CELEX: 62021CJ0577
Præjudiciel forelæggelse
lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer
direktiv 2009/103/EF
artikel 3, stk. 4
begrebet »personskade«
den lovpligtige forsikrings dækning
trafikulykke
en passagers død
mindreårige børns ret til erstatning
ikke-økonomisk skade
et barns overlast som følge af en af forældrenes død ved denne ulykke
erstatning alene i tilfælde af patologisk sundhedsskade

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 1, stk. 1, i Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (
EFT 1984, L 8, s. 17
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/14/EF af 11. maj 2005 (
EUT 2005, L 149, s. 14
) (herefter »andet direktiv«).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side LM og NO og på den anden side forsikringsselskabet HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung AG (herefter »HUK-COBURG«) vedrørende sidstnævntes udbetaling af erstatning i medfør af den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer for den ikke-økonomiske skade, som LM og NO har lidt som følge af deres mors død i en trafikulykke.
Retsforskrifter
EU-retten
Andet direktiv
Andet direktivs artikel 1, stk. 1, fastsatte:
»Den forsikring, der er omhandlet i artikel 3, stk. 1, i [Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (EFT 1972 II, s. 345)], skal dække tingsskade såvel som personskade.«
Direktiv 2009/103/EF
De tidligere direktiver om lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer, herunder andet direktiv, blev kodificeret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF af 16. september 2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (
EUT 2009, L 263, s. 11
) og blev følgelig herved ophævet med virkning fra den 27. oktober 2009. Ifølge sammenligningstabellen i bilag II til direktiv 2009/103 svarer andet direktivs artikel 1, stk. 1, til artikel 3, stk. 4, i direktiv 2009/103.
Artikel 1 i direktiv 2009/103 indeholder følgende definition:
»I dette direktiv forstås ved:
[…]
2)
»skadelidte«: enhver person, der har ret til erstatning for skade forvoldt af et køretøj
[…]«
Direktivets artikel 3 med overskriften »Lovpligtig forsikring af motorkøretøjer« bestemmer:
»Hver medlemsstat træffer med forbehold af artikel 5 passende foranstaltninger til at sikre, at erstatningsansvaret for køretøjer, der er hjemmehørende i det pågældende land, er dækket af en forsikring.
Der træffes inden for rammerne af de i stk. 1 omhandlede foranstaltninger bestemmelse om, hvilke skader der dækkes, samt om forsikringens nærmere vilkår.
[…]
Den forsikring, der er omhandlet i stk. 1, skal dække tingsskade såvel som personskade.«
Det nævnte direktivs artikel 5 med overskriften »Undtagelse fra den lovpligtige forsikring af motorkøretøjer« fastsætter i stk. 1, første afsnit:
»Hver medlemsstat kan gøre undtagelse fra artikel 3 for bestemte offentlige eller private fysiske og juridiske personer, som det pågældende land optager på en liste, der sendes til de andre medlemsstater og til Kommissionen.«
Forordning (EF) nr. 593/2008
Artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) (
EUT 2008, L 177, s. 6
) med overskriften »Forsikringsaftaler« bestemmer i stk. 2, andet afsnit:
»Har parterne ikke aftalt, hvilken lov der finder anvendelse, er forsikringsaftalen underlagt loven i det land, hvor forsikringsgiveren har sit sædvanlige opholdssted. Fremgår det af alle sagens omstændigheder klart, at aftalen har en åbenbart nærmere tilknytning til et andet land, finder loven i dette andet land anvendelse.«
Forordning (EF) nr. 864/2007
Artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 864/2007 af 11. juli 2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen) (
EUT 2007, L 199, s. 40
) bestemmer følgende:
»Medmindre andet er fastsat i denne forordning, anvendes på en forpligtelse uden for kontrakt, der udspringer af en skadevoldende handling, loven i det land, hvor skaden indtræder, uanset i hvilket land den skadevoldende begivenhed fandt sted, og uanset i hvilket land eller hvilke lande de indirekte følger af denne begivenhed indtræder.«
Tysk ret
Under overskriften »ikke-økonomisk skade« fastsætter § 253 i Bürgerliches Gesetzbuch (den civile lovbog) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »BGB«), følgende:
»(1)
Der kan kun forlanges økonomisk erstatning for ikke-økonomisk skade i lovbestemte tilfælde.
(2)
Såfremt der skal betales erstatning for skade som følge af en krænkelse af legeme, sundhed, frihed eller seksuel selvbestemmelse, kan der også forlanges passende økonomisk erstatning for en ikke-økonomisk skade.«
BGB’s § 823 med overskriften »Erstatningspligt« bestemmer i stk. 1:
»Den, der forsætligt eller uagtsomt retsstridigt krænker en andens liv, legeme, sundhed, frihed, ejendom eller andre rettigheder, er forpligtet til at betale erstatning til den pågældende person for den heraf opståede skade.«
§ 115 i Gesetz über den Versicherungsvertrag (lov om forsikringsaftaler) af 23. november 2007 (BGBl. 2007 I, s. 2631) med overskriften »Direkte krav« i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, fastsætter i stk. 1:
»Tredjemand kan ligeledes gøre sin ret til erstatning gældende over for forsikringsgiveren
1.
hvis der er tale om en ansvarsforsikring, der har til formål at opfylde en forsikringspligt i henhold til lov om lovpligtig forsikring […]
[…]
Retten følger af forsikringsselskabets forpligtelser i henhold til forsikringsforholdet og, såfremt der ikke foreligger en forpligtelse, af § 117, stk. 1-4. Forsikringsselskabet skal betale erstatningen i penge. Forsikringsgiveren og forsikringstageren, der er forpligtet til at erstatte skaden, hæfter solidarisk.«
§ 7 i Straßenverkehrsgesetz (færdselsloven) med overskriften »Indehaverens ansvar – uretmæssig brug« i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »StVG«), bestemmer i stk. 1:
»Hvis en person ved anvendelsen af et motorkøretøj dræbes, lider skade på legeme eller sundhed, eller hvis der forvoldes tingsskade, skal indehaveren erstatte den skade, der derved forvoldes den skadelidte.«
§ 11 i færdselsloven med overskriften »Omfanget af erstatningspligten i tilfælde af personskade« i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, fastsætter følgende:
»Ved skade på legeme eller sundhed skal der ydes erstatning for skadelidtes omkostninger til helbredelse og for det økonomiske tab, som denne har lidt, ved at dennes erhvervsevne som følge af skaden midlertidigt eller varigt er tabt eller nedsat, eller at dennes behov midlertidigt eller varigt er øget. Der kan også forlanges en rimelig økonomisk erstatning for ikke-økonomiske skade.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
NO, der er født i 2006, og LM, der er født i 2010, er begge døtre til AB, deres mor, og CD, deres far, og er alle bulgarske statsborgere.
AB og CD bosatte sig i Tyskland i 2013 for at arbejde dér, mens NO og LM forblev i Bulgarien.
Den 27. juli 2014 døde AB ved en trafikulykke i Emsdetten (Tyskland). CD, der havde tegnet en ansvarsforsikring hos HUK-COBURG, som er et forsikringsselskab med hjemsted i Tyskland, havde forårsaget ulykken. Han kørte sin bil i påvirket tilstand, mens AB sad på passagersædet uden at have spændt sikkerhedsselen.
Efter ulykken udbetalte HUK-COBURG 5000 EUR til NO og LM i erstatning for den skade, der var forbundet med deres mors død. Idet de fandt dette beløb utilstrækkeligt, anlagde NO og LM, repræsenteret af CD, sag mod HUK-COBURG ved den forelæggende ret Sofijski gradski sad (byretten i Sofia, Bulgarien) med påstand om betaling af en erstatning på 300000 bulgarske leva (BGN) (ca. 153000 EUR) til hver af dem for den ikke-økonomiske skade, der fulgte af dette dødsfald. Denne skade er en følge af en negativ påvirkning af deres psykiske sundhed, idet NO og LM lider af søvnløshed, mareridt, humørændringer, irritabilitet, angst, introverthed og angstanfald.
HUK-COBURG har bestridt berettigelsen af denne erstatningspåstand og har for den forelæggende ret indledningsvis gjort gældende, at den lovgivning, der finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, er tysk lovgivning, og at denne lovgivning i den affattelse, der var gældende på tidspunktet for ulykken, ikke foreskrev erstatning for ikke-økonomiske skade, som tredjemand har lidt, medmindre denne skade er forårsaget af en patologisk lidelse. Først med virkning fra den 22. juli 2017 blev der i tysk lovgivning fastsat bestemmelser om erstatning for den ikke-økonomiske skade, som tredjemand har lidt, hvis disse personer havde en særlig tæt forbindelse til offeret. Dernæst bidrog offeret til sin død ved at færdes i en bil, der blev ført af en person i påvirket tilstand, og ved ikke at have sikkerhedssele på. Endelig er størrelsen af den af NO og LM krævede erstatning for høj.
Den forelæggende ret har anført, at i henhold til artikel 7, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 593/2008 og artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 864/2007 finder tysk lovgivning anvendelse på den tvist, der er indbragt for den.
Den forelæggende ret har anført, at det følger af fast praksis fra Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland), at i henhold til tysk lovgivning, dvs. BGB’s § 243, stk. 2, og § 823, stk. 1, sammenholdt med § 115, stk. 1, første afsnit, nr. 1, i lov om forsikringsaftaler i den version, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, ydes der kun erstatning for smerte og overlast ved en forælders død, hvis denne smerte og overlast har medført en patologisk sundhedsskade.
Den forelæggende ret vil derfor i henhold denne fortolkning skulle forkaste NO’s og LM’s erstatningspåstande med den begrundelse, at den smerte og overlast, som deres mors død har påført dem, ikke har medført en patologisk sundhedsskade.
Den forelæggende ret er imidlertid af den opfattelse, at praksis fra Bundesgerichtshof (forbundsdomstol) begrænser rækkevidden af begrebet »personskade« i andet direktivs forstand.
Den forelæggende ret ønsker derfor oplyst, om denne fortolkning fra Bundesgerichtshof (forbundsdomstol), som i praksis medfører en begrænsning af kredsen af, hvem der kan modtage erstatning for ikke-økonomisk skade som følge af en nærtståendes død ved en trafikulykke, er forenelig med EU-retten, for så vidt som den synes at begrænse andet direktivs effektive virkning.
Henset til, at den nationale ret er forpligtet til at fortolke national lovgivning i overensstemmelse med EU-retten, ønsker den forelæggende ret endvidere oplyst, om den i forbindelse med en eventuel anvendelse af dette princip på den tvist, der er indbragt for den, i sin egenskab af en bulgarsk ret kan fortolke en anden medlemsstats lovgivning, nemlig tysk lovgivning.
På denne baggrund har Sofijski gradski sad (byretten i Sofia) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er artikel 1, stk. 1, i [andet direktiv] til hinder for en fortolkning af begrebet »personskade«, hvorefter der i tilfælde af et barns smerte og overlast som følge af en af forældrenes død i en trafikulykke kun foreligger en sådan personskade, såfremt denne smerte og overlast har medført en patologisk sundhedsskade hos barnet?
2)
Gælder princippet om overensstemmende fortolkning af den nationale lovgivning, såfremt den nationale ret ikke anvender sin egen nationale lovgivning, men derimod den nationale lovgivning i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
Indledningsvis skal det bemærkes, at den forelæggende ret i sit første spørgsmål henviser til andet direktivs artikel 1, stk. 1.
I denne henseende fremgår det af Domstolens faste praksis, at det som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, der er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer denne at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Derudover påhviler det Domstolen at fortolke alle de bestemmelser i EU-retten, som de nationale retter skal anvende for at træffe afgørelse i de for dem verserende tvister, også selv om disse bestemmelser ikke udtrykkeligt er omtalt i de spørgsmål, der forelægges Domstolen (dom af 21.12.2021, Skarb Państwa (Motorkøretøjsforsikringens dækning),
C-428/20
,
EU:C:2021:1043
, præmis
).
Da direktiv 2009/103 kodificerer og – med virkning fra den 27. oktober 2009 – ophæver de tidligere direktiver om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse, herunder andet direktiv, og idet andet direktivs artikel 1, stk. 1, i overensstemmelse med tabellen i bilag II til direktiv 2009/103 svarer til artikel 3, stk. 4, i sidstnævnte direktiv, skal den forelæggende ret – henset til tidspunktet for den ulykke, der ligger til grund for tvisten i hovedsagen – i det foreliggende tilfælde ikke gives en fortolkning af andet direktivs artikel 1, stk. 1, men af artikel 3, stk. 4, i direktiv 2009/103. Eftersom direktiv 2009/103 ikke medførte væsentlige ændringer af disse tidligere direktiver, kan retspraksis vedrørende disse direktiver desuden overføres til fortolkningen af tilsvarende bestemmelser i direktiv 2009/103 (jf. i denne retning dom af 10.6.2021, Van Ameyde España,
C-923/19
,
EU:C:2021:475
, præmis
).
Følgelig skal det lægges til grund, at den forelæggende ret med sit første spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 3, stk. 4, i direktiv 2009/103 skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, der underlægger den erstatning, som udbetales af det forsikringsselskab, der har ansvarsforsikret et motorkøretøj, for den ikke-økonomiske skade, som nærtstående familiemedlemmer til ofre for trafikulykker har lidt, en betingelse om, at denne skade har medført en patologisk sundhedsskade hos sådanne nærtstående familiemedlemmer.
Det fremgår af artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103, at hver medlemsstat med forbehold af dette direktivs artikel 5 træffer passende foranstaltninger til at sikre, at erstatningsansvaret for køretøjer, der er hjemmehørende i det pågældende land, er dækket af en forsikring. Det nævnte direktivs artikel 3, stk. 2, bestemmer, at der inden for rammerne af de i denne artikel 3, stk. 1, omhandlede foranstaltninger træffes bestemmelse om, hvilke skader der dækkes, samt om forsikringens nærmere vilkår. Det præciseres i det samme direktivs artikel 3, stk. 4, at den forsikring, der er omhandlet i artiklens stk. 1, skal dække tingsskade såvel som personskade. For så vidt angår artikel 5 i direktiv 2009/103 bestemmes det bl.a. i dennes stk. 1, at under de betingelser, som fastsættes i denne bestemmelse, kan hver medlemsstat gøre undtagelse fra den nævnte artikel 3 for bestemte offentlige eller private fysiske og juridiske personer.
I denne henseende skal det bemærkes, at som Domstolen allerede har fastslået, pålægger artikel 3, stk. 1, i direktiv 2009/103, som er affattet i meget generelle vendinger, medlemsstaterne at etablere en generel forpligtelse til forsikring af køretøjer i deres nationale retssystemer (dom af 10.6.2021, Van Ameyde España,
C-923/19
,
EU:C:2021:475
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det fremgår af betragtningerne til direktiv 2009/103, at dette direktiv, ligesom direktiverne om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, der gik forud herfor, dels har til formål at sikre den frie bevægelighed såvel for køretøjer, der er hjemmehørende på Unionens område, som for personer, der kører i dem, og at sikre personer, der lider skade ved uheld forvoldt af motorkøretøjer, en ensartet behandling, uanset hvor i Unionen uheldet finder sted (dom af 10.6.2021, Van Ameyde España,
C-923/19
,
EU:C:2021:475
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Direktiv 2009/103 pålægger således medlemsstaterne at sikre, at erstatningsansvaret for motorkøretøjer, der er hjemmehørende i det pågældende land, er dækket af en forsikring, og præciserer bl.a., hvilke typer skade og hvilke skadelidte tredjemænd forsikringen skal dække (dom af 10.6.2021, Van Ameyde España,
C-923/19
,
EU:C:2021:475
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Forpligtelsen til ansvarsforsikringsdækning af skader påført tredjemænd med motorkøretøjer må imidlertid holdes adskilt fra omfanget af erstatningspligten for disse skader i medfør af den forsikredes erstatningsansvar. Den førstnævnte forpligtelse er nemlig sikret og nærmere fastlagt i EU-bestemmelserne, hvorimod den anden forpligtelse i det væsentlige er reguleret af national ret (dom af 10.6.2021, Van Ameyde España,
C-923/19
,
EU:C:2021:475
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det fremgår således af formålet med direktiv 2009/103 og af dets ordlyd, at det i lighed med de direktiver, som det kodificerer, ikke tilsigter en harmonisering af erstatningsansvarsordningerne i medlemsstaterne, og at medlemsstaterne på EU-rettens nuværende udviklingstrin frit kan fastsætte, hvilken erstatningsansvarsordning der skal gælde for skader, der forvoldes ved færdsel med motorkøretøjer (dom af 10.6.2021, Van Ameyde España,
C-923/19
,
EU:C:2021:475
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Navnlig henset til artikel 1, nr. 2), i direktiv 2009/103 kan medlemsstaterne på EU-rettens nuværende udviklingstrin følgelig i princippet frit fastsætte navnlig hvilke skader forvoldt af motorkøretøjer, som der skal betales erstatning for, omfanget af retten til erstatning og de personer, som har krav på denne erstatning (jf. i denne retning dom af 10.6.2021, Van Ameyde España,
C-923/19
,
EU:C:2021:475
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Dette direktiv er således i princippet ikke til hinder for en national lovgivning, der fastsætter bindende kriterier for fastlæggelsen af de ikke-økonomiske skader, der kan være genstand for erstatning (jf. i denne retning dom af 23.1.2014, Petillo,
C-371/12
,
EU:C:2014:26
, præmis
).
Den frihed er imidlertid begrænset ved det nævnte direktiv, idet direktivet for det første gør dækningen af visse skader lovpligtig op til de mindstebeløb, der fastsættes af direktivet. Blandt disse skader, hvis dækning er lovpligtig, er bl.a. »personskade«, som det præciseres i artikel 3, stk. 4, i direktiv 2009/103 (jf. i denne retning dom af 23.1.2014, Petillo,
C-371/12
,
EU:C:2014:26
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Omfattet af begrebet »personskade« er enhver skade, i det omfang der foreskrives en erstatning herfor i medfør af den forsikredes erstatningsansvar i henhold til de nationale bestemmelser, der finder anvendelse på tvisten, som følge af en krænkelse af personens integritet, hvilket omfatter såvel fysiske som psykiske lidelser (dom af 23.1.2014, Petillo,
C-371/12
,
EU:C:2014:26
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Heraf følger, at ikke-økonomiske skader, for hvilke der foreskrives en erstatning i medfør af den forsikredes erstatningsansvar i henhold til de nationale bestemmelser, der finder anvendelse på tvisten, er blandt de skader, som der skal betales erstatning for i overensstemmelse direktiv 2009/103 (jf. i denne retning dom af 23.1.2014, Petillo,
C-371/12
,
EU:C:2014:26
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad for det andet angår de personer, der kan gøre krav på erstatning for disse ikke-økonomiske skader i henhold til direktiv 2009/103, bemærkes, at det følger af en samlet læsning af direktivets artikel 1, nr. 2), og artikel 3, stk. 1, at den beskyttelse, der skal sikres i medfør af dette direktiv, omfatter enhver person, der i henhold til de nationale bestemmelser om erstatningsansvar har ret til erstatning for skade forvoldt af motorkøretøjer. Der er intet i det nævnte direktiv, der gør det muligt at konkludere, at EU-lovgiver har ønsket at begrænse den beskyttelse, som sikres ved dette direktiv, til alene at gælde for personer, der er direkte involveret i en skadesforvoldende begivenhed (jf. i denne retning dom af 24.10.2013, Drozdovs,
C-277/12
,
EU:C:2013:685
, præmis
og
).
Medlemsstaterne er derfor forpligtet til at sikre, at den erstatning, der skal betales i henhold til deres nationale bestemmelser om erstatningsansvar, på grund af den ikke-økonomiske skade, som de nærmeste familiemedlemmer til ofre for trafikuheld har lidt, er dækket af den lovpligtige forsikring op til de mindstebeløb, som er fastsat i direktiv 2009/103 (jf. i denne retning dom af 24.10.2013, Drozdovs,
C-277/12
,
EU:C:2013:685
, præmis
).
Det følger af de grunde, der er anført i denne doms præmis 39-43, at medlemsstaterne i den nationale retsorden skal sikre, at det erstatningsansvar for motorkøretøjer, der gælder i henhold til deres nationale ret, er dækket af en forsikring i overensstemmelse med de krav i bestemmelserne i direktiv 2009/103, der er nævnt i disse præmisser, og skal udøve deres kompetence på dette område under overholdelse af EU-retten. De nationale bestemmelser om erstatning af skader som følge af trafikulykker kan desuden ikke fratage dette direktiv dets effektive virkning (jf. i denne retning dom af 10.6.2021, Van Ameyde España,
C-923/19
,
EU:C:2021:475
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
I denne henseende har Domstolen flere gange fastslået, at de EU-retlige bestemmelser om lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer skal fortolkes således, at bestemmelserne er til hinder for en national lovgivning, der skader den effektive virkning af disse bestemmelser ved, at den skadelidtes ret til erstatning i henhold til den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer automatisk udelukkes eller begrænses på uforholdsmæssig vis, idet en sådan national lovgivning hindrer virkeliggørelsen af formålet om beskyttelse af ofrene for trafikulykker, der konstant er blevet forfulgt og forstærket af EU-lovgiver (jf. i denne retning dom af 10.6.2021, Van Ameyde España,
C-923/19
,
EU:C:2021:475
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde skal det for det første fastslås, at den i hovedsagen omhandlede tyske lovgivning, således som den fortolkes af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol), henhører under den materielle nationale ret om erstatningsansvar, som direktiv 2009/103 henviser til. Det fremgår desuden af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at denne lovgivning, som således fortolket, ligeledes regulerer erstatning for ikke-økonomisk skade, som tredjemand har lidt, herunder smerte og overlast, som et barn har lidt som følge en af en forælders død ved en trafikulykke, og definerer den skade, der giver ret til erstatning for en sådan skade i henhold til ansvarsforsikringen, uanset de omstændigheder, hvorunder skaden er indtrådt.
Som den tyske regering har anført i sit indlæg, er erstatning for ikke-økonomisk skade, der er lidt af indirekte ofre for en trafikulykke, i henhold til tysk ret i det væsentlige underlagt tre betingelser, nemlig at et sådant offer har lidt skade på sin egen sundhed, at vedkommende er et nærtstående familiemedlem til det direkte offer, og at der er en årsagsforbindelse mellem den fejl, som den ansvarlige for ulykken har begået, og denne skade. Hvad angår den første af disse betingelser har den tyske regering desuden fremhævet, at i henhold til tysk ret, som fortolket af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol), kan psykiske skader udelukkende anses for skader på sundheden, hvis de er patologiske og går ud over den sundhedsskade, som de berørte personer generelt er udsat for i tilfælde af et nærtstående familiemedlems død eller alvorlig legemsbeskadigelse.
Den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning fastsætter således navnlig et objektivt kriterium, der gør det muligt – i givet fald i forbindelse med en konkret prøvelse, der foretages af den nationale ret, for hvilken sagen er indbragt – at identificere den ikke-økonomisk skade, som et nærtstående familiemedlem til det direkte offer for en trafikulykke kan opnå erstatning for.
Det følger nemlig af Domstolens praksis, der er nævnt i denne doms præmis 36 og 37, at direktiv 2009/103 ikke pålægger medlemsstaterne at vælge en bestemt erstatningsansvarsordning med henblik på at fastlægge omfanget af skadelidtes ret til erstatning i medfør af den forsikredes erstatningsansvar, hvilket indebærer, at dette direktiv principielt ikke er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter bindende kriterier for fastlæggelsen af de ikke-økonomiske skader, der kan ydes erstatning for.
På denne baggrund fremgår det i det foreliggende tilfælde ikke, at de betingelser, der er fastsat af den tyske lovgiver, således som disse er fortolket af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol), for, at en ikke-økonomisk skade, som nærtstående familiemedlemmer til ofre for trafikulykker har lidt, giver ret til erstatning, kan bringe virkeliggørelsen af formålet om beskyttelse af ofre for trafikulykker, der forfølges med direktiv 2009/103, i fare.
De sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, indeholder nemlig intet, der kan godtgøre, at en erstatningsansvarsordning som den i hovedsagen omhandlede automatisk udelukker eller uforholdsmæssigt begrænser retten for et nærtstående familiemedlem til et direkte offer for en trafikulykke til at opnå erstatning for den ikke-økonomiske skade i henhold til den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at artikel 3, stk. 4, i direktiv 2009/103 skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning, der underlægger den erstatning, som udbetales af det forsikringsselskab, der har ansvarsforsikret et motorkøretøj, for den ikke-økonomiske skade, som nærtstående familiemedlemmer til ofre for trafikulykker har lidt, en betingelse om, at denne skade har medført en patologisk sundhedsskade hos disse nærtstående familiemedlemmer.
Det andet spørgsmål
Henset til besvarelsen af det første spørgsmål er det ufornødent at besvare det andet spørgsmål.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tiende Afdeling) for ret:

Artikel 3, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF af 16. september 2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelses skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning, der underlægger den erstatning, som udbetales af det forsikringsselskab, der har ansvarsforsikret et motorkøretøj, for den ikke-økonomiske skade, som nærtstående familiemedlemmer til ofre for trafikulykker har lidt, en betingelse om, at denne skade har medført en patologisk sundhedsskade hos disse nærtstående familiemedlemmer.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: bulgarsk.