CELEX: 62016CJ0085
Recurs
Marcă a Uniunii Europene
Cereri de înregistrare a mărcii verbale KENZO ESTATE
Marca verbală anterioară a Uniunii Europene KENZO
Regulamentul (CE) nr. 207/2009
Articolul 8 alineatul (5)
Motiv relativ de refuz al înregistrării
Renume
Motiv întemeiat

Prin intermediul recursurilor formulate, domnul Kenzo Tsujimoto solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 2 decembrie 2015, Tsujimoto/OAPI – Kenzo (KENZO ESTATE) (
T‑414/13
, nepublicată,
EU:T:2015:923
), și a Hotărârii din 2 decembrie 2015, Tsujimoto/OAPI – Kenzo (KENZO ESTATE) (
T‑522/13
, nepublicată,
EU:T:2015:922
) (denumite în continuare, împreună, „hotărârile atacate”), prin care acesta a respins acțiunile sale având ca obiect anularea Deciziilor Camerei a doua de recurs a Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) din 22 mai 2013 (cauza R 333/2012‑2) și, respectiv, din 3 iulie 2013 (cauza R 1363/2012‑2) privind o procedură de opoziție între Kenzo și domnul Tsujimoto.
Cadrul juridic
Cererile de înregistrare în cauză au fost formulate de recurent, una în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (
JO 1994, L 11, p. 1
, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările ulterioare (denumit în continuare „Regulamentul nr. 40/94”), iar cealaltă în temeiul Regulamentului (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca [Uniunii Europene] (
JO 2009, L 78, p. 1
), care a intrat în vigoare la 13 aprilie 2009, a operat o codificare a Regulamentului nr. 40/94 și l‑a abrogat.
Articolul 8 din Regulamentul nr. 207/2009, intitulat „Motive relative de refuz”, prevede la alineatul (5):
„La opoziția titularului unei mărci anterioare în înțelesul alineatului (2), se respinge înregistrarea mărcii solicitate, de asemenea, în cazul în care este identică sau similară cu marca anterioară și în cazul în care este destinată să fie înregistrată pentru produse sau servicii care nu sunt similare celor pentru care este înregistrată marca anterioară, atunci când, în cazul unei mărci [a Uniunii Europene] anterioare, aceasta este de notorietate în cadrul [Uniunii Europene] și, în cazul unei mărci naționale anterioare, este de notorietate în respectivul stat membru și în cazul în care utilizarea fără un motiv întemeiat a mărcii solicitate ar genera un profit necuvenit din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii anterioare sau în cazul în care ar aduce atingere acestora.”
Articolul 76 din acest regulament, intitulat „Examinarea din oficiu a faptelor”, prevede la alineatul (2):
„Oficiul poate să nu ia în considerare faptele pe care părțile nu le‑au invocat sau dovezile pe care nu le‑au furnizat în timp util.”
Modalitățile de punere în aplicare a Regulamentului nr. 40/94 sunt stabilite de Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 (
JO 1995, L 303, p. 1
, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1041/2005 al Comisiei din 29 iunie 2005 (
JO 2005, L 172, p. 4
, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 71, denumit în continuare „regulamentul de punere în aplicare”). Acest regulament de punere în aplicare este de asemenea aplicabil Regulamentului nr. 207/2009.
Norma 19 din regulamentul de punere în aplicare, intitulată „Faptele, dovezile și observațiile prezentate în sprijinul cererii opoziției”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   Oficiul oferă persoanei care a formulat opoziția posibilitatea de a prezenta faptele, dovezile și argumentele în sprijinul opoziției sale sau de a completa orice fapte, dovezi sau argumente deja prezentate în temeiul normei 15 alineatul (3), într‑un termen pe care îl stabilește și care trebuie să fie de cel puțin două luni de la data la care se consideră că procedurile de opoziție încep în conformitate cu norma 18 alineatul (1).
(2)   În termenul menționat la alineatul (1), partea care a formulat opoziția depune, de asemenea, dovada existenței, valabilității și a domeniului de protecție a mărcii sale anterioare sau a dreptului său anterior, precum și dovada care atestă dreptul său de a depune o opoziție. În special, persoana care a formulat opoziția furnizează următoarele dovezi:
[…]”
Norma 20 din acest regulament de punere în aplicare, intitulată „Examinarea opoziției”, prevede la alineatul (1):
„În cazul în care, până la expirarea termenului menționat la norma 19 alineatul (1), persoana care a formulat opoziția nu a dovedit existența, valabilitatea și domeniul de protecție ale mărcii sale anterioare sau ale dreptului său anterior, precum și dreptul de a depune o opoziție, opoziția este respinsă ca fiind nefondată.”
Norma 50 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul de punere în aplicare prevede:
„În cazul în care recursul este îndreptat împotriva unei hotărâri a unei divizii de opoziție, Camera își limitează examinarea recursului la faptele și probele prezentate în termenele stabilite sau specificate de divizia de opoziție, în conformitate cu regulamentul și cu prezentele norme, cu excepția cazului în care Camera consideră că ar trebui să se țină seama de fapte și probe noi sau suplimentare în temeiul articolului [76] alineatul (2) din [Regulamentul nr. 207/2009].”
Istoricul litigiilor și hotărârile atacate
Cauza C‑85/16 P
La 21 ianuarie 2008, recurentul a formulat o cerere de înregistrare internațională desemnând Uniunea, comunicată EUIPO la 13 martie 2008, în temeiul Regulamentului nr. 40/94.
Marca a cărei înregistrare este solicitată este semnul verbal KENZO ESTATE.
Produsele pentru care este solicitată înregistrarea mărcii fac parte din clasa 33 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, astfel cum a fost revizuit și modificat, și corespund descrierii: „Vinuri: băuturi alcoolice din fructe; lichioruri occidentale (în general)”.
Cererea de înregistrare a fost publicată în
Buletinul mărcilor comunitare
nr. 12/2008 din 17 martie 2008.
La 16 decembrie 2008, Kenzo a formulat opoziție, în temeiul articolului 41 din Regulamentul nr. 207/2009, la înregistrarea internațională a mărcii solicitate pentru produsele vizate la punctul 11 de mai sus.
Opoziția se întemeia pe marca comunitară verbală anterioară KENZO, înregistrată la 20 februarie 2001 sub numărul 720706, pentru produse care fac parte în special din clasele 3, 18 și 25 în sensul Aranjamentului de la Nisa și corespund, pentru fiecare dintre aceste clase, următoarei descrieri:
–
clasa 3: „Înălbitori și alte preparate pentru spălare; preparate pentru curățare, lustruire, degresare și preparate abrazive; săpunuri; parfumerie, uleiuri esențiale, cosmetice, loțiuni pentru păr; pastă de dinți”;
–
clasa 18: „Piele și imitații de piele, curele, genți, poșete, geamantane și valize, sacoșe, genți de voiaj și alte bagaje; zgărzi, portofele, port‑documente, serviete, poșete (marochinărie), portmonee, etuiuri pentru chei (marochinărie), cutii și cofrete din piele, imitații de piele, portcarduri, suporturi pentru carnetele de cec, mape, genți pentru produsele de machiaj, truse de călătorie (marochinărie); truse de toaletă și de machiaj (neechipate), piei de animale; umbrele, umbrele de soare și bastoane; bice, hamuri și șelărie” și
–
clasa 25: „Articole de îmbrăcăminte și încălțăminte (cu excepția încălțămintei ortopedice), articole pentru acoperirea capului”.
Motivul invocat în susținerea opoziției era cel menționat la articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
Prin Decizia din 20 decembrie 2011, divizia de opoziție a respins opoziția.
La 15 februarie 2012, Kenzo a formulat o cale de atac la EUIPO, în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009, împotriva deciziei diviziei de opoziție.
Printr‑o decizie din 22 mai 2013, Camera a doua de recurs a EUIPO a admis recursul. Potrivit camerei de recurs, cele trei condiții cumulative de aplicare a articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 erau îndeplinite în speță. În ceea ce privește prima condiție, camera de recurs a arătat că mărcile în conflict erau extrem de similare pentru o parte deloc neglijabilă a publicului relevant. În ceea ce privește cea de a doua condiție, ea a apreciat, contrar diviziei de opoziție, că Kenzo a dovedit că marca anterioară se bucura de renume. În ceea ce privește cea de a treia condiție, această cameră a considerat că era extrem de probabil ca marca a cărei înregistrare este solicitată, pentru care nu a fost dovedit niciun motiv întemeiat, să urmeze a se situa în contextul imaginii mărcii anterioare de renume, pentru a beneficia de puterea de atracție, de reputația și de prestigiul acesteia și pentru a exploata, fără vreo compensație financiară, efortul comercial depus de titularul acestei mărci pentru a crea și a întreține imaginea ei. Ea a concluzionat, așadar, că exista un risc ca prin utilizarea protecției solicitate pentru înregistrarea internațională în cadrul Uniunii să se obțină un profit necuvenit din renumele mărcii anterioare, în sensul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 8 august 2013, recurentul a introdus o acțiune în anularea deciziei sus‑menționate. În susținerea acțiunii formulate, acesta a invocat două motive, întemeiate, primul, pe încălcarea articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, iar al doilea, pe încălcarea articolului 8 alineatul (5) din acest regulament.
Tribunalul a respins aceste motive și, prin urmare, acțiunea în totalitate.
Cauza C‑86/16 P
La 18 august 2009, recurentul a formulat o cerere de înregistrare internațională desemnând Uniunea, comunicată EUIPO la 5 noiembrie 2009, în temeiul Regulamentului nr. 207/2009.
Marca a cărei înregistrare este solicitată este semnul verbal KENZO ESTATE.
Produsele și serviciile pentru care se solicită înregistrarea fac parte din clasele 29, 30, 31, 35, 41 și 43 în sensul Aranjamentului de la Nisa și corespund, pentru fiecare dintre aceste clase, următoarei descrieri:
–
clasa 29: „Ulei de măsline (alimentar); ulei din semințe de struguri (alimentar); uleiuri și grăsimi comestibile; stafide; legume și fructe prelucrate; legume congelate; fructe congelate; păstăi crude; produse prelucrate din carne; fructe de mare prelucrate”;
–
clasa 30: „Cofetărie, pâine și brioșe; oțet de vin; sos de măsline; condimente (altele decât mirodeniile); mirodenii; sandvișuri; pizza; hotdogi (sandvișuri); plăcintă cu carne; ravioli”;
–
clasa 31: „Struguri (proaspeți); măsline (proaspete); fructe (proaspete); legume (proaspete); semințe și bulbi”;
–
clasa 35: „Servicii de cercetare în domeniul vinului; furnizare de informații cu privire la vânzările de vinuri; servicii de anunțuri publicitare și de publicitate; agenții de import‑export; servicii de comerț cu amănuntul sau servicii de comerț cu ridicata de alimente și băuturi; servicii de comercializare cu amănuntul sau cu ridicata de lichioruri”;
–
clasa 41: „Servicii educaționale și de instruire referitoare la cunoștințe generale despre vin; servicii educaționale și de instruire referitoare la cunoștințe generale despre obținerea certificatului de degustător de vinuri; organizarea și coordonarea de degustări de vin și teste de simulare în acest domeniu; examinarea și omologarea de diplome de degustător de vinuri; pregătirea, organizarea și coordonarea de seminarii cu privire la vin; pregătirea, organizarea și coordonarea de seminarii cu privire la diploma de degustător de vinuri; punerea la dispoziție de publicații electronice cu privire la vin; punerea la dispoziție de publicații electronice cu privire la diploma de degustător de vinuri; editarea de cărți privind vinul; editarea de cărți cu privire la diploma de degustător de vinuri; punerea la dispoziție de echipamente pentru pregătirea școlară în domeniul vinului; punerea la dispoziție de echipamente pentru pregătirea școlară în vederea obținerii diplomei de degustător de vinuri” și
–
clasa 43: „Furnizarea de alimente și de băuturi: furnizarea de cazare temporară”.
Cererea de înregistrare a mărcii a fost publicată în
Buletinul mărcilor comunitare
nr. 44/2009 din 16 noiembrie 2009.
La 12 august 2010, Kenzo a formulat opoziție, în temeiul articolului 41 din Regulamentul nr. 207/2009, la înregistrarea mărcii solicitate pentru toate produsele și serviciile vizate la punctul 23 de mai sus.
Opoziția era întemeiată pe marca comunitară verbală anterioară KENZO, înregistrată la 20 februarie 2001 cu numărul 720706, pentru produse care fac parte în special din clasele 3, 18 și 25 în sensul Aranjamentului de la Nisa și care corespund, pentru fiecare dintre aceste clase, descrierii prevăzute la punctul 14 de mai sus.
Motivul invocat în susținerea opoziției era cel menționat la articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
Printr‑o decizie din 24 mai 2012, divizia de opoziție a respins opoziția.
La 23 iulie 2012, Kenzo a formulat o cale de atac la EUIPO, în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009, împotriva deciziei diviziei de opoziție.
Prin decizia din 3 iulie 2013, Camera a doua de recurs a EUIPO a admis în parte calea de atac. Potrivit camerei de recurs, cele trei condiții cumulative de aplicare a articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 erau îndeplinite în speță pentru serviciile vizate de înregistrarea solicitată. În ceea ce privește prima condiție, camera de recurs a arătat că mărcile în conflict erau extrem de similare. În ceea ce privește cea de a doua condiție, ea a apreciat, contrar diviziei de opoziție, că Kenzo a dovedit că marca anterioară se bucura de renume. În ceea ce privește cea de a treia condiție, această cameră a considerat, pentru serviciile vizate de marca a cărei înregistrare este solicitată, că era foarte probabil ca această marcă, pentru care nu a fost dovedit niciun motiv întemeiat în privința utilizării, să urmeze a se situa în contextul imaginii mărcii anterioare de renume, pentru a beneficia de puterea de atracție, de reputația și de prestigiul acesteia și pentru a exploata, fără compensație financiară, efortul comercial depus de titularul acestei mărci pentru a crea și a întreține imaginea ei.
În schimb, camera de recurs a considerat că produsele incluse în clasele 29-31 în sensul Aranjamentului de la Nisa și vizate de înregistrarea solicitată nu erau considerate produse de lux și nu erau asociate invariabil cu lumea „glamour” sau cu lumea modei. Acestea ar fi produse alimentare curente de mare consum, cumpărate în orice magazin de cartier, și nu ar avea decât o legătură marginală cu produsele Kenzo. Aceasta din urmă nu ar fi justificat motivele pentru care înregistrarea solicitată ar obține un profit necuvenit din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii anterioare KENZO sau ar aduce atingere acestora. Camera de recurs a respins opoziția pentru aceste produse.
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 26 septembrie 2013, recurentul a introdus o acțiune în anularea deciziei din 3 iulie 2013. În susținerea acțiunii formulate, acesta a invocat două motive, întemeiate, primul, pe încălcarea articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, iar al doilea, pe încălcarea articolului 8 alineatul (5) din același regulament.
Tribunalul a respins aceste motive și, prin urmare, acțiunea în totalitate.
Procedura în fața Curții și concluziile părților
Prin Decizia președintelui Curții din 18 mai 2016, cauzele C‑85/16 P și C‑86/16 P au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.
Prin recursurile formulate, recurentul solicită Curții:
–
anularea hotărârilor atacate;
–
soluționarea definitivă a litigiilor și
–
obligarea EUIPO și a KENZO la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor efectuate în cadrul procedurii în fața camerei de recurs.
EUIPO și Kenzo solicită Curții respingerea celor două recursuri și obligarea recurentului la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recursuri
În susținerea recursurilor, recurentul invocă două motive, întemeiate pe încălcarea articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 și, respectiv, a articolului 8 alineatul (5) din acest regulament.
Cu privire la primul motiv
Argumentele părților
Prin intermediul primului motiv, recurentul apreciază că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat, la punctul 23 din fiecare dintre hotărârile atacate, că în mod întemeiat camera de recurs a apreciat că dovezile privind folosirea și renumele erau indisociabile, astfel încât cele din prima categorie puteau fi prezentate drept cele din a doua categorie. Recurentul consideră că Tribunalul, statuând astfel, a ignorat faptul că puterea de apreciere exercitată de camera de recurs în temeiul articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 era limitată de norma 20 alineatul (1), precum și de norma 19 alineatele (1) și (2) din regulamentul de punere în aplicare.
Potrivit recurentului, rezultă din aceste dispoziții că o opoziție întemeiată pe articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie respinsă dacă partea care a formulat opoziția nu prezintă dovada renumelui mărcii anterioare în termenul fixat de EUIPO pentru a stabili existența și validitatea dreptului anterior. Această interpretare ar fi fost confirmată de Hotărârea din 13 iunie 2002, Chef Revival USA/OAPI – Massagué Marín (Chef) (
T‑232/00
,
EU:T:2002:157
, punctul
).
Or, ar reieși din cuprinsul punctului 23 din fiecare dintre hotărârile atacate că Tribunalul, precum camera de recurs, a luat în considerare în mod eronat documentele depuse ulterior expirării termenului stabilit pentru a se face dovada utilizării serioase a mărcii anterioare, și anume anexele 1-21 la observațiile Kenzo, în vederea aprecierii renumelui mărcii respective. Potrivit recurentului, nici Regulamentul nr. 207/2009, nici regulamentul de punere în aplicare nu prevăd că documentele prezentate pentru a se face dovada utilizării, depuse ulterior expirării termenului stabilit pentru efectuarea dovezii drepturilor anterioare, pot permite să se facă dovada renumelui mărcii anterioare.
Kenzo arată, cu titlu principal, că primul motiv este inadmisibil. Cu titlu subsidiar, consideră că acesta este de asemenea neîntemeiat. EUIPO susține că primul motiv este neîntemeiat.
Aprecierea Curții
În ceea ce privește admisibilitatea primului motiv, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 256 TFUE și cu articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, recursul se limitează la chestiuni de drept. Astfel, Tribunalul este singurul competent să constate și să aprecieze faptele pertinente, precum și să aprecieze elementele de probă. Aprecierea acestor fapte și a acestor elemente de probă nu constituie, așadar, cu excepția cazului denaturării acestora, o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții în cadrul unui recurs (a se vedea în special Hotărârea din 2 septembrie 2010, Calvin Klein Trademark Trust/OAPI,
C‑254/09 P
,
EU:C:2010:488
, punctul
și jurisprudența citată).
În această privință, este suficient să se constate că primul motiv ridică o chestiune de drept, întemeiată pe natura puterii de apreciere de care dispune camera de recurs în temeiul articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, ținând seama de norma 20 alineatul (1), precum și de norma 19 alineatele (1) și (2) din regulamentul de punere în aplicare. Prin urmare, prezentul motiv este admisibil.
În ceea ce privește temeinicia acestui motiv, trebuie amintit că Curtea a statuat în esență în Hotărârea din 3 octombrie 2013, Rintisch/OAPI (
C‑120/12 P
,
EU:C:2013:638
), că puterea de apreciere de care dispune camera de recurs în temeiul articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie exercitată în limitele dispoziției prevăzute în cadrul normei 50 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul de punere în aplicare, iar nu al normei 20 alineatul (1) din acest din urmă regulament. Ea a considerat în special, la punctul 32 din această hotărâre, că regulamentul de punere în aplicare prevede în mod expres că, la momentul examinării unei căi de atac îndreptate împotriva unei decizii a unei divizii de opoziție, camera de recurs dispune de puterea de apreciere care rezultă din norma 50 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul de punere în aplicare și din articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 pentru a decide dacă trebuie sau nu trebuie luate în considerare fapte și probe noi sau suplimentare care nu au fost prezentate în termenele stabilite sau specificate de divizia de opoziție. În consecință, atunci când este sesizată cu un asemenea recurs, aceste dispoziții conferă camerei de recurs posibilitatea de a accepta sau de a nu accepta documente prezentate tardiv care privesc existența, validitatea și întinderea protecției unei mărci anterioare.
La punctul 38 din această hotărâre, Curtea a amintit că, atunci când EUIPO este în situația de a se pronunța în cadrul unei proceduri de opoziție, exercițiul puterii de apreciere de care dispune pentru a ține seama de probe sau de fapte prezentate tardiv este subordonat dublei condiții ca, pe de o parte, elementele invocate tardiv să fie, la prima vedere, de natură a avea o reală pertinență în ceea ce privește soluționarea opoziției cu care este sesizat și, pe de altă parte, ca stadiul procedurii în care are loc respectiva prezentare tardivă și circumstanțele în care intervine să nu se opună acestei luări în considerare.
În speță, Tribunalul a amintit în primul rând, la punctele 16 și 17 din hotărârile atacate, această jurisprudență a Curții și a arătat, în mod întemeiat, la punctul 18 din fiecare dintre aceste hotărâri, că era necesar să se interpreteze puterea de apreciere a camerei de recurs în raport nu cu norma 20 alineatul (1) din regulamentul de punere în aplicare, ci doar cu norma 50 alineatul (1) al treilea paragraf din acest regulament.
Acesta a examinat, în al doilea rând, la punctele 19-23 din hotărârile atacate, dacă în speță camera de recurs putea ține seama de aceste elemente de probă, în sensul că acestea erau susceptibile să prezinte o asemenea pertinență, și dacă stadiul procedurii și anumite împrejurări ale speței o permiteau. La punctul 23 din fiecare dintre aceste hotărâri, el a apreciat că aceasta era situația pentru motivul că, „prin faptul că a indicat că dovezile utilizării și dovezile renumelui erau indisociabile și că doar un formalism excesiv și nelegitim ar impune ca dovezile privind utilizarea să nu poată fi prezentate ca dovezi privind renumele, camera de recurs a utilizat puterea sa de apreciere care rezultă din articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 pentru a decide că era necesar să se ia în considerare elementele respective”.
Statuând astfel, Tribunalul a făcut o aplicare exactă a articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu norma 50 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul de punere în aplicare. În consecință, primul motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
Cu privire la al doilea motiv
Prin intermediul celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, recurentul consideră că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în cadrul aprecierii fiecăreia dintre cele patru condiții prevăzute în această dispoziție, în temeiul cărora se poate opune un refuz cererii de înregistrare a unei mărci. Astfel, motivul său este împărțit în patru aspecte, întemeiate pe o eroare de drept pe care Tribunalul ar fi săvârșit‑o în cadrul aprecierii similitudinii mărcilor în conflict, a renumelui mărcii anterioare, a inexistenței unui profit necuvenit și, respectiv și în sfârșit, a existenței unui motiv întemeiat pentru utilizarea mărcii ale cărei înregistrări sunt solicitate.
Cu privire la primul aspect
–
Argumentele părților
Prin intermediul primului aspect al celui de al doilea motiv, recurentul susține mai întâi că Tribunalul, atunci când a apreciat, la punctele 31-33 din hotărârile atacate, similitudinea mărcilor în conflict fără a fi operat în această privință o comparație a mărcilor respective, considerate fiecare în ansamblu, a săvârșit o eroare de drept. El apreciază că Tribunalul a efectuat în mod eronat comparația solicitată cu marca anterioară, în raport doar cu unul dintre componentele mărcii ale cărei înregistrări sunt solicitate. Arată că, deși Tribunalul a efectuat comparația necesară a mărcilor în conflict pe planurile vizual, fonetic și conceptual, el ar fi dedus din aceasta că nu prezentau nicio similitudine între ele. Potrivit acestuia, elementul „estate” ocupă un loc important în cadrul mărcii ale cărei înregistrări sunt solicitate, întrucât cuprinde șase litere și este, așadar, mai lung decât elementul „kenzo”, constituit din cinci litere. Elementul „estate” ar mări de asemenea în mod semnificativ lungimea mărcii respective pe planurile vizual și fonetic și ar determina diferențe substanțiale între mărcile în conflict, atât pe planul sonorității acestora, cât și al ritmului lor.
Recurentul susține că Tribunalul nu și‑a motivat aprecierea potrivit căreia elementul dominant al mărcii KENZO ESTATE este elementul „kenzo”. El apreciază, dimpotrivă, că elementul „estate” prezintă un caracter distinctiv în ceea ce privește produsele și serviciile acoperite de marca a cărei înregistrare este solicitată. Astfel, chiar dacă există o legătură între termenul respectiv și acestea din urmă, această legătură nu ar fi suficient de directă pentru a priva elementul „estate” de orice caracter distinctiv și pentru a face automat din elementul „kenzo” elementul dominant.
Recurentul reproșează în sfârșit Tribunalului că a înlăturat în mod eronat aplicarea jurisprudenței care rezultă din Hotărârea din 7 mai 2009, Klein Trademark Trust/OAPI – Zafra Marroquineros (CK CREACIONES KENNYA) (
T‑185/07
,
EU:T:2009:147
), și din Hotărârea din 2 septembrie 2010, Calvin Klein Trademark Trust/OAPI (
C‑254/09 P
,
EU:C:2010:488
), la punctul 34 din fiecare dintre hotărârile atacate.
Kenzo și EUIPO susțin că primul aspect al celui de al doilea motiv este inadmisibil și, în orice caz, neîntemeiat.
–
Aprecierea Curții
În ceea ce privește admisibilitatea primului aspect al celui de al doilea motiv, este necesar să se constate că argumentația recurentului prin care acesta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu a comparat mărcile în conflict, considerate fiecare în ansamblu, și nu a aplicat Hotărârea din 7 mai 2009, Klein Trademark Trust/OAPI – Zafra Marroquineros (CK CREACIONES KENNYA) (
T‑185/07
,
EU:T:2009:147
), și Hotărârea din 2 septembrie 2010, Calvin Klein Trademark Trust/OAPI (
C‑254/09 P
,
EU:C:2010:488
), precum și cea întemeiată pe lipsa de motivare a aprecierii privind caracterul dominant al elementului „kenzo” care compune marca KENZO ESTATE ridică probleme de drept. Acestea din urmă sunt admisibile în cadrul unui recurs, conform jurisprudenței amintite la punctul 42 din prezenta hotărâre.
În schimb, argumentul recurentului prin care susține că elementul „estate” are un caracter distinctiv este inadmisibil, întrucât prin acesta recurentul urmărește în realitate că repună în discuție aprecierea de fapt efectuată de Tribunal la punctul 33 din fiecare dintre hotărârile atacate, potrivit căreia cuvântul „estate”, asociat cu produsele și serviciile vizate de înregistrările solicitate, nu prezenta un caracter distinctiv pentru o parte semnificativă a consumatorilor relevanți.
În ceea ce privește, în primul rând, temeinicia argumentului întemeiat pe faptul că Tribunalul nu ar fi comparat mărcile în conflict, considerate fiecare în ansamblu, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, existența unei legături între marca anterioară și marca a cărei înregistrare este solicitată, în sensul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie apreciată în mod global, ținând seama de toți factorii relevanți în speță, printre care se numără în special gradul de caracter distinctiv al mărcii anterioare și gradul de similitudine dintre mărcile în conflict, care presupune existența în special a unor elemente de asemănare vizuală, auditivă sau conceptuală (a se vedea Hotărârea din 23 octombrie 2003, Adidas‑Salomon și Adidas Benelux,
C‑408/01
,
EU:C:2003:582
, punctul
, precum și Hotărârea din 24 martie 2011, Ferrero/OAPI,
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
, punctele
și
).
În speță, Tribunalul a indicat, la punctele 31 și 32 din hotărârile atacate, că împrejurarea potrivit căreia o marcă este alcătuită exclusiv din marca anterioară căreia i se alătură un alt cuvânt constituie o indicație a similitudinii dintre aceste două mărci și că, în principiu, consumatorul acordă în mod normal mai multă atenție începutului unui semn decât sfârșitului său. În ceea ce privește lipsa caracterului distinctiv al elementului „estate”, Tribunalul a arătat, la punctul 33 din fiecare dintre hotărârile atacate, că pentru „vorbitorii anglofoni acest cuvânt poate evoca locul unde se cultivă și se produc vin, struguri și produse conexe, «estate» însemnând «un bun funciar de dimensiuni mari»”. Tribunalul a statuat astfel că camera de recurs a putut considera în mod întemeiat că consumatorii relevanți ar acorda mai puțină atenție acestui termen și s‑ar concentra pe primul element, și anume termenul „kenzo”, mai distinctiv.
Reiese din cuprinsul punctelor 31-33 din hotărârile atacate că, în vederea aprecierii similitudinii mărcilor în conflict, Tribunalul a considerat, pe de o parte, că marca ale cărei înregistrări sunt solicitate este compusă exclusiv din marca anterioară căreia i s‑a atașat elementul „estate”, care este lipsit de caracter distinctiv, și, pe de altă parte, că, întrucât consumatorul acordă în principiu mai multă atenție începutului decât sfârșitului unui semn, publicul relevant s‑ar concentra pe primul element, mai distinctiv, care este termenul „kenzo”.
În aceste condiții, întrucât cele două mărci în conflict sunt mărci verbale dintre care una este constituită exclusiv din marca anterioară căreia i se adaugă un element lipsit de caracter distinctiv, Tribunalul a putut aprecia în mod întemeiat că acestea, dintre care fiecare a fost considerată în ansamblu, erau similare.
În ceea ce privește, în al doilea rând, argumentul recurentului întemeiat pe lipsa de motivare a hotărârilor atacate cu privire la caracterul dominant al elementului „kenzo”, acesta trebuie respins ca fiind neîntemeiat.
Astfel, la punctul 32 din fiecare dintre hotărârile atacate, Tribunalul a amintit jurisprudența potrivit căreia, în principiu, consumatorul acordă în mod normal mai multă atenție începutului unui semn decât sfârșitului acestuia. La punctul 33 din fiecare dintre hotărârile respective, el a considerat că termenul „estate”, asociat produselor și serviciilor vizate de marca ale cărei înregistrări sunt solicitate, nu prezenta caracter distinctiv pentru o parte semnificativă dintre consumatorii relevanți. Din aceasta Tribunalul a dedus că „camera de recurs a putut considera în mod întemeiat că consumatorii relevanți ar acorda mai puțină atenție acestui termen și s‑ar concentra asupra primului element, mai distinctiv, care este termenul «kenzo»”.
În ceea ce privește, în al treilea rând, argumentul recurentului întemeiat pe faptul că Tribunalul ar fi înlăturat în mod eronat aplicarea Hotărârii din 7 mai 2009, Klein Trademark Trust/OAPI – Zafra Marroquineros (CK CREACIONES KENNYA) (
T‑185/07
,
EU:T:2009:147
), și a Hotărârii din 2 septembrie 2010, Calvin Klein Trademark Trust/OAPI (
C‑254/09 P
,
EU:C:2010:488
), acesta trebuie de asemenea respins ca fiind neîntemeiat.
Așadar, după cum Tribunalul a constatat în mod întemeiat la punctul 34 din fiecare dintre hotărârile atacate, împrejurările de fapt din cauzele în care s‑au pronunțat hotărârile citate la punctul precedent sunt diferite de cele din prezentele cauze, în măsura în care este suficient să se constate că, în primele, se aflau în conflict o marcă solicitată alcătuită dintr‑un semn verbal și mărci anterioare reprezentate de semne figurative, în timp ce în prezentele cauze se află în conflict două mărci verbale. Ca urmare a acestui fapt, Tribunalul a apreciat că, în cauzele în care s‑au pronunțat hotărârile citate, elementele distinctive și dominante ale mărcilor în conflict nu erau aceleași, în timp ce, în speță, Tribunalul a considerat că termenul „kenzo” comun mărcilor în conflict este de asemenea elementul cel mai distinctiv al acestora.
Rezultă că primul aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins în totalitate.
Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv
–
Argumentele părților
Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, recurentul susține că Tribunalul, atunci când a apreciat, la punctul 41 din fiecare dintre hotărârile atacate, că în mod întemeiat camera de recurs a confirmat că marca anterioară KENZO se bucura de renume în Uniune pentru articole de îmbrăcăminte, cosmetice și parfumuri, în timp ce elementele de probă prezentate în acest scop au fost depuse tardiv și nu ar fi trebuit să fie luate în considerare, a săvârșit o eroare de drept.
Kenzo și EUIPO arată că al doilea aspect al acestui motiv trebuie respins ca fiind neîntemeiat.
–
Aprecierea Curții
Este necesar să se arate că, la punctul 41 din fiecare dintre hotărârile atacate, aprecierea Tribunalului privește argumentul recurentului întemeiat pe faptul că camera de recurs nu ar fi trebuit să ia în considerare elementele de probă prezentate de Kenzo în fața diviziei de opoziție anterior datei de 17 mai 2010, în cauza C‑85/16 P, și anterior datei de 14 februarie 2011, în cauza C‑86/16 P, pentru a dovedi renumele mărcii anterioare, întrucât aceste elemente nu erau însoțite de nicio explicație. Tribunalul a considerat, la acest punct 41, că, la data efectivă a înregistrărilor internaționale ale mărcii KENZO ESTATE în aceste două cauze, și anume, la 21 ianuarie 2008 și, respectiv, la 18 august 2009, renumele mărcii anterioare era demonstrat, în lumina dovezilor prezentate în cauzele anterioare pe care s‑a întemeiat divizia de opoziție în prezentele cauze.
Așadar, recurentul nu poate susține în mod util, în cadrul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept la punctul 41 menționat, atunci când a luat în considerare elemente de probă privind renumele mărcii anterioare KENZO depuse tardiv, întrucât aprecierea Tribunalului nu privește caracterul tardiv al prezentării dovezilor respective.
În aceste împrejurări, al doilea aspect al primului motiv trebuie respins drept inoperant.
Cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv
–
Argumentele părților
Prin intermediul celui de al treilea aspect al celui de al doilea motiv, recurentul susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că marca KENZO ESTATE, ale cărei înregistrări sunt solicitate, obținea un profit necuvenit de pe urma renumelui mărcii anterioare, deși nu s‑a efectuat o apreciere globală a mărcilor în conflict ținându‑se seama de toți factorii relevanți din cazurile din speță, printre care figurează și natura produselor sau serviciilor pentru care sunt înregistrate aceste produse, inclusiv gradul de asemănare sau de diferențiere a acestor produse sau servicii. Astfel, arată că concepția, culoarea și parfumul sunt elemente relevante pentru succesul articolelor de îmbrăcăminte, al parfumurilor și al cosmeticelor, respectiv al produselor acoperite de marca anterioară, în timp ce niciunul dintre aceste aspecte nu ar constitui un element care să creeze valoare pentru produsele vizate de mărcile a căror înregistrare este solicitată. De asemenea, ținând seama de natura foarte diferită a sectoarelor comerciale în cauză, ar fi foarte puțin probabil ca imaginea de exclusivitate și de lux care este asociată articolelor de îmbrăcăminte, parfumurilor sau cosmeticelor să poată fi transferată unuia dintre produsele vizate de marca ale cărei înregistrări sunt solicitate, care acoperă bunuri de consum curent disponibile în supermarketuri.
Recurentul susține de asemenea că motivarea Tribunalului se întemeiază pe simple supoziții și speculații și nu este susținută de niciun element de probă.
Kenzo și EUIPO susțin că al treilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins ca neîntemeiat.
–
Aprecierea Curții
Este necesar să se constate că, în condițiile în care, prin argumentația sa, recurentul reproșează Tribunalului că nu a ținut seama de natura și de aspectele foarte diferite ale produselor și serviciilor acoperite de mărcile în conflict, aceasta trebuie respinsă ca inadmisibilă, conform jurisprudenței amintite la punctul 42 din prezenta hotărâre. Astfel, prin această argumentație, recurentul urmărește în realitate să repună în discuție aprecierile de fapt efectuate de Tribunal în această privință la punctele 50-53 din hotărârile atacate, potrivit cărora în esență produsele și serviciile vizate de marca ale cărei înregistrări sunt solicitate pot aparține, precum articolele de îmbrăcăminte, parfumurile și cosmeticele acoperite de marca anterioară, domeniului luxului.
În condițiile în care, prin argumentația sa, recurentul arată că Tribunalul nu a efectuat o apreciere globală a tuturor factorilor relevanți pentru a aprecia riscul de profit obținut în mod necuvenit din renumele mărcii anterioare, iar Tribunalul nu și‑a motivat în mod corespunzător aprecierea în această privință, este necesar să se constate că ea ridică o problemă de drept care este admisibilă în cadrul unui recurs, conform jurisprudenței amintite la punctul 42 din prezenta hotărâre.
Această argumentație se bazează însă pe o interpretare eronată a hotărârilor atacate.
Astfel, trebuie arătat că Tribunalul a amintit, la punctele 45-49 din hotărârile atacate, jurisprudența pertinentă pentru a stabili în speță dacă, prin utilizarea mărcii ale cărei înregistrări sunt solicitate, se obține un profit necuvenit din renumele mărcii anterioare. La punctele 50 și 51 din aceste hotărâri, el a examinat natura și gradul de asemănare ale produselor și serviciilor în cauză. El a confirmat, la punctul 53 din fiecare dintre hotărârile respective, aprecierea camerei de recurs privind existența legăturii care putea fi stabilită între produsele acoperite de marca anterioară și produsele și serviciile desemnate de marca ale cărei înregistrări sunt solicitate, și anume apartenența la domeniul luxului. La punctul 54 din fiecare dintre aceste hotărâri, Tribunalul a aprobat aprecierea camerei de recurs potrivit căreia era foarte probabil ca această marcă să obțină un profit necuvenit din renumele mărcii anterioare, întemeindu‑se pe existența legăturii dintre produsele și serviciile acoperite de mărcile în conflict, pe renumele substanțial al mărcii anterioare, pe gradul ridicat de similitudine a mărcilor respective și pe imaginea sofisticată și emblematică vehiculată de marca anterioară. La punctul 56 din Hotărârea atacată în cauza C‑86/16 P, Tribunalul a adăugat că serviciile din clasele 35 și 43 în sensul Aranjamentului de la Nisa, vizate de cererea de înregistrare, puteau apărea însă drept servicii accesorii față de producția și de vânzarea vinului.
În aceste condiții, nu se poate reproșa Tribunalului că nu a efectuat o analiză globală a tuturor factorilor relevanți pentru a aprecia dacă marca ale cărei înregistrări sunt solicitate va obține un profit necuvenit din renumele mărcii anterioare și că nu a motivat în mod corespunzător această analiză.
Prin urmare, al treilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins în parte ca inadmisibil și în parte ca neîntemeiat.
Cu privire la al patrulea aspect al celui de al doilea motiv
–
Argumentele părților
Prin intermediul celui de al patrulea aspect al celui de al doilea motiv, recurentul arată că hotărârile atacate sunt afectate de lipsa motivării, întrucât Tribunalul, pentru a respinge cel de al patrulea aspect al celui de al doilea motiv invocat în fața sa, s‑a mulțumit să confirme constatarea camerei de recurs potrivit căreia „nu a fost dovedit niciun motiv întemeiat”.
Recurentul susține că camera de recurs și Tribunalul au săvârșit de asemenea o eroare de drept pentru că nu au ținut seama în mod suficient de faptul că, în compunerea mărcii KENZO ESTATE, elementul „kenzo” desemnează prenumele recurentului. Precizează că nu a căutat să obțină un profit necuvenit din renumele mărcii anterioare și că nu a acționat nici cu rea‑credință.
Kenzo arată că al patrulea aspect al celui de al doilea motiv este neîntemeiat. EUIPO susține că, în măsura în care eroarea pretinsă de recurent este îndreptată împotriva deciziilor camerelor de recurs, aceasta este, cu acest titlu, inadmisibilă. În orice caz, potrivit EUIPO, acest aspect este neîntemeiat.
–
Aprecierea Curții
În ceea ce privește primul argument formulat în susținerea celui de al patrulea aspect al celui de al doilea motiv referitor la lipsa motivării, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, Curtea nu impune Tribunalului să facă o expunere care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte unul toate argumentele prezentate de părțile în litigiu și că motivarea Tribunalului poate fi, așadar, implicită, cu condiția de a permite persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care Tribunalul nu a admis argumentele lor, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a‑și exercita controlul (Hotărârea din 11 mai 2017, Dyson/Comisia,
C‑44/16 P
,
EU:C:2017:357
, punctul
și jurisprudența citată).
Reiese din cuprinsul punctului 58 din hotărârea atacată în cauza C‑85/16 P și al punctului 59 din hotărârea atacată în cauza C‑86/16 P că Tribunalul a examinat argumentul recurentului potrivit căruia utilizarea prenumelui său în cadrul mărcii ale cărei înregistrări sunt solicitate constituia un motiv întemeiat, în sensul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, permițându‑i să utilizeze acest semn. El a considerat că, deși răspunsul camerei de recurs la acest argument era succint, el era totuși suficient, întrucât Regulamentul nr. 207/2009 nu conferă niciun drept necondiționat la înregistrarea unui nume sau a unui prenume ca marcă a Uniunii. Din aceasta a dedus că faptul că Kenzo este prenumele recurentului nu era suficient pentru a constitui un motiv întemeiat, în sensul acestei dispoziții.
Rezultă că nu se poate reproșa Tribunalului că nu a indicat motivele pentru care acesta a respins argumentul recurentului.
În ceea ce privește cel de al doilea argument formulat în susținerea celui de al patrulea aspect al celui de al doilea motiv întemeiat pe faptul că utilizarea prenumelui recurentului în cadrul mărcii ale cărei înregistrări sunt solicitate constituie un motiv întemeiat, în sensul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, este necesar să se constate că este inadmisibil în condițiile în care este îndreptat împotriva deciziilor din 22 mai și din 3 iulie 2013 ale Camerei a doua de recurs (Ordonanța din 26 mai 2016, Dairek Attoumi/EUIPO,
C‑578/15 P
, nepublicată,
EU:C:2016:377
, punctul
și jurisprudența citată).
Întrucât acest argument este îndreptat împotriva hotărârilor atacate, trebuie amintit că Curtea a interpretat deja noțiunea „motiv întemeiat”, prevăzută la articolul 5 alineatul (2) din Prima Directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (
JO 1989, L 40, p. 1
, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92), în sensul că aceasta nu poate include numai motive obiectiv imperative, ci poate să privească și interesele subiective ale unui terț care utilizează un semn identic sau similar cu marca de renume (Hotărârea din 6 februarie 2014, Leidseplein Beheer și de Vries,
C‑65/12
,
EU:C:2014:49
, punctul
).
Pe de altă parte, ea a precizat și că articolul 5 alineatul (2) și articolul 4 alineatul (4) litera (a) din Prima Directivă 89/104, întrucât sunt formulate în termeni în esență identici și întrucât urmăresc să confere aceeași protecție mărcilor de renume, interpretarea dată pentru prima dispoziție era valabilă și pentru cea de a doua (a se vedea în special Hotărârea din 27 noiembrie 2008, Intel Corporation,
C‑252/07
,
EU:C:2008:655
, punctul
, și Hotărârea din 9 ianuarie 2003, Davidoff,
C‑292/00
,
EU:C:2003:9
, punctul
).
Întrucât modul de formulare a articolului 4 alineatul (4) litera (a) din Prima Directivă 89/104 este identic cu cel al articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, interpretarea desprinsă de Curte în ceea ce privește articolul 5 alineatul (2) din această primă directivă poate fi transpusă și articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
Astfel, după cum a subliniat avocatul general la punctul 34 din concluzii, protecția conferită de acest articol 8 alineatul (5) mărcilor de renume este extinsă. Condiția specifică a acestei protecții constă în utilizarea fără un motiv întemeiat a unui semn identic sau similar unei mărci înregistrate, prin care s‑ar obține foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau din renumele acestei mărci ori care ar aduce atingere acestora (a se vedea în special Hotărârea din 6 februarie 2014, Leidseplein Beheer și de Vries,
C‑65/12
,
EU:C:2014:49
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, utilizatorul unui semn similar unei mărci de renume poate invoca, astfel cum rezultă din articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, un „motiv întemeiat” în scopul utilizării acestui semn, care este o expresie a obiectivului general al regulamentului respectiv, și anume realizarea unui echilibru între, pe de o parte, interesele titularului unei mărci de a apăra funcția esențială a acesteia și, pe de altă parte, interesele unui terț de a utiliza în comerț un asemenea semn pentru a desemna produsele și serviciile pe care le comercializează (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 februarie 2014, Leidseplein Beheer și de Vries,
C‑65/12
,
EU:C:2014:49
, punctul
, precum și punctul 43).
În acest mod, invocarea de către un terț a unui motiv întemeiat pentru utilizarea unui semn similar cu o marcă de renume nu poate să conducă la recunoașterea în favoarea sa a unor drepturi aferente unei mărci înregistrate, dar obligă titularul mărcii de renume să tolereze utilizarea unui semn similar (Hotărârea din 6 februarie 2014, Leidseplein Beheer și de Vries,
C‑65/12
,
EU:C:2014:49
, punctul
).
În speță, la punctul 54 din fiecare dintre hotărârile atacate, Tribunalul a confirmat constatarea camerei de recurs potrivit căreia în esență era foarte probabil ca marca ale cărei înregistrări sunt solicitate să obțină un profit necuvenit de pe urma mărcii anterioare. La punctul 58 din hotărârea atacată în cauza C‑85/16 P și la punctul 59 din hotărârea atacată în cauza C‑86/16 P, Tribunalul a statuat că utilizarea prenumelui recurentului, și anume Kenzo, în compunerea mărcii KENZO ESTATE nu era suficientă pentru a constitui un motiv întemeiat pentru utilizarea acestui semn, în sensul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.
Fără a săvârși o eroare de drept, Tribunalul a considerat că recurentul nu a stabilit existența unui motiv întemeiat în favoarea sa pentru utilizarea semnului în cauză.
Astfel, simpla împrejurare că termenul „kenzo”, care compune marca KENZO ESTATE, corespunde prenumelui recurentului este lipsită de relevanță cu privire la aspectul dacă utilizarea acestui termen constituie un motiv întemeiat în sensul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009, întrucât, astfel cum arată în esență avocatul general la punctul 38 din concluzii, evaluarea comparativă a intereselor existente nu poate aduce atingere funcției esențiale a mărcii anterioare, care este de a garanta originea produsului.
Tribunalul a putut aprecia astfel în mod întemeiat, în evaluarea comparativă a intereselor existente, că, ținând seama de protecția extinsă acordată de Regulamentul nr. 207/2009 mărcilor de renume, camera de recurs a putut considera că reclamantul nu a dovedit niciun motiv întemeiat și, prin urmare, că acesta dorea, prin înregistrările solicitate la 21 ianuarie 2008 și la 18 august 2009, să obțină un profit necuvenit din renumele mărcii KENZO, înregistrate la 20 februarie 2001.
Rezultă că al doilea argument prezentat în susținerea celui de al patrulea aspect al celui de al doilea motiv trebuie înlăturat drept neîntemeiat. Prin urmare, al doilea motiv trebuie de asemenea respins.
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că recursurile trebuie să fie respinse în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât EUIPO și Kenzo au solicitat obligarea domnului Tsujimoto la plata cheltuielilor de judecată, iar acesta a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursurile.

2)
Îl obligă pe domnul Kenzo Tsujimoto la plata cheltuielilor de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.