CELEX: 62014TJ0066
Skupna zunanja in varnostna politika
Omejevalni ukrepi, sprejeti proti nekaterim osebam in subjektom v zvezi z razmerami v Zimbabveju
Zamrznitev sredstev
Nepogodbena odgovornost

)
Dejansko stanje
Svet Evropske unije je v Skupnem stališču 2002/145/SZVP z dne 18. februarja 2002 o omejevalnih ukrepih proti Zimbabveju (
UL L 50, str. 1
), sprejetem na podlagi člena 15 EU, izrazil resno zaskrbljenost zaradi razmer v Zimbabveju, zlasti zaradi hudih kršitev človekovih pravic, vključno s kršitvijo pravice do svobode mišljenja, združevanja in mirnega zbiranja, s strani vlade Republike Zimbabve. Zato je za obdobje dvanajstih mesecev, ki se lahko podaljša, uvedel omejevalne ukrepe, ki morajo biti predmet rednega preizkusa.
S Skupnim stališčem Sveta 2004/161/SZVP z dne 19. februarja 2004 o podaljšanju omejitvenih ukrepov proti Zimbabveju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 18, zvezek 3, str. 43) je bilo določeno podaljšanje omejevalnih ukrepov, ki so bili uvedeni s Skupnim stališčem 2002/145. V skladu s členom 4(1) Skupnega stališča 2004/161, kakor je bilo spremenjeno na podlagi člena 1(1) Skupnega stališča Sveta 2008/632/SZVP z dne 31. julija 2008 o spremembah Skupnega stališča 2004/161/SZVP (
UL L 205, str. 53
), so morale „[d]ržave članice stori[ti] vse potrebno, da bi članom vlade [Republike Zimbabve] in fizičnim osebam, ki so [bile] z njimi povezane, ter drugim fizičnim osebam, katerih dejanja [so] predstavlja[la] hudo grožnjo demokraciji ter spoštovanju človekovih pravic in pravne države v Zimbabveju, preprečile vstop na svoje ozemlje ali prehod prek njega“, „[z]adevne osebe iz tega odstavka [pa] so [bile] naštete v Prilogi“. V skladu s členom 5(1) Skupnega stališča 2004/161, kakor je bil spremenjen na podlagi člena 1(5) Skupnega stališča Sveta 2008/632, so se „[v]sa sredstva in gospodarski viri, ki so last posameznih članov […] vlade [Republike Zimbabve] in vseh z njimi povezanih fizičnih ali pravnih oseb, entitet ali organov, ali last drugih fizičnih ali pravnih oseb, katerih dejanja [so] predstavlja[la] hudo grožnjo demokraciji ter spoštovanju človekovih pravic in pravne države v Zimbabveju, […] zamrzn[ila]“, „[s]eznam zadevnih oseb in entitet iz tega odstavka [pa] je v Prilogi“. Tako spremenjeno Skupno stališče 2004/161 je bilo zaporedno podaljšano do 20. februarja 2010 na podlagi Skupnega stališča Sveta 2009/68/SZVP z dne 26. januarja 2009 o podaljšanju omejitvenih ukrepov proti Zimbabveju (
UL L 23, str. 43
) in nato do 20. februarja 2011 na podlagi Sklepa Sveta 2010/92/SZVP z dne 15. februarja 2010 o podaljšanju omejevalnih ukrepov proti Zimbabveju (
UL L 41, str. 6
). Člena 4(1) in 5(1) Sklepa Sveta 2011/101/SZVP z dne 15. februarja 2011 o omejevalnih ukrepih proti Zimbabveju (
UL L 42, str. 6
), s katerim je bilo razveljavljeno Skupno stališče 2004/161 in ki se je uporabljal do 20. februarja 2012, sta določala enake ukrepe, kot so bili določeni v členih 4(1) in 5(1) Skupnega stališča 2004/161.
Uredba Sveta (ES) št. 314/2004 z dne 19. februarja 2004 o nekaterih omejevalnih ukrepih proti Zimbabveju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 18, zvezek 3, str. 50) je bila, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 5, sprejeta za izvedbo omejevalnih ukrepov, določenih s Skupnim stališčem 2004/161, ker ti spadajo na področje uporabe Pogodbe ES. Med drugim je v členu 6(1) določala, da se vsa sredstva in gospodarski viri, ki so last posameznih članov vlade Republike Zimbabve in vseh z njimi povezanih fizičnih ali pravnih oseb, entitet ali organov, navedenih na seznamu njene Prilogi III, zamrznejo. Komisija Evropskih skupnosti je bila na podlagi člena 11(b) te uredbe pooblaščena za spremembe navedene priloge na podlagi odločitev, sprejetih v zvezi s prilogo k Skupnemu stališču 2004/161.
Ime prve tožeče stranke, John Arnold Bredenkamp, je bilo dodano na seznam oseb iz členov 4 in 5 Skupnega stališča 2004/161 na podlagi člena 2 Skupnega stališča 2009/68 in dela I priloge k temu skupnemu stališču. V utemeljitev uvrstitve tega imena v točko 7 te priloge je navedeno:
„Poslovnež, tesno povezan z vlado [Republike] Zimbabve; prek svojih podjetij je režimu zagotavljal finančno in drugo podporo (glej tudi točke 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 12, 14, 20, 24, 25, 28, 29, 31, 32 v delu II).“
Ime prve tožeče stranke je bilo dodano na seznam fizičnih in pravnih oseb, entitet in organov iz člena 6 Uredbe št. 314/2004 na podlagi člena 1 Uredbe Komisije (ES) št. 77/2009 z dne 26. januarja 2009 o spremembi Uredbe št. 314/2004 (
UL L 23, str. 5
) in priloge k tej uredbi. V utemeljitev uvrstitve tožeče stranke v točko 7 dela I navedene priloge je navedeno:
„Poslovnež, tesno povezan z vlado Zimbabveja. Režimu je tudi prek svojih podjetij zagotavljal finančno in drugo podporo (glej tudi točke [od 1 do 9], 12, 14, 20, 24, 25, 28, 29, 31 in 32 dela II).“
Imeni druge in tretje tožeče stranke, družb Echo Delta (Holdings) PCC Ltd in Scottlee Holdings (Private) Ltd, sta bili prav tako dodani na seznam oseb iz členov 4 in 5 Skupnega stališča 2004/161 na podlagi člena 2 Skupnega stališča 2009/68 in priloge k temu skupnemu stališču. Isti imeni sta bili dodani na seznam fizičnih in pravnih oseb, entitet in organov iz člena 6 Uredbe št. 314/2004 na podlagi člena 1 Uredbe št. 77/2009 in priloge k tej uredbi. V utemeljitev njunega vpisa na zadevna seznama je navedeno „Lastnik: John Arnold Bredenkamp“ v Skupnem stališču 2004/161 oziroma „Lastnik John Arnold Bredenkamp“ v Uredbi št. 77/2009. Poleg tega je bilo ime „Breco International“ dodano v točko 7 dela II seznama oseb iz členov 4 in 5 Skupnega stališča 2004/161 na podlagi člena 2 Skupnega stališča 2009/68 in priloge k temu skupnemu stališču ter v točko 7 dela II Priloge III k Uredbi št. 314/2004 na podlagi člena 1 Uredbe št. 77/2009 in priloge k tej uredbi. Utemeljitev vpisa tega imena na zadevna seznama je enaka utemeljitvi vpisa imen druge in tretje tožeče stranke na ista seznama.
J. A. Bredenkamp in 18 pravnih oseb, med katerimi sta druga in tretja tožeča stranka v tem postopku, so 6. aprila 2009 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili tožbo za razglasitev ničnosti Uredbe št. 77/2009 (zadeva T‑145/09, Bredenkamp in drugi/Komisija).
Imena prvih treh tožečih strank in družbe Breco International so bila ohranjena na zadevnih seznamih na podlagi Sklepa 2010/92, Uredbe Komisije (EU) št. 173/2010 z dne 25. februarja 2010 o spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 314/2004 (
UL L 51, str. 13
), Sklepa 2011/101 in Uredbe Komisije (EU) št. 174/2011 z dne 23. februarja 2011 o spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 314/2004 (
UL L 49, str. 23
).
Imena prvih treh tožečih strank in družbe Breco International so bila izbrisana z zadevnih seznamov na podlagi Sklepa Sveta 2012/97/SZVP z dne 17. februarja 2012 o spremembah Sklepa 2011/101 (
UL L 47, str. 50
) in Izvedbene uredbe Komisije (EU) št. 151/2012 z dne 21. februarja 2012 o spremembi Uredbe št. 314/2004 (
UL L 49, str. 2
).
Po sprejetju Sklepa 2012/97 in Izvedbene uredbe št. 151/2012 je Splošno sodišče v sklepu z dne 6. septembra 2012, Bredenkamp in drugi/Komisija (
T‑145/09
, neobjavljen,
EU:T:2012:407
) presodilo, da je bilo treba postopek v zvezi s tožbo, vloženo 6. aprila 2009, ustaviti.
Postopek in predlogi strank
Tožeče stranke so 24. januarja 2014 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile to tožbo.
Tožeče stranke Splošnemu sodišču predlagajo, naj:
—
Svetu in Komisiji naloži plačilo odškodnine, opredeljene v tožbi;
—
Svetu in Komisiji naloži plačilo zamudnih obresti po obrestni meri Euribor, povečani za dve odstotni točki, od izdaje končne odločbe;
—
Svetu in Komisiji naloži plačilo stroškov.
Svet in Komisija Splošnemu sodišču predlagata, naj:
—
tožbo zavrne;
—
tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
Stranke so predložile vrsto vlog, ki so bile vložene v okviru zadeve T‑145/09, Bredenkamp in drugi/Komisija. Ker ni razloga za izločitev teh dokumentov iz spisa obravnavane zadeve, so vanj vloženi dokončno. Poleg tega stranke ne nasprotujejo predložitvi teh vlog z ene ali druge strani.
Pravo
Tožeče stranke v utemeljitev tožbe zatrjujejo, da so v petih pogledih utrpele premoženjsko in nepremoženjsko škodo, ki je nastala zaradi vrste nezakonitosti, ki so vplivale na prvotni vpis njihovih imen na seznam oseb iz člena 6 Uredbe št. 314/2004 in na njihovo ohranitev na njem. Te nezakonitosti so predstavljene v štirih očitkih.
Svet najprej meni, da je treba tožbo zaradi očitnega pomanjkanja dokazov, navedenih v utemeljitev poglavja o vrstah škode, ki naj bi jih tožeče stranke utrpele, zavreči kot očitno nedopustno ali zavrniti kot očitno pravno neutemeljeno.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je nepogodbena odgovornost Unije za nezakonito ravnanje njenih organov v smislu člena 340, drugi odstavek, PDEU podana ob izpolnitvi več pogojev, in sicer ob obstoju nezakonitosti ravnanja, ki se očita institucijam, resničnosti škode in vzročne zveze med očitanim ravnanjem in zatrjevano škodo. Kumulativnost teh treh pogojev za nastanek odgovornosti pomeni, da je treba, če eden ni izpolnjen, odškodninsko tožbo v celoti zavrniti, ne da bi bilo treba preizkusiti ostale pogoje (glej sodbo z dne 23. novembra 2011, Sison/Svet,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Ob upoštevanju zahtevka prve tožeče stranke v zvezi s povrnitvijo nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpela, je treba najprej preučiti problematiko, povezano z zakonitostjo ravnanja Sveta in Komisije v zvezi z navedeno tožečo stranko. Trditve Sveta v zvezi z nedopustnostjo tožbe ali njeno očitno neutemeljenostjo ob upoštevanju dokazov, priloženih tožbi, je treba namreč zavrniti vsaj v zvezi z nepremoženjsko škodo, ki jo zatrjuje prva tožeča stranka, saj tožba vsebuje dovolj elementov, ki ponazarjajo okoliščine, ki bi bile lahko podlaga za obstoj take škode. V tem okviru bo treba, če se izkaže, da navedeni instituciji v razmerju do navedene tožeče stranke nista ravnali nezakonito, tožbo zavrniti v celoti v zvezi z vsemi tožečimi strankami, saj razlog za sporne vpise temelji na vpisu imena prve tožeče stranke na seznam oseb iz člena 6 Uredbe št. 314/2004.
Komisija najprej zatrjuje, da četrta tožeča stranka ni bila nikdar predmet omejevalnih ukrepov, tako da je treba tožbo v zvezi z njo razglasiti za nedopustno.
Kot je bilo navedeno zgoraj v točki 6, četrta tožeča stranka zatrjuje, da je univerzalna pravna naslednica družbe Breco International (Private), ki naj bi bila pod imenom „Breco International“ dodana na seznam pravnih oseb, entitet in organov iz člena 6 priloge III k Uredbi št. 314/2004 na podlagi člena 1 Uredbe št. 77/2009 in priloge k tej uredbi. V zvezi s tem je treba poudariti, da je v točki 7 dela II te priloge navedeno, da je družba Breco International pravna oseba s sedežem v Saint-Hélieru (Jersey). V skladu s pojasnili Sveta na obravnavi se je na obstoj takega subjekta s sedežem na Jerseyju sklepalo iz poročila neke agencije za podatke o podjetjih, priloženega dupliki, ki jo je vložila ta institucija. Iz potrdila o spremembi firme, izdanega na podlagi zimbabvejskega poslovnega registra 29. septembra 2010, ki so ga tožeče stranke predložile v okviru dopolnitve tožbe, pa izhaja, da je četrta tožeča stranka zimbabvejska družba Breco International (Private) Ltd, ki je postala Fodya (Private) Ltd. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, prvič, da vpis imena družbe Breco Internaional na zadevna seznama ni bil utemeljen z dokazom o pravnem obstoju tega subjekta, ki bi izhajal iz zimbabvejskega poslovnega registra. Drugič, na podlagi nobenega elementa ni mogoče sklepati, da sta zadevni instituciji z vključitvijo imena družbe Breco International na navedena seznama nameravali nanju vpisati ime četrte tožeče stranke, ki ima sedež v Harareju (Zimbabve) in katere identifikacijski podatki se zato znatno razlikujejo od identifikacijskih podatkov v zvezi z družbo Breco International. V teh okoliščinah tožeče stranke napačno zatrjujejo, da je bilo ime četrte tožeče stranke vpisano na ta seznama.
Vendar pa v nasprotju s trditvami Komisije to, da četrta tožeča stranka ne predlaga dokaza, da je bilo njeno ime vpisano na zadevna seznama, ne vpliva na dopustnost te odškodninske tožbe v delu, v katerem jo je vložila ta tožeča stranka. To, ali je vpis imena družbe Breco International ali imen prvih treh tožečih strank na navedena seznama četrti tožeči stranki povzročilo škodo, ki jo je treba povrniti v skladu s pravili, predstavljenimi zgoraj v točki 17, se namreč ne nanaša na dopustnost tožbe, temveč je vezano na resničnost navedene zatrjevane škode in obstoj vzročne zveze med domnevnimi nezakonitostmi teh vpisov in to škodo.
Zato je, čeprav trditve tožečih strank ne držijo v delu, v katerem zatrjujejo, da je bilo ime četrte tožeče stranke vpisano na zadevna seznama, tožba v zvezi s četrto tožečo stranko še vedno dopustna.
V zvezi z domnevno nezakonitim ravnanjem Sveta in Komisije je treba najprej navesti, da čeprav se tožeče stranke v uvodnem delu tožbe sklicujejo zdaj na skupna stališča in sklepe, ki so bili sprejeti na podlagi določb Pogodbe EU o skupni zunanji in varnostni politiki (SZVP) in ki proti njim določajo omejevalne ukrepe, zdaj na uredbe, sprejete na podlagi določb pogodb ES in DEU, se v očitkih v zvezi z domnevno storjenimi nezakonitostmi sklicujejo izključno na navedene uredbe. V teh okoliščinah je treba presoditi, da se s tožbo želi ugotoviti nepogodbena odgovornost Unije le na podlagi zadevnih uredb, ne pa tudi skupnih stališč in sklepov, sprejetih v okviru SZVP.
Da bi se štelo, da je izpolnjen pogoj za nastanek nepogodbene odgovornosti Unije glede nezakonitosti ravnanja, ki se očita institucijam, je treba dokazati dovolj resno kršitev pravnega pravila, s katerim so posameznikom podeljene pravice. To že po definiciji velja za temeljno pravico do lastnine (sodba z dne 23. novembra 2011, Sison/Svet,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, točki
in
).
Tožeče stranke v obravnavanem primeru zatrjujejo, da so uredbe št. 77/2009, 173/2010 in 174/2011 v delu, v katerem se nanašajo na njih, prvič, brez pravne podlage, drugič, da je bilo v njih napačno uporabljeno pravo in napačno ugotovljeno dejansko stanje, tretjič, vsebujejo bistvene kršitve postopka in, četrtič, pomenijo ob upoštevanju zgoraj navedenih nezakonitosti kršitev lastninske pravice.
Najprej je treba poudariti, da je, kar zadeva pogoj, da mora domnevno kršeno pravno pravilo posameznikom podeljevati pravice, namen omejevalnih ukrepov, da omejijo izvrševanje nekaterih pravic zadevnih oseb, zlasti izvrševanje njihove lastninske pravice. Ob upoštevanju ciljev, ki se želijo doseči z sistemom omejevalnih ukrepov, kot je ta v obravnavanem primeru, pa navedeni sistem pomeni omejitev, ki izpolnjuje merila iz člena 52(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) (sodba z dne 27. februarja 2014, Ezz in drugi/Svet,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, točke od 195 do 205). Poleg tega tožeče stranke ne zatrjujejo, da ta sistem sam pomeni kršitev njihove lastninske pravice. Vendar pa je treba spomniti, da je treba pooblastilo za omejitev lastninske pravice izvajati v skladu s procesnimi in materialnimi pravili, ki so v ta namen določena. V nasprotnem primeru je treba v posamezni obravnavani zadevi ugotoviti neutemeljeno omejitev lastninske pravice (glej v tem smislu sodbo z dne 3. septembra 2008, Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija,
C‑402/05 P in C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, točke 352, 353 in od 368 do 370). Tako se očitki, navedeni v utemeljitev tožbe, v delu, v katerem se z njimi želi dokazati, da uredbe, s katerimi je bila določena zamrznitev premoženja prvih treh tožečih strank, vsebujejo nezakonitosti v zvezi s procesnimi in materialnimi pravili, ki urejajo pooblastilo za omejitev njihove lastninske pravice, opirajo na pravila, ki posameznikom podeljujejo pravice.
Najprej je treba preizkusiti očitek domnevnega neobstoja pravne podlage, nato očitek domnevne bistvene kršitve postopka in nazadnje preostala očitka v zvezi z vsebinsko zakonitostjo aktov, ki so predmet očitkov.
Domnevni neobstoj pravne podlage
Tožeče stranke zatrjujejo, da se člena 60 ES in 301 ES, na katerih temelji Uredba št. 314/2004, kvečjemu nanašata na tretje države, njihove voditelje ter posameznike in subjekte, ki so povezani s temi voditelji oziroma jih ti nadzorujejo. Nobena od tožečih strank pa naj ne bi spadala v eno od teh skupin, četudi bi bilo treba sprejeti trditev, da je bila prva tožeča stranka tesno povezana z zimbabvejsko vlado, kar pa tožeče stranke izpodbijajo. Vpisa imena zimbabvejskega poslovneža na seznam oseb iz člena 6 navedene uredbe naj namreč ne bi upravičevala katera koli vrsta povezave, ne glede na neko posebno ravnanje. Tožeče stranke menijo, da pravica do učinkovitega sodnega varstva zajema možnost, da zahtevajo povrnitev škode, ki so jo utrpele zaradi neobstoja pravne podlage, ki bremeni zakonitost spornih aktov. V vsakem primeru zatrjujejo, da čeprav bi bilo treba šteti, da je prva tožeča stranka povezana z zimbabvejsko vlado, ta okoliščina ne bi omogočala zadevnima institucijama, da samodejno vpišeta imeni druge in tretje tožeče stranke ter ime družbe Breco International na zadevna seznama.
Tožeče stranke s tem v bistvu zatrjujejo, da se člen 6 Uredbe št. 314/2004, razlagan z vidika členov 60 ES in 301 ES, ki sta njegova pravna podlaga, nanaša na tretje države in njihove voditelje, kar pa zadeva fizične ali pravne osebe, pa kvečjemu na tiste, ki so neposredno povezane z navedenimi voditelji oziroma jih ti nadzorujejo, ne pa na poslovneže in podjetja, kot so tožeče stranke.
Člen 60(1) ES določa, da če se v primerih, predvidenih v členu 301 ES, šteje za potrebno ukrepanje Skupnosti, lahko Svet sprejme potrebne nujne ukrepe na področju pretoka kapitala in plačil, ki se nanašajo na zadevne tretje države. V skladu s členom 301 ES, kadar skupno stališče ali skupni ukrep, sprejet v skladu z določbami Pogodbe o Evropski uniji glede SZVP, predvideva, da Skupnost delno ali v celoti prekine ali omeji gospodarske odnose z eno ali več tretjimi državami, Svet sprejme potrebne nujne ukrepe.
Ob upoštevanju besedila členov 60 ES in 301 ES, natančneje v njem vsebovanih besednih zvez „ki se nanašajo na zadevne tretje države“ in „z eno ali več tretjimi državami“, je namen teh določb sprejetje ukrepov proti tretjim državam, pri čemer lahko ta pojem zajema voditelje take države ter posameznike in subjekte, ki so s temi voditelji povezani oziroma jih ti neposredno ali posredno nadzorujejo. Ni pa mogoče izključiti, da bi se omejevalni ukrepi, sprejeti na podlagi členov 60 ES in 301 ES, nanašali na vodilne v nekaterih podjetjih, če je dokazano, da so povezani z voditelji tretje države, ki je predmet obravnave (glej v tem smislu sodbo z dne 13. marca 2012, Tay Za/Svet,
C‑376/10 P
,
EU:C:2012:138
, točki
in
).
Uredba št. 314/2004 in sporne uredbe, ki jo spreminjajo in ki so navedene zgoraj v točki 25, se nanašajo na sprejetje omejevalnih ukrepov proti Republiki Zimbabve.
V skladu z uvodno izjavo 2 Uredbe št. 314/2004 je bilo treba ob upoštevanju tega, da vlada te države huje krši človekove pravice, ohraniti omejevalne ukrepe, ki so veljali že od februarja 2002.
Zadevni omejevalni ukrepi so pomenili zamrznitev vseh sredstev in gospodarskih virov, ki so v lasti oseb iz skupin, opredeljenih v členu 6 Uredbe št. 314/2004. Gre za člane zimbabvejske vlade in vse z njimi povezane fizične ali pravne osebe, entitete ali organe.
V obravnavanem primeru je iz priloge k Uredbi št. 77/2009 razvidno, da je bilo ime prve tožeče stranke na seznam fizičnih in pravnih oseb, entitet in organov iz člena 6 Uredbe št. 314/2004 vpisano, ker je bila „tesno povezan[a] z vlado Zimbabveja“ in je „[r]ežimu […] tudi prek svojih podjetij zagotavljal[a] finančno in drugo podporo“ (glej zgoraj točko 5). Ta vpis je bil opravljen na podlagi pooblastila, podeljenega Komisiji s členom 11(b) navedene uredbe, in po sprejetju Skupnega stališča 2009/68.
Kot zatrjujeta Svet in Komisija, ta obrazložitev povsem ustreza pojmu osebe, „povezane“ z voditelji države, na katero se nanašajo omejevalni ukrepi. Ob upoštevanju cilja, ki se dosega z omejevalnimi ukrepi, to je preprečitve ponujanja vsakršne pomoči zadevni vladi, mora namreč pojem „povezan“ zajemati tudi osebe, ki razvijajo dejavnosti, kot so opisane zgoraj v točki 35. Vpis imena prve tožeče stranke na seznam fizičnih in pravnih oseb, entitet in organov iz člena 6 Uredbe št. 314/2004 z Uredbo št. 77/2009 zato veljavno temelji na členih 60 ES in 301 ES, na katerih temelji tudi zadnjenavedena uredba.
Ta ugotovitev velja tudi za pravne osebe, katerih imena so vpisana na seznam oseb iz člena 6 Uredbe št. 314/2004, ki so v lasti prve tožeče stranke. Kot zatrjuje Svet, je namreč možnost sprejeti omejevalne ukrepe proti vsaki pravni osebi, ki pripada fizični osebi, povezani z voditelji zadevne države, očitno pogoj za učinkovitost navedenih ukrepov. Ker sta torej bili imeni druge in tretje tožeče stranke vpisani na zadevna seznama zato, ker pripadata prvi tožeči stranki, ta vpis veljavno temelji na členih 60 ES in 301 ES. Enako velja za vpis imena družbe Breco International, ki temelji na istem cilju, tako da je bila Uredba št. 314/2004 v zvezi z njim pravilno utemeljena z navedenima členoma.
Tako ni mogoče ugotoviti nikakršne nezakonitosti v zvezi s pravno podlago, na kateri temelji vpis imen prvih treh tožečih strank in družbe Breco International na seznam oseb iz člena 6 Uredbe št. 314/2004.
Poleg tega, če bi bilo mogoče trditev tožečih strank, da njihovo ravnanje ne omogoča, da bi bile opredeljene kot povezane z zimbabvejsko vlado, razlagati kot zatrjevanje, da niso povezane z navedeno vlado v smislu člena 6 Uredbe št. 314/2004, kakor je opredeljen zgoraj v členu 34, bi se ta trditev združila z očitkom domnevne napačne presoje dejstev, ki bo preučen v nadaljevanju v točkah od 65 do 94.
Domnevna bistvena kršitev postopka
Tožeče stranke zatrjujejo, da akti, na podlagi katerih so bila imena prvih treh tožečih strank in družbe Breco International vpisana na seznam oseb iz člena 6 Uredbe št. 314/2004, ne vsebujejo posebnih in konkretnih razlogov, ki bi jim omogočili presojo utemeljenost teh vpisov glede na pravne pogoje, ki so zanje določeni, in posledično izpodbijanje njihove veljavnosti. Po njihovem mnenju bi jim torej morala biti obrazložitev zadevnih aktov posredovana ob njihovem sprejetju, opustitve česar pa naj ne bi bilo mogoče popraviti med postopkom. Vsekakor naj bi jim bilo treba dokaze, ki se nanašajo nanje, posredovati pred prvim podaljšanjem njihovega vpisa, ob čemer bi jim morala biti dana možnost, da se izjavijo. Imele pa naj ne bi pravice do česar koli podobnega, saj je bila komunikacija s Svetom omejena na postopkovna vprašanja.
Tožeče stranke s temi trditvami navajajo dva očitka. Prvi se nanaša na domnevni neobstoj obrazložitve, drugi pa na kršitev njihove pravice do obrambe zaradi, na eni strani, neposredovanja dokazov, zbranih proti njim, in na drugi strani, nezmožnosti uveljavljanja svojih stališč pred Svetom ali Komisijo. Ta domnevna kršitev pravice do izjave naj bi tudi posegla v njihovo pravico do učinkovitega sodnega varstva.
[…]
Domnevna kršitev pravice do izjave
Ob upoštevanju učinka presenečenja, ki je potreben za ukrep zamrznitve sredstev (glej zgoraj točko 45), se s pravico do izjave, ki jo je treba spoštovati na področju omejevalnih ukrepov, v skladu z ustaljeno sodno prakso ne zahteva niti, da organi Unije zadevno osebo ali subjekt o razlogih za vpis njenega imena na seznam, s katerim se uvajajo omejevalni ukrepi, obvestijo pred prvim vpisom njenega imena na ta seznam (glej sodbo z dne 4. februarja 2014, Syrian Lebanese Commercial Bank/Svet,
T‑174/12 in T‑80/13
,
EU:T:2014:52
, točka
in navedena sodna praksa), niti da Svet po uradni dolžnosti opravi zaslišanje te osebe ali subjekta (sodba z dne 14. oktobra 2009, Bank Melli Iran/Svet,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, točki
in
).
Vendar pa mora Svet, kadar je že zamrznil premoženje za določeno obdobje, zainteresiranim osebam načeloma dati možnost, da se izjavijo, pred podaljšanjem tega ukrepa. Akti, ki podaljšujejo uporabo takega ukrepa, namreč za to, da bi bili učinkoviti, ne potrebujejo nujno učinka presenečenja (glej v tem smislu sodbo z dne 12. marca 2014, Al Assad/Svet,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, točka
).
Čeprav je res, da kadar so bile, kot v obravnavanem primeru (glej zgoraj točke od 43 do 46), dovolj natančne informacije, ki zainteresirani osebi omogočajo, da učinkovito predstavi stališče o elementih, ki so jih proti njej uporabile zadevne institucije, sporočene, spoštovanje pravice do obrambe ne pomeni obveznosti, da te institucije na lastno pobudo omogočijo dostop do dokumentov v svojem spisu, morajo navedene institucije na zahtevo zainteresirane stranke tej omogočiti dostop do vseh nezaupnih upravnih dokumentov v zvezi z zadevnim ukrepom (glej v zvezi s tem sodbo z dne 14. oktobra 2009, Bank Melli Iran/Svet,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, točka
).
Poleg tega se za obstoj pravice do izjave pred sprejetjem aktov, s katerimi se ohranjajo omejevalni ukrepi za osebe, na katere so se ti že nanašali, zahteva, da je Svet v zvezi s temi osebami upošteval nove elemente (sodba z dne 12. marca 2014, Al assad/Svet,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, točka
).
V obravnavanem primeru je iz spisa razvidno, da je odvetnik 5. februarja 2009 Komisiji poslal prošnjo za dostop do dokumentov, na katerih temelji prvotni vpis imena prve tožeče stranke na seznam oseb iz člena 6 Uredbe št. 314/2004 na podlagi Uredbe št. 77/2009. Ta prošnja je bila podana na podlagi Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 331). Komisija je z dopisom z dne 5. marca 2009 potrdila, da ima dva dokumenta, ki se nanašata na prošnjo. Natančneje, potrdila je, da ima dva dokumenta iz sistema „correspondance européenne“ (COREU; komunikacijsko omrežje EU), ki med drugim vsebujeta podatke v zvezi z vpisom imen prve tožeče stranke in družb, ki ji pripadajo, na seznam oseb iz člena 6 Uredbe št. 314/2004. Vendar pa je zavrnila dostop do teh dokumentov na podlagi člena 4(1)(a), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, ki se nanaša na varstvo javnega interesa, kar zadeva mednarodne odnose.
Z dopisom z dne 9. marca 2009 je bila vložena „potrdilna prošnja“, tokrat za prvo tožečo stranko in šestnajst družb, med katerimi so bile druga in tretja tožeča stranka ter družba Breco International. Komisija je 3. julija 2009 zavrnila dostop do dokumentov, pri čemer se je sklicevala na razlog, s katerim je že bila utemeljena prvotna zavrnitev.
Prva tožeča stranka je poleg tega 6. junija 2012 Svetu poslala prošnjo za dostop do informacij v zvezi z vpisom njenega imena in imen več njenih družb, med katerimi so bile tudi druga in tretja tožeča stranka ter družba Breco International, na seznam oseb iz člena 6 Uredbe št. 314/2004. Ta prošnja je bila podana na podlagi Uredbe (ES) št. 45/2001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2000 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov v institucijah in organih Skupnosti in o prostem pretoku takih podatkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 26, str. 102). Svet je z dopisom z dne 18. septembra 2012 v odgovor posredoval štiri dokumente, ki jih je njegov generalni sekretariat poslal delegacijam držav članic. Ti dokumenti so v glavnem vsebovali podatke v zvezi z identiteto prvih treh tožečih strank in družbe Breco International. Eden od teh dokumentov, naslovljen „Coreu CFSP/0053/09“, se nanaša na uvedbo omejevalnih ukrepov zveznih organov Združenih držav Amerike proti prvi tožeči stranki, ker naj bi ta prek mreže svojih podjetij zagotavljala finančno pomoč zimbabvejski vladi. V njem je prav tako navedeno, da je prva tožeča stranka povezana z enim od ministrov navedene vlade in predsednikom Zimbabveja Robertom Mugabejem.
Iz teh elementov je razvidno, da so se prve tri tožeče stranke in družba Breco International najpozneje 9. marca 2009 obrnile na Komisijo s prošnjo za dostop do elementov, na katerih temelji vpis njihovih imen na seznam oseb iz člena 6 Uredbe št. 314/2004. Vendar pa Komisija, avtorica Uredbe št. 77/2009, na podlagi katere so bila imena tožečih strank najprej vpisana na zadevna seznama, ter uredb št. 173/2010 in 174/2011, tej prošnji ni ugodila.
Če bi bilo mogoče šteti, da bi ta opustitev prvim trem tožečim strankam lahko preprečila učinkovito predstavitev stališča o ukrepu, ki ga je ta institucija sprejela proti njim, je treba preučiti še, ali v okoliščinah obravnavane zadeve to dejstvo v vsakem primeru ne pomeni le nepravilnost brez posledic, tako da si te tožeče stranke brez nje ne bi mogle zagotoviti boljše obrambe (sodba z dne 4. februarja 2014, Syrian Lebanese Commercial Bank/Svet,
T‑174/12 in T‑80/13
,
EU:T:2014:52
, točka
).
V zvezi s tem je treba poudariti, da tožeče stranke zatrjujejo, da so 19. februarja 2009 pri Foreign & Commonwealth Office (FCO, urad za zunanje zadeve in zadeve Commonwealtha, Združeno kraljestvo) v skladu s Freedom of Information Act 2000 (zakon iz leta 2000 o dostopu do informacij javnega značaja) vložile prošnjo za dostop do dokumentov v zvezi z vpisom imen prvih treh tožečih strank in družbe Breco International na seznam oseb iz člena 6 Uredbe št. 314/2004. FCO je 2. junija 2009 v odgovor na to prošnjo posredoval seznam 17 dokumentov in kopiji dveh drugih dokumentov, ki so bili vsi javno dostopni. Med temi dokumenti je bilo poročilo skupine strokovnjakov o nezakonitem izkoriščanju naravnih virov in drugih oblik bogastva Demokratične republike Kongo (v nadaljevanju: skupina strokovnjakov) z dne 8. oktobra 2002, izdelano v okviru Varnostnega sveta Organizacije združenih narodov (OZN) (v nadaljevanju: poročilo z dne 8. oktobra 2002), več časopisnih člankov o prvi tožeči stranki in določeno število internetnih povezav do podatkov v zvezi z zadevnimi družbami.
Poleg tega je prva tožeča stranka 4. novembra 2011 po sprejetju Sklepa 2011/101 in Uredbe št. 174/2011 pri FCO vložila novo prošnjo v zvezi z dokumenti, ki se nanašajo na njen vpis na seznam oseb iz člena 6 Uredbe št. 314/2004. FCO je prvi tožeči stranki v odgovor na to prošnjo posredoval seznam petnajstih dokumentov, med katerimi so bili med drugim poročilo z dne 8. oktobra 2002 in več časopisnih člankov.
Treba je tudi poudariti, kot opozarja Svet, da je Komisija prvo tožečo stranko obvestila o vpisu njenega imena na seznam oseb iz člena 6 Uredbe št. 314/2004 z dopisom z dne 27. januarja 2009 in jo z dopisom z dne 18. decembra 2009 pozvala, naj Svetu pošlje svoja stališča in morebitni predlog za izbris. Prva tožeča stranka je poleg tega z dopisi z dne 26. oktobra 2009, 26. novembra 2009, 21. januarja 2010 in 10. februarja 2010 obrnila na vse člane Sveta, pri čemer jim je predstavila svoja stališča o vpisu njenega imena in imen njenih družb na zadevna seznama. Svet je z dopisom z dne 16. februarja 2010 zavrnil trditve prve tožeče stranke, pri čemer se je skliceval zlasti na elemente iz drugega poročila, ki ga je skupina strokovnjakov izdelala v okviru OZN 15. oktobra 2003 (v nadaljevanju: poročilo z dne 15. oktobra 2003). Svet je obvestil prvo tožečo stranko, da bodo zadevni vpisi ohranjeni na podlagi Sklepa 2010/92. Prva tožeča stranka je odgovorila na ta dopis z dopisom z dne 19. aprila 2010, na katerega je Svet odgovoril z dopisom z dne 7. junija 2010. Prva tožeča stranka je nazadnje z dopisom z dne 13. maja 2011 predložila svoja stališča visoki predstavnici Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko in 29. junija 2011 prejela odgovor Evropske službe za zunanje delovanje. Svet je poleg tega z dopisom z dne 9. novembra 2011 prvo tožečo stranko v odgovor na njena dopisa z dne 11. oktobra 2011 in 3. novembra 2011 spomnil, da mu lahko kadar koli predloži obrazloženo prošnjo za ponovno presojo omejevalnih ukrepov.
Prvič, iz navedenega je razvidno, da so prve tri tožeče stranke in družba Breco International prek FCO imele dostop do vseh elementov, ki pomenijo bistvene dokaze in podatke, ki so bili podlaga za to, da so bile vpisane na seznam oseb iz člena 6 Uredbe št. 314/2004. Na eni strani namreč tožeče stranke v točkah 52.3 in 55 tožbe večkrat zatrjujejo, da so bila imena prvih treh tožečih strank in družbe Breco International na zadevna seznama vpisana na pobudo Združenega kraljestva in da ni verjetno, da bi Svet in Komisija razpolagala z drugimi dokumenti od tistih, ki jih jima je posredoval FCO. Na drugi strani Svet navaja, da so dokumenti, ki so jih tožeče stranke prejele od FCO, vsi bistveni elementi, ki so bili upoštevani.
Drugič, iz tega izhaja, da so prve tri tožeče stranke in družba Breco International po tem, ko so imele dostop do teh elementov, vzpostavile in vzdrževale stalen stik s Svetom, ki se je navezoval na vsebinska vprašanja v zvezi z vpisom njihovih imen na seznam oseb iz člena 6 Uredbe št. 314/2004 in njihovo ohranitvijo na njem.
Ob upoštevanju teh preudarkov je treba ugotoviti, da to, da Komisija prvim trem tožečim strankam ni razkrila elementov, ki so utemeljevali vpis njihovih imen na seznam oseb iz člena 6 Uredbe št. 314/2004, ni povzročilo kršitve njihove pravice do obrambe. Ta opustitev jim namreč ni preprečila, da bi predstavile svoj primer, potem ko so se seznanile z vsemi elementi, ki jih tudi same štejejo za bistvene podatke, ki so jih zadevne institucije upoštevale za utemeljitev obrazložitve, ki je sicer ostala enaka v celotnem obdobju navedenega vpisa. Poleg tega ob upoštevanju preudarkov, navedenih zgoraj v točki 20, iz katerih izhaja, da četrta tožeča stranka ni bila vpisana na zadevna seznama, ni mogoče ugotoviti nikakršne kršitve pravice te tožeče stranke do obrambe.
[…]

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Johnu Arnoldu Bredenkampu in družbam Echo Delta (Holdings) PCC Ltd, Scottlee Holdings (Private) Ltd in Fodya (Private) Ltd se naloži plačilo stroškov Sveta Evropske unije in Evropske komisije.

Gracias
Kančeva
Wetter
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 21. julija 2016.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.
(
)	Navedene so le točke zadevne sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.