408JUD004762113, 261. §).
Következésképpen, amint azt a 2008/115 irányelv 5. cikke első bekezdésének c) pontja és 9. cikke (2) bekezdésének a) pontja megerősíti, az illetékes nemzeti hatóság csak a harmadik országbeli állampolgár egészségi állapotának a figyelembevételével fogadhat el kiutasítási határozatot vagy kitoloncolási intézkedést.
Mindemellett emlékeztetni kell arra, hogy a magánélet tiszteletben tartásához való, a Charta 7. cikkében biztosított jog nem korlátlan jogosultság, hanem azt a társadalomban betöltött szerepe alapján kell értékelni. Amint az ugyanis a Charta 52. cikkének (1) bekezdéséből kiderül, a Charta lehetővé teszi e jogok gyakorlásának korlátozását, feltéve hogy e korlátozást törvény írja elő, hogy arra az említett jogok lényeges tartalmának és az arányosság elvének tiszteletben tartásával kerül sor, továbbá hogy a korlátozás elengedhetetlen, és ténylegesen az Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét szolgálja (2022. április 5‑iCommissioner of An Garda Síochána és társai ítélet,
C‑140/20
,
EU:C:2022:258
,
48.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a hatékony visszatérési és hazatelepülési politika létrehozása, amelyet – amint azt az irányelv (2) preambulumbekezdése hangsúlyozza – a 2008/115 irányelv elérni kíván, az uniós jog által elismert általános érdekű célkitűzésnek minősül.
Mindemellett a Charta 52. cikkének (1) bekezdése azt is előírja, hogy meg kell vizsgálni többek között azt, hogy a kiutasítási határozatnak vagy a kitoloncolási intézkedésnek a súlyos betegségben szenvedő, és az érintett tagállamban a célországban rendelkezésre nem álló fájdalomcsillapító kezelésben részesülő harmadik országbeli állampolgárral szemben való meghozatala nem érinti‑e a magánélethez való jogának a lényeges tartalmát, és tiszteletben tartja‑e az arányosság elvét.
Az ilyen vizsgálat feltételezi az összes olyan szociális kapcsolat figyelembevételét, amelyet ezen állampolgár azon tagállamban hozott létre, ahol jogellenesen tartózkodik, megfelelően tekintetbe véve az egészségi állapota által okozott sérülékenységet és sajátos függőségi helyzetet. Mindazonáltal, amint azt a főtanácsnok indítványának 112. pontjában lényegében hangsúlyozta, ha ezen állampolgár e tagállamban anélkül alakította ki a magánéletét, hogy ott tartózkodási engedéllyel rendelkezett volna, csak kivételes okok akadályozhatják meg azt, hogy kiutasítási eljárást folytassanak le vele szemben (lásd analógia útján: EJEB, 2020. július 28., Pormes kontra Hollandia, CE:ECHR:2020:0728JUD002540214, 53. és 58. §).
Egyébiránt az a körülmény, hogy visszatérés esetén ezen állampolgárnak már nem állnak a rendelkezésére ugyanazok a kezelések, amelyeket vele szemben abban a tagállamban alkalmaztak, amelyben jogellenesen tartózkodik, és ez többek között érintheti a célországban a szociális kapcsolatainak a kialakítását, a Charta 7. cikke alapján önmagában nem képezheti akadályát annak, hogy kiutasítási határozatot vagy kitoloncolási intézkedést fogadjanak el vele szemben.
Amint ugyanis arra a Bíróság a jelen ítélet 60. és 64. pontjában emlékeztet, szigorú feltételei vannak annak, hogy a Charta 4. cikkével ellentétesnek minősüljön a jogellenesen tartózkodó és súlyos betegségben szenvedő harmadik országbeli állampolgár visszatérése.
Ebből következik, hogy a Charta 7. cikke – e feltételek hatékonyságának a megőrzése mellett – nem kötelezheti a tagállamokat arra, hogy az ilyen állampolgárral szemben kizárólag az egészségi állapotának a célországban bekövetkező romlásának a kockázata miatt lemondjanak a kiutasítási határozat vagy a kitoloncolási intézkedés elfogadásáról, amennyiben e feltételek nem teljesülnek.
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a 2008/115 irányelvet a Charta 7., valamint 1. és 4. cikkével összefüggésben a következőképpen kell értelmezni:
–
az nem írja elő azon tagállam számára, amelynek a területén valamely harmadik országbeli állampolgár jogellenesen tartózkodik, hogy ezen állampolgárnak tartózkodási engedélyt adjon, ha vele szemben sem kiutasítási határozat, sem kitoloncolási intézkedés nem fogadható el, mivel komolyan és megalapozottan feltételezhető, hogy ezen állampolgár a célországban a súlyos betegsége által okozott fájdalom gyors, jelentős és orvosolhatatlan fokozódása valós veszélyének lenne kitéve;
–
annak vizsgálata során, hogy az említett állampolgár magánéletének a tiszteletben tartásához való joggal ellentétes‑e az, ha ezen állampolgárral szemben kiutasítási határozatot vagy kitoloncolási intézkedést fogadnak el, az illetékes nemzeti hatóságnak figyelembe kell vennie ezen állampolgár egészségi állapotát és az e tagállamban e betegség miatt igénybe vett ellátásokat, az egyéb releváns tényezőkkel együtt;
–
az ilyen határozat vagy intézkedés elfogadása nem sérti e jogot pusztán amiatt, hogy ezen állampolgár a célországba való visszatérés esetén ki van téve azon veszélynek, hogy az egészségi állapota romlik, amennyiben ez a veszély nem éri el a Charta 4. cikke tekintetében megkövetelt súlyossági küszöböt.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:

1)
A harmadik országok illegálisan [helyesen: jogellenesen] tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 5. cikkét az Európai Unió Alapjogi Chartájának 1. és 4. cikkével, valamint 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
az, ha egy valamely tagállam területén jogellenesen tartózkodó és súlyos betegségben szenvedő harmadik országbeli állampolgár tekintetében kiutasítási határozatot hoznak, vagy e személlyel szemben kitoloncolási intézkedést alkalmaznak, ellentétes e rendelkezéssel, amennyiben komolyan és megalapozottan feltételezhető, hogy az érintett abban a harmadik országban, amelybe kitoloncolják, a visszatérése esetén a fájdalma jelentős, orvosolhatatlan és gyors fokozódása valós veszélyének lesz kitéve amiatt, hogy az egyetlen hatékony fájdalomcsillapító kezelés ezen országban tiltott. A tagállamok nem írhatnak elő szigorú határidőt, amelyen belül a fájdalom ilyen fokozódásának meg kell nyilvánulnia ahhoz, hogy e kiutasítási határozat vagy kitoloncolási intézkedés akadályát képezhesse.

2)
A 2008/115 irányelv 5. cikkét és 9. cikke (1) bekezdésének a) pontját az Alapjogi Charta 1. cikkével, 4. cikkével és 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal ellentétes, ha a szoros értelemben vett kitoloncolási intézkedésnek a harmadik országbeli állampolgár egészségi állapotára gyakorolt hatásait az illetékes nemzeti hatóság csak annak vizsgálata keretében veszi figyelembe, hogy e személy utazásra alkalmas állapotban van‑e.

3)
A 2008/115 irányelvet az Alapjogi Charta 7., valamint 1. és 4. cikkével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
–
az nem írja elő azon tagállam számára, amelynek a területén valamely harmadik országbeli állampolgár jogellenesen tartózkodik, hogy ezen állampolgárnak tartózkodási engedélyt adjon, ha vele szemben sem kiutasítási határozat, sem kitoloncolási intézkedés nem fogadható el, mivel komolyan és megalapozottan feltételezhető, hogy ezen állampolgár a célországban a súlyos betegsége által okozott fájdalom gyors, jelentős és orvosolhatatlan fokozódása valós veszélyének lenne kitéve;
–
annak vizsgálata során, hogy az említett állampolgár magánéletének a tiszteletben tartásához való joggal ellentétes‑e az, ha ezen állampolgárral szemben kiutasítási határozatot vagy kitoloncolási intézkedést fogadnak el, az illetékes nemzeti hatóságnak figyelembe kell vennie ezen állampolgár egészségi állapotát és az e tagállamban e betegség miatt igénybe vett ellátásokat, az egyéb releváns tényezőkkel együtt;
–
az ilyen határozat vagy intézkedés elfogadása nem sérti e jogot pusztán amiatt, hogy ezen állampolgár a célországba való visszatérés esetén ki van téve azon veszélynek, hogy az egészségi állapota romlik, amennyiben ez a veszély nem éri el a Charta 4. cikke tekintetében megkövetelt súlyossági küszöböt.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: holland.