CELEX: 62019CJ0431
Apelācija
Valsts atbalsts
LESD 106. panta 2. punkts
Vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumi (VTNP)
Eiropas Savienības pamatnostādnes
Piemērošana valsts atbalstam kompensācijas par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu veidā
Pasta nozare
Direktīva 97/67/EK
7. pants
Kompensācija par neto izmaksām, kas rodas universālā pakalpojuma saistību dēļ
Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par saderīgu ar iekšējo tirgu

Ar savām apelācijas sūdzībām
Inpost Paczkomaty sp. z o.o
. un
Inpost S.A
. lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2019. gada 19. marta spriedumu
Inpost Paczkomaty
un
Inpost
/Komisija (T‑282/16 un T‑283/16, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2019:168
), ar kuru Vispārējā tiesa ir noraidījusi viņu prasības par Komisijas 2015. gada 26. novembra Lēmuma C(2015) 8236
final
, ar ko tā nav izvirzījusi iebildumus attiecībā uz Polijas iestāžu paziņoto pasākumu saistībā ar
Poczta Polska
sniegto atbalstu, kurš ir sniegts tādu tīro izmaksu kompensācijas formā, kas izriet no šīs sabiedrības pildītajām universālā pasta pakalpojuma saistībām laikposmā no 2013. gada 1. janvāra līdz 2015. gada 31. decembrim (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Pasta direktīva
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 97/67/EK (1997. gada 15. decembris) par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai (
OV 1998, L 15, 14. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/6/EK (2008. gada 20. februāris) (
OV 2008, L 52, 3. lpp.
, un labojumi –
OV 2015, L 225, 49. lpp.
un
OV 2017, L 162, 56. lpp.
), (turpmāk tekstā – “Pasta direktīva”), zem virsraksta “Universālā pakalpojuma finansēšana” 7. pantā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nepiešķir un nepatur spēkā ekskluzīvas vai īpašas tiesības ieviest vai sniegt pasta pakalpojumus. Universālā pakalpojuma nodrošināšanu dalībvalstis var finansēt atbilstīgi vienai vai vairākām 2., 3. un 4. punktā paredzētajām iespējām vai citiem līdzekļiem, kas ir saderīgi ar Līgumu.
2.   Dalībvalstis var nodrošināt universālā pakalpojuma sniegšanu, izmantojot iepirkuma procedūras saskaņā ar spēkā esošajiem publiskā iepirkuma noteikumiem, tostarp – kā noteikts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru [(
OV 2004, L 134, 114. lpp.
)] – cenu aptauju vai sarunu procedūras, publicējot vai nepublicējot paziņojumu par līgumu.
3.   Ja dalībvalsts konstatē, ka šajā direktīvā paredzētās universālā pakalpojuma saistības ir saistītas ar tīrajām izmaksām, kuras aprēķina, ņemot vērā I pielikumu, un ir negodīgs finansiālais slogs universālā pakalpojuma sniedzējam(-iem), tā var ieviest:
a)
mehānismu, lai no valsts līdzekļiem nodrošinātu kompensāciju attiecīgajam(-iem) uzņēmumam(-iem); [vai]
b)
mehānismu, lai universālā pakalpojuma saistību tīrās izmaksas sadalītu starp pakalpojumu sniedzējiem un/vai lietotājiem.
4.   Ja tīrās izmaksas sadala saskaņā ar 3. punkta b) apakšpunktu, dalībvalstis var izveidot kompensāciju fondu, kurus var finansēt no pakalpojumu sniedzēju un/vai lietotāju maksājumiem un kurus šim nolūkam pārvalda no labumguvēja vai labumguvējiem neatkarīga struktūra. Dalībvalstis var atļauju piešķiršanai saskaņā ar 9. panta 2. punktu pakalpojumu sniedzējiem piemērot nosacījumu, ka ir jāveic finanšu iemaksa minētajā fondā vai jāpilda universālā pakalpojuma saistības. Šādi drīkst finansēt 3. pantā izklāstītās universālā pakalpojuma sniedzēja(-u) saistības attiecībā uz universālo pakalpojumu.
5.   Dalībvalstis nodrošina, ka, veidojot kompensācijas fondu un nosakot 3. un 4. punktā minēto iemaksu līmeni, tiek ievēroti pārredzamības, nediskriminācijas un proporcionalitātes principi. Saskaņā ar 3. un 4. punktu pieņemto lēmumu pamatā ir objektīvi un pārbaudāmi kritēriji, un šos lēmumus publisko.”
Šīs direktīvas 8. pantā ir noteikts, ka noteikumi, kas izklāstīti šīs direktīvas 7. pantā, neskar dalībvalstu tiesības saskaņā ar valsts tiesību aktiem organizēt pastkastīšu izvietošanu uz koplietošanas ceļiem, pastmarku izlaidi un ierakstīto sūtījumu pasta pakalpojumus, kuri tiek izmantoti tiesas vai administratīvajās procedūrās.
VTNP nostādnes
Eiropas Komisijas paziņojuma “Eiropas Savienības nostādnes par valsts atbalstu, ko piešķir kā kompensāciju par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu (2011)” (
OV 2012, C 8, 15. lpp.
; turpmāk tekstā – “VTNP nostādnes”) 2.2. iedaļas “Reāls pakalpojums ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, kā minēts [LESD] 106. pantā” 14. punktā ir noteikts:
“Šajā paziņojumā izklāstīto principu piemērošanas jomā dalībvalstīm jāpierāda, ka tās ir pienācīgi ņēmušas vērā vajadzību pēc sabiedriskajiem pakalpojumiem, rīkojot sabiedrisku apspriešanos vai izmantojot citus piemērotus instrumentus, lai ņemtu vērā lietotāju un pakalpojumu sniedzēju intereses. Šo nosacījumu nepiemēro, ja ir skaidrs, ka jaunas apspriedes nedos nekādu būtisku pievienoto vērtību attiecībā uz nesen rīkotajām apspriedēm.”
VTNP nostādņu 2.6. iedaļas “Atbilstība Savienības publiskā iepirkuma noteikumiem” 19. punktā ir paredzēts:
“Atbalsts tiks uzskatīts par saderīgu ar iekšējo tirgu, balstoties uz [LESD] 106. panta 2. punktu, vienīgi tad, ja atbildīgā iestāde, attiecīgajam uzņēmumam piešķirot tiesības sniegt pakalpojumu, ir ievērojusi vai apņemas ievērot spēkā esošos Savienības noteikumus publiskā iepirkuma jomā. Tostarp jāievēro jebkādas prasības nodrošināt pārredzamību, vienlīdzīgu attieksmi un nediskrimināciju, kuras izriet tieši no Līguma un vajadzības gadījumā Savienības sekundārajiem tiesību aktiem. Atbalsts, kas neatbilst šiem noteikumiem un prasībām, uzskatāms par atbalstu, kas ietekmē tirdzniecības attīstību tiktāl, lai kaitētu Savienības interesēm Līguma 106. panta 2. punkta nozīmē.”
Šo nostādņu 2.8. iedaļas “Kompensācijas summa” 25. punktā ir noteikts:
“Saskaņā ar novērsto neto izmaksu metodi, vajadzīgās neto izmaksas vai neto izmaksas, kas tiek prognozētas kā vajadzīgas, lai izpildītu sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumu, aprēķina kā starpību starp neto izmaksām pakalpojuma sniedzējam, kuram ir pienākums sniegt sabiedrisko pakalpojumu, un neto izmaksām vai ieņēmumiem tam pašam pakalpojuma sniedzējam, ja tam nav pienākuma sniegt sabiedrisko pakalpojumu. Pienācīga uzmanība jāpievērš tam, lai pareizi tiktu aprēķinātas izmaksas, attiecībā uz kurām tiek prognozēts, ka pakalpojuma sniedzējs no tām izvairīsies, un lai pareizi tiktu aprēķināti ieņēmumi, attiecībā uz kuriem tiek prognozēts, ka pakalpojumu sniedzējs tos nesaņems, ja viņam nav noteikts pienākums sniegt sabiedrisko pakalpojumu. Aprēķinot neto izmaksas, jāizvērtē, kādus ieguvumus, tostarp pēc iespējas iekļaujot nemateriālus ieguvumus, VTNP sniedzējs saņem.”
Minēto nostādņu 2.9. iedaļas “Papildu prasības, kas var būt vajadzīgas, lai nodrošinātu, ka tirdzniecības attīstība netiek ietekmēta tiktāl, lai kaitētu Savienības interesēm” 51., 52. un 56. punktā ir noteikts:
“51. Ar 2.1. līdz 2.8. iedaļā noteikto prasību izpildi parasti pietiek, lai nodrošinātu, ka atbalsts nekropļo konkurenci veidā, kas kaitētu Savienības interesēm.
52. Tomēr ir iespējams, ka dažos izņēmuma gadījumos vēl joprojām pastāv nopietni konkurences traucējumi iekšējā tirgū, un atbalsts var ietekmēt tirdzniecību tiktāl, lai kaitētu Savienības interesēm.
[..]
56. Nepieciešamība veikt rūpīgāku vērtējumu var rasties arī gadījumos, kad dalībvalsts sabiedriskā pakalpojuma sniedzējam bez atlases procedūras, kas būtu balstīta uz konkurences principiem, uztic VTNP sniegšanas uzdevumu nerezervētā tirgū, kur jau tiek sniegti ļoti līdzīgi pakalpojumi vai tuvākajā nākotnē tādus ir paredzēts sniegt, ja netiek sniegts VTNP. Šī negatīvā ietekme uz tirdzniecības attīstību var būt izteiktāka gadījumos, kad VTNP jāpiedāvā par cenu, kas ir zemāka par jebkura faktiskā vai iespējamā pakalpojuma sniedzēja piedāvāto cenu, tādējādi neļaujot tiem ienākt tirgū. Tāpēc Komisija, pilnībā ievērojot attiecīgās dalībvalsts plašo izvēli attiecībā uz VTNP definēšanu, var pieprasīt grozījumu veikšanu, piemēram, attiecībā uz atbalsta piešķiršanu gadījumos, kad tā var pamatoti pierādīt, ka to pašu VTNP lietotājiem var sniegt ar tādiem pašiem nosacījumiem, taču radot mazākus konkurences traucējumus un zemākas izmaksas valstij.”
VTNP nostādņu 2.10. iedaļas “Pārredzamība” 60. punktā ir norādīts:
“Attiecībā uz katru VTNP, uz ko attiecas šis paziņojums, attiecīgajai dalībvalstij internetā vai ar citiem piemērotiem līdzekļiem jāpublicē šāda informācija:
a)
14. punktā minēto sabiedrisko apspriežu rezultāti vai citi piemēroti instrumenti;
b)
sabiedrisko pakalpojumu [raksturs] un [ilgums];
c)
[uzņēmums] un vajadzības gadījumā [attiecīgā teritorija];
d)
uzņēmumam ik gadu piešķirtā atbalsta summas.”
Polijas tiesības
Polijā Pasta direktīva ir transponēta ar 2012. gada 23. novembra
ustawa Prawo pocztowe
(Pasta likums) (
Dz. U
., 2012, 1529. pozīcija) (turpmāk tekstā – “Pasta likums”). Atbilstoši Pasta likuma 3. panta 30. punkta redakcijai pakalpojumi, kuri ir uzskatāmi par universālo pakalpojumu, šajā valstī ietver vēstuļu un pasta paku sūtījumus, kā arī sūtījumus neredzīgajiem, ko neveic izvēlētais operators savu universālā pakalpojuma saistību ietvaros.
No šā likuma 45. un 46. panta izriet, ka saistībā ar universālo pasta pakalpojumu vēstuļu un paku pārvadāšana un sadale ir jānodrošina katru darba dienu un ne mazāk kā piecas dienas nedēļā. Attiecīgo pasta sūtījumu svars nedrīkst pārsniegt 2000 gramus, taču paku svars var būt līdz pat 10000 gramiem.
Tiesvedības priekšvēsture
Poczta Polska
(turpmāk tekstā – “
PP
”) ir Polijas akciju sabiedrība, kuras vienīgais akcionārs ir Polijas Republikas Valsts kase. Šajā lietā aplūkoto faktu norises laikā tās darbība principā aptvēra universālos pasta pakalpojumus, kā arī kurjerpakalpojumus, un tā bija šo pakalpojumu galvenā sniedzēja Polijā.
Pamatojoties uz Pasta likuma 178. panta 1. punktu, Polijas pasta nozares reforma vispirms uz trīs gadu ilgu laikposmu, sākot no 2013. gada 1. janvāra, tika uzticēta
PP
, kurai tādējādi tika uzdots uzņemties universālā pasta pakalpojuma sniedzēja saistības visā Polijas teritorijā.
Polijas iestādes 2014. gada 10. jūnijā paziņoja Komisijai attiecīgo atbalsta sistēmu, kura attiecās, pirmkārt, uz universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu sadalīšanas mehānismu un, otrkārt, kompensācijas fonda izveidi, kas papildināja šā mehānisma izveidi.
Kompensācijas fonds daļēji tika finansēts no maksājumiem, kas attiecīgajiem pasta operatoriem bija jāmaksā minētajam fondam, kā arī daļēji – no valsts budžeta.
Konkrēti, Pasta likuma 108. panta 2. punktā paredzētais pienākums veikt maksājumu attiecās uz līdzvērtīgus universālos pakalpojumus sniedzošiem pasta operatoriem, kuru šajā saistībā gūtajiem ikgadējiem ienākumiem tomēr bija jābūt lielākiem par 1 miljonu Polijas zlotu (PLN) (aptuveni 218603 EUR). Jebkurā gadījumā summa, kura katram attiecīgajam operatoram ir jāmaksā, gadā nedrīkst pārsniegt 2 % maksimālo robežu no tiem ienākumiem, kas ir gūti saistībā ar universālā pakalpojuma sniegšanu.
Šis sākotnēji laikposmam no 2013. līdz 2026. gadam paredzētais mehānisms galu galā ar vēstuli, kuru Polijas iestādes nosūtīja Komisijai 2015. gada 5. janvārī, tika attiecināts tikai uz laikposmu no 2013. līdz 2015. gadam (turpmāk tekstā – “valsts kompensācijas režīms” vai “aplūkotais pasākums”).
Prasītājām, kuras ietilpst Polijas koncernā
Integer.pl S. A
., bija jāpiedalās kompensācijas fonda finansēšanā.
Komisija 2015. gada 26. novembrī, pamatojoties uz Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD] 108. panta piemērošanai (
OV 2015, L 248, 9. lpp.
), 4. panta 3. punktu, nolēma pieņemt strīdīgo lēmumu, kurā tā neizvirzīja iebildumus pret valsts kompensācijas režīmu, jo tā uzskatīja, ka runa ir par valsts atbalstu, kas ir saderīgs ar iekšējo tirgu. Komisijas ieskatā, atbilstoši VTNP nostādņu 2.1.–2.8. iedaļai attiecīgais pasākums nevar ietekmēt tirdzniecību tādā apmērā, kas būtu pretrunā Savienības interesēm. Turklāt kompensācijas fonda darbības principi neradot būtiskus konkurences kropļojumus, un tādējādi neesot izvirzāmas papildu prasības, lai nodrošinātu, ka tirdzniecības attīstība netiek ietekmēta tādā apmērā, kas nebūtu saderīgs ar Savienības interesēm.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2016. gada 30. maijā, prasītājas cēla divas prasības, lūdzot atcelt strīdīgo lēmumu.
Ar 2016. gada 28. oktobra lēmumiem Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētājs atļāva Polijas Republikai iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
Ar Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētāja 2016. gada 14. novembra lēmumu prasītāju prasības rakstveida, mutvārdu procesā, kā arī galīgā sprieduma taisīšanai tika apvienotas.
Prasības pamatošanai prasītājas izvirza septiņus pamatus – ar trim pirmajiem pamatiem būtībā tiek apgalvots, ka ir pārkāpts LESD 106. panta 2. punkts, jo neesot ievērotas VTNP nostādnes un Pasta direktīvas 7. pants, ar ceturto pamatu tiek apgalvots šīs direktīvas 7. un 8. panta pārkāpums, ar piekto pamatu tiek apgalvots LESD 102. un 106. panta 1. punkta pārkāpums, ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 16. un 17. pants, un ar septīto pamatu tiek apgalvots, ka nav izpildīts pienākums norādīt pamatojumu.
Vispārējā tiesa ar pārsūdzēto spriedumu noraidīja katru no šiem pamatiem un līdz ar to – prasības kopumā.
Pušu prasījumi
Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
atcelt strīdīgo lēmumu un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā apelācijas tiesvedībā, kā arī pirmās instances tiesvedībā.
Komisija un Polijas valdība lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzības un piespriest apelācijas sūdzību iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzībām
Savu apelācijas sūdzību pamatošanai prasītājas izvirza četrus pamatus, kuros būtībā pārņemti pieci pirmie pamati no viņu prasībām atcelt tiesību aktu. Šie apelācijas sūdzības pamati attiecas uz LESD 106. panta 2. punkta pārkāpumu, jo neesot ievērotas vairākas VTNP nostādņu prasības (pirmais līdz trešais pamats), to LESD principu pārkāpumu, kuri attiecas ar publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu (pirmais pamats), kā arī Pasta direktīvas 7. panta pārkāpumu (pirmais, trešais un ceturtais pamats).
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu prasītājas apgalvo, pirmkārt, ka ir pārkāpts LESD 106. panta 2. punkts, jo Vispārējā tiesa kļūdaini ir nospriedusi, ka VTNP nostādņu 19. punkta prasības ir tikušas ievērotas, un, otrkārt, ka ir pārkāpti nediskriminācijas, vienlīdzīgas attieksmes un pārskatāmības principi publiskajā iepirkumā, kā arī ir kļūdaini interpretēts Pasta direktīvas 7. panta 2. punkts.
Tās uzskata, ka – pat ja dalībvalsts nosaka universālā pakalpojuma sniedzēju ar likumu, neizmantojot publiskā iepirkuma procedūras, – likuma pieņemšanas un publicēšanas process ir jānovērtē no pārskatāmības, nediskriminācijas un vienlīdzīgas attieksmes prasību skatupunkta. Šajā gadījumā valsts iestādes attiecīgos operatorus maldinājušas, norādot likmi dalībai kompensācijas fondā, kas ir par 100 % mazāka nekā tā likme, kura galarezultātā tika ieviesta – tādējādi šiem operatoriem tika pilnībā atņemta jebkāda peļņa un tika radīti zaudējumi. Šāds universālā pakalpojuma sniedzēja noteikšanas veids aizskarot pārskatāmības prasību.
Prasītājas savā replikas rakstā norāda, ka pirmais pamats ir pieņemams, jo tās ir skaidri norādījušas, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini secinājusi, ka vienkārši fakts, ka ir pieņemts un publicēts tiesību akts, uz kura pamata
PP
ir sniedzis universālo pakalpojumu, ir pietiekams, lai būtu izpildītas no VTNP nostādņu 19. punkta izrietošās prasības.
Komisija un Polijas valdība uzskata, ka pirmais pamats nav pieņemams. Šī valdība piebilst, ka minētais pamats katrā ziņā ir nepamatots.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, kā arī Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 169. panta 2. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir konkrēti jānorāda gan tie elementi, kurus tiek lūgts atcelt, gan šo lūgumu īpaši pamatojošie juridiskie argumenti. Apelācijas sūdzība, kurai nav šādu iezīmju, nevar tikt juridiski izvērtēta, ļaujot Tiesai īstenot savu uzdevumu, kas tai ir uzlikts attiecīgajā jomā, un veikt tiesiskuma kontroli (spriedums, 2018. gada 1. februāris, Panalpina World Transport (Holding) u.c./Komisija,
C‑271/16 P
, nav publicēts,
EU:C:2018:59
,
17.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Taču pirmā pamata ietvaros prasītājas būtībā tikai norāda prasības, kuras – viņu ieskatā – izriet no VTNP nostādņu 19. punkta attiecībā uz nediskriminācijas, vienlīdzīgas attieksmes un pārskatāmības principu ievērošanu, tomēr tās precīzi nenorāda tiesību kļūdu, kura pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta.
Šajā kontekstā ir jānorāda, ka – pretēji tam, ko prasītājas apgalvo replikas rakstā, – iepriekšējā šā sprieduma punktā konstatētie trūkumi nav novērsti tikai ar apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka vienkārši fakts, ka ir pieņemts un publicēts tiesību akts, uz kura pamata
PP
ir sniedzis universālo pakalpojumu, ir pietiekams, lai būtu izpildītas no VTNP nostādņu 19. punkta izrietošās prasības.
Turklāt prasītājas nav sniegušas nekādas norādes attiecībā uz apgalvoto Pasta direktīvas 7. panta 2. punkta pārkāpumu.
Līdz ar to pirmais pamats ir nepieņemams.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi LESD 106. panta 2. punktu, jo tā esot kļūdaini nospriedusi, ka VTNP nostādņu 14. un 60. punkta prasības ir ievērotas.
Ar otrā pamata pirmo daļu tās apstrīd pārsūdzētā sprieduma 46.–48. un 51. punktu un apgalvo, ka, lai ievērotu VTNP nostādņu 14. punkta prasības, nepietiek ar sabiedriskās apspriešanas rīkošanu, bet ir nepieciešams arī pierādīt, ka šī apspriešana ir pienācīgi ļāvusi ņemt vērā vajadzības attiecīgo sabiedrisko pakalpojumu jomā vai ka cita piemērota līdzekļa izmantošana ir ļāvusi ņemt vērā galalietotāju un pakalpojumu sniedzēju intereses.
Taču šajā lietā neesot neviena dokumenta vai pierādījuma, kas apliecinātu Polijas valdības atbildi uz prasītājas apsvērumu, kuru tās sniedza sabiedriskās apspriešanas laikā 2010. gada septembrī, ciktāl runa ir par viņu pārmetumiem saistībā ar iemaksu likmi 1 % apmērā – tas tostarp pierādot šā apsvēruma nepamatotību.
Pat ja Vispārējā tiesa nav izdarījusi pienācīgus secinājumus, pārsūdzētā sprieduma 137. punktā norādītie iemesli apliecinot, cik ļoti lielā mērā šī sabiedriskā apspriešana bija iluzoriska un ka tajā netika pienācīgi ņemtas vērā nedz lietotāju, nedz pakalpojumu sniedzēju vajadzības. Proti, palielinot iemaksas likmi no 1 % līdz 2 %, tiek radītas tādas sekas, ka alternatīviem operatoriem, kuriem ir pienākums piedalīties neto izmaksu finansēšanā, tiek atņemta gandrīz visa gūtā peļņa, universālā pakalpojuma sniedzējam tiek uzlikts pienākums segt 95 % no visām neto izmaksām, kā arī līdz minimumam tiek samazināta Valsts kases daļa un viss finansējums tiek faktiski iegūts no tirgus, kaut arī kompensācijas fondam ir jaukts raksturs (gan operatoru, gan valsts budžeta līdzdalība).
Prasītājas tostarp apstrīd pārsūdzētā sprieduma 48. punktā izteikto Vispārējās tiesas apgalvojumu, ka, tā kā operatori ir varējuši paust savu viedokli par iemaksu likmi 1 % apmērā, nav bijis vajadzības
de facto
no jauna veikt apspriešanu par grozīto iemaksu likmi 2 % apmērā. Proti, esot acīmredzami, ka likmes apmērs – vairāk vai mazāk augstais – ir būtisks sabiedriskajā apspriešanā paustajiem apsvērumiem un nostājām, ņemot vērā it īpaši faktu, ka tās novērtējumam ir jākorelē ar attiecīgās darbības rentabilitāti. Savukārt Vispārējās tiesas nostāja sabiedriskajai apspriešanai laupa jebkādu lietderīgumu, jo to operatoru nostājas, ar kuriem apspriešana ir veikta, var tikt pilnībā ignorētas un šī apspriešana var radīt tādu rezultātu, kas ir gluži pretējs apspriešanā paustajiem viedokļiem – kā tas ir noticis šajā lietā.
Ar otrā pamata otro daļu, kas attiecas uz prasībām, kuras izriet no VTNP nostādņu 60. punkta, prasītājas apgalvo, pirmkārt, ka – pretēji tam, ko Vispārēja tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 54. punktā, – no tā 60. punkta skaidri izriet, ka sabiedriskās apspriešanas rezultātiem ir jābūt publicētiem atsevišķi. Jebkurā gadījumā Polijas valdība neesot publicējusi šādus rezultātus nedz atsevišķi, nedz kopā ar Pasta likumu.
Otrkārt, no VTNP nostādņu 14.–16. punkta skaidri izriet, ka, lai izpildītu savas saistības, Polijas valdībai esot bijis jāpublicē ne vien pilnvarojums, ar kuru universālā pakalpojuma sniegšana tiek uzticēta
PP
, proti, Pasta likums, un kurā ir norādītas sabiedriskā pakalpojuma saistības un kompensācijas aprēķināšanas metodes, bet arī sabiedriskās apspriešanas rezultāti.
Polijas valdība uzskata, ka otrā pamata pirmā daļa ir nepieņemama, jo jautājumi, vai jauna apspriešana bija nepieciešama, vai prasītājas sabiedrības bija varējušas lietderīgi paust savus apsvērumu un kāda bija Polijas iestāžu motivācija, ir jautājumi par faktiem. Turklāt Komisija un Polijas valdība uzskata, ka šis otrais pamats, kā arī trešā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatoti.
Tiesas vērtējums
Runājot par otrā pamata pirmo daļu, ar kuru tiek apgalvots, ka nav ievērots VTNP nostādņu 14. punkts, prasītājas būtībā apgalvo, ka, lai izpildītu šo 14. punktu, nepietiek vien ar to, ka tiek rīkota sabiedriska apspriešana, bet ir nepieciešams arī pierādīt, ka tā ir ļāvusi ņemt vērā galalietotāju un pakalpojumu sniedzēju intereses. Proti, tādā situācijā, kurā kompensācijas likme ir dubultojusies salīdzinājumā ar summu, par kuru bija runa sabiedriskajā apspriešanā, Vispārējās tiesas nostāja, ka nav nepieciešams no jauna veikt apspriešanu, nozīmējot to, ka šādai apspriešanai tiek laupīta jebkāda lietderība.
Vispirms – kā to pareizi ir atgādinājusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 44. punktā – īstenojot savas novērtējuma pilnvaras atbilstoši LESD 106. panta 2. punktam, Komisija var pieņemt vadlīnijas, lai noteiktu kritērijus, uz kuru pamata tā plāno novērtēt dalībvalstu iecerētu ar VTNP pārvaldību saistītu atbalsta pasākumu saderīgumu ar iekšējo tirgu. Pieņemot tādus rīcības noteikumus kā VTNP nostādnes un ar to publicēšanu paziņojot, ka turpmāk šie noteikumi tiks piemēroti ar tiem saistītajos gadījumos, Komisija pati ierobežo minēto pilnvaru izmantošanas iespējas un principā nevar atkāpties no šiem noteikumiem, ja vien tā nevēlas attiecīgā gadījumā tikt sodīta par tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes princips vai tiesiskās paļāvības aizsardzības princips pārkāpumu (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2016. gada 8. marts, Grieķija/Komisija,
C‑431/14 P
,
EU:C:2016:145
,
68.
un
69.
punkts, kā arī 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c.,
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
,
39.
un
40.
punkts).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka VTNP nostādņu 14. punktā ir noteikts, ka “[šajās nostādnēs] izklāstīto principu piemērošanas jomā dalībvalstīm jāpierāda, ka tās ir pienācīgi ņēmušas vērā vajadzību pēc sabiedriskajiem pakalpojumiem, rīkojot sabiedrisko apspriešanu vai izmantojot citus piemērotus instrumentus, lai ņemtu vērā lietotāju un pakalpojumu sniedzēju intereses. Šo nosacījumu nepiemēro, ja ir skaidrs, ka jaunas apspriedes nedos nekādu būtisku pievienoto vērtību attiecībā uz nesen rīkotajām apspriedēm”.
Līdz ar to ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 46. punktā ir pareizi apgalvojusi, ka no šā noteikuma formulējuma skaidri izriet, ka sabiedriskā apspriešana nav obligāta, jo šāda procedūra ir tikai viens no atbilstošiem pasākumiem, kuru dalībvalsts var veikt, lai ievērotu attiecīgā sabiedriskā pakalpojuma vajadzības un ņemtu vērā šo pakalpojumu lietotāju un sniedzēju intereses.
Papildus tam pārsūdzētā sprieduma 47. un 48. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi – tā kā 2010. gada septembra sabiedriskajā apspriešanā prasītājas tika lietderīgi paudušas savus apsvērumus par nosacījumiem, ar kādiem darbojas kompensācijas fonds, ciktāl tās tostarp varēja paust savu atšķirīgo viedokli par likmi, kura ir zemāka par galu galā izvēlēto, apgalvojot, ka tā jau šo likmi uzskata par pārlieku augstu, jauna apspriešana šajā jautājumā nebūtu sniegusi nekādu “būtisku pievienoto vērtību” VTNP nostādņu 14. punkta izpratnē.
Tomēr ir jākonstatē, ka, šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa ir piemērojusi VTNP nostādņu 14. punktu, nepieļaujot tiesību kļūdu, jo jautājumu par to, vai, ņemot vērā tai iesniegtos nozīmīgos lietas materiālus, it īpaši ņemot vērā 2010. gada septembra sabiedrisko apspriešanu, ir acīmredzami, ka jauna sabiedriskā apspriešana nesniegtu nekādu būtisku pievienoto vērtību, tā ir izvērtējusi atbilstoši 14. punkta otrajam teikumam. Papildus tam prasītājas nekādi neapgalvo, ka Vispārējā tiesa šajā ziņā būtu izmantojusi juridisku kritēriju, kas ir atšķirīgs no minētajā 14. punktā norādītā.
Šajos apstākļos ir jānorāda, ka fakts, ka prasītājas būtībā apgalvo – kā izriet no šā sprieduma 39. un 40. punkta –, ka kompensācijas likmes palielināšana par 100 %, salīdzinot kompensācijas likmi, par kuru bija runa 2010. gada septembra sabiedriskajā apspriešanā, un likmi, kuru Polijas kompetentās iestādes galu galā pieņēma strīdīgajā lēmumā, nozīmē, ka jaunas sabiedriskās apspriešanas veikšanai noteikti būtu bijusi būtiska pievienotā vērtība, ir jāsaprot tādējādi, ka Tiesai tiek prasīts pārbaudīt Vispārējās tiesas veikto faktu novērtējumu.
Taču – kā izriet no pastāvīgās judikatūras – Tiesas kompetencē apelācijas sūdzības izskatīšanas ietvaros nav pārbaudīt šādu novērtējumu, ja vien runa nav par faktu sagrozīšanu, kas šajā lietā netiek apgalvots (spriedums, 2019. gada 28. novembris, LS Cable & System/Komisija,
C‑596/18 P
, nav publicēts,
EU:C:2019:1025
,
24.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tādējādi otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Attiecībā uz otrā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 54. punktā nav ievērojusi no VTNP nostādņu 60. punkta izrietošās prasības. Proti, pirmkārt, no 60. punkta skaidri izrietot, ka – pretēji Vispārējās tiesas nospriestajam – sabiedriskās apspriešanas rezultāti ir jāpublicē atsevišķi. Otrkārt, Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka Polijas valdība, publicējot Pasta likumu, ir izpildījusi savu pienākumu publicēt sabiedriskās apspriešanas rezultātus.
Saskaņā ar VTNP nostādņu 60. punkta a) apakšpunktu par katru VTNP kompensāciju, kas ietilpst VTNP nostādņu piemērošanas jomā, attiecīgajai dalībvalstij internetā vai jebkādā citā piemērotā šo pamatnostādņu 14. punktā minētajā veidā ir jāpublicē tostarp sabiedriskās apspriešanas rezultāti.
Pārsūdzētā sprieduma 54. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka Komisija strīdīgā lēmuma 158. apsvērumā, nepieļaujot kļūdu faktos, ir konstatējusi, ka Pasta likums ir ticis publicēts. Turpinājumā tā nosprieda, ka no VTNP pamatnostādņu 60. punkta neizriet dalībvalsts pienākums publicēt sabiedrisko apspriešanu rezultātus atsevišķi. Visbeidzot, tā no pārsūdzētā sprieduma 46.–50. punktā izklāstītajiem konstatējumiem atvedināja, ka Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka VTNP nostādņu 14. punktā norādītās pārskatāmības prasības ir ievērotas un tādējādi – ka attiecīgais Komisijas secinājums strīdīgā lēmuma 160. punktā nav kļūdains.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka no VTNP nostādņu 60. punkta a) apakšpunkta formulējuma izriet, ka – pretēji prasītāju apgalvotajam – dalībvalstīm nav pienākuma publiskot sabiedriskās apspriešanas rezultātus atsevišķi un šie rezultāti var tikt ietverti, piemēram, aktā, ar kuru dalībvalsts atbildību par VTNP pārvaldību uztic attiecīgajam uzņēmumam.
Tomēr tas, ka tika publicēts Pasta likums – attiecībā uz kuru nav strīda, ka tajā ir iekļauti būtiski elementi, kas attiecas uz kompensācijas aprēķināšanas kārtību un tās apmēru –, obligāti nenozīmē to, ka Polijas Republika ir izpildījusi VTNP nostādņu 60. punkta a) apakšpunktā paredzēto pienākumu publicēt sabiedriskās apspriešanas, proti, 2010. gada septembra apspriešanas, rezultātus.
Šajā ziņā Polijas valdība apgalvo, ka šis pienākums tomēr ir izpildīts, jo jēdziens “sabiedrisko apspriežu rezultāti” šā 60. punkta a) apakšpunkta izpratnē faktiski atbilst lēmumam piešķirt konkrētu kompensāciju atbilstoši noteiktai kārtībai, un rezultātā – šo pēdējo minēto Pasta likumā atrodamo elementu publicēšana nozīmē, ka ir publicēti arī minētie rezultāti.
Tomēr ir jānorāda, ka, ņemot vērā VTNP nostādņu 60. punkta a) apakšpunkta skaidro formulējumu, šāda šajā punktā minētā pienākuma publicēt sabiedriskās apspriešanas rezultātus interpretācija nevar tikt atbalstīta. Šajā ziņā ir jānorāda – ja dalībvalsts nolemj izpildīt sabiedriskās apspriešanas rezultātu publicēšanas pienākumu, veicot tā akta publicēšanu, ar kuru ir uzticēta VTNP sniegšana, šajā publikācijā, lai šim pienākumam netiktu atņemta lietderīgā iedarbība, ir jābūt iekļautai tiešai un pietiekami detalizētai atsaucei uz tās sabiedriskās apspriešanas rezultātiem, kura tika veikta minētā akta pieņemšanas procedūrā.
No tā izriet, ka Vispārējās tiesas apgalvojums pārsūdzētā sprieduma 54. punkta pirmajā teikumā, saskaņā ar kuru Komisija, nepieļaujot kļūdu faktos, ir konstatējusi, ka Pasta likums “tika publicēts”, nav pietiekams, lai pamatotu secinājumu, ka Polijas valdība ir izpildījusi 2010. gada septembra sabiedriskās apspriešanas rezultātu publicēšanas pienākumu VTNP nostādņu 60. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
Tas pats attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 54. punktā pausto Vispārējās tiesas apgalvojumu, saskaņā ar kuru apstāklis, ka Komisija bija varējusi pamatoti uzskatīt, ka VTNP nostādņu 14. punktā minētās pārskatāmības prasības ir izpildītas, ļauj secināt, ka Komisija nav kļūdījusies, apgalvojot, ka pārskatāmības prasība ir izpildīta.
Proti, no minētā 14. punkta izrietošās prasības, kuras attiecas uz attiecīgā sabiedriskā pakalpojuma vajadzību ņemšanu vērā, izmantojot sabiedrisko apspriešanu vai citus piemērotus līdzekļus, nevar tikt pielīdzinātas VTNP nostādņu 60. punkta a) apakšpunktā paredzētajai pārskatāmības prasībai, kura konkrēti attiecas uz sabiedriskās apspriešanas rezultātu publicēšanu. Līdz ar to fakts, ka kāda dalībvalsts ir izpildījusi VTNP nostādņu 14. punkta prasības, obligāti nenozīmē to, ka tā ir arī izpildījusi pārskatāmības prasību šo nostādņu 60. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 54. punktā ir pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas, ciktāl runa ir par VTNP nostādņu 60. punkta interpretāciju.
Tomēr no Tiesas judikatūras izriet, ka Vispārējās tiesas pieļautās tiesību kļūdas nevar izraisīt pārsūdzētā sprieduma spēkā neesamību, ja sprieduma rezolutīvā daļa šķiet pamatota citu tiesisku apsvērumu dēļ (spriedums, 2017. gada 21. septembris, Easy Sanitary Solutions un EUIPO/Group Nivelles,
C‑361/15 P un C‑405/15 P
,
EU:C:2017:720
,
73.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā no strīdīgā lēmuma 122. punkta izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka Polijas Republikai nebija jāpierāda, ka tā atbilstoši VTNP nostādņu 14. punktam ir pienācīgi ņēmusi vērā vajadzības sabiedriskā pakalpojuma jomā, veicot sabiedrisko apspriešanu vai izmantojot citus piemērotus līdzekļus, jo
PP
uzticētās sabiedrisko pakalpojumu saistības atbilst no Pasta direktīvas izrietošajām prasībām universālo pasta pakalpojumu jomā. Komisija minētajā 122. apsvērumā arī konstatēja, ka ir tikusi rīkota sabiedriskā apspriešana par Pasta likumu, kā arī par šā likuma īstenošanas noteikumiem. Šajā ziņā angļu valodas vārdu “in any event” izmantošana pierāda, ka šis pēdējais Komisijas konstatējums šķiet veikts
ad abundantiam
.
Pārsūdzētā sprieduma 50. punktā, ko apelācijas sūdzību iesniedzējas savās apelācijas sūdzībās nav apstrīdējušas, Vispārējā tiesa apstiprināja minēto strīdīgā lēmuma 122. apsvērumā ietverto Komisijas vērtējumu tādējādi, ka, tā kā Polijas iestādes bija izpildījušas no Pasta direktīvas izrietošās prasības, tām vairs nebija jāizpilda VTNP nostādņu 14. punktā paredzētie pienākumi.
No tā izriet, ka kļūdas, kuras Vispārējā tiesa ir pieļāvusi un kuras ir konstatētas šā sprieduma 63. punktā attiecībā uz VTNP nostādņu 60. punkta prasību interpretāciju, it īpaši prasības par šo nostādņu 14. punktā minētās sabiedriskās apspriešanas rezultātu publicēšanu šā 60. punkta a) apakšpunkta izpratnē, nevar ietekmēt Vispārējās tiesas secinājumu, ka prasītāju celtās prasības ir noraidāmas.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka otrā pamata otrā daļa nevar tikt apmierināta un ka šis otrais pamats ir jānoraida kopumā.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo pamatu, kurš iedalāms četrās daļas, pirmkārt, tiek apgalvots, ka ir pārkāpts LESD 106. panta 2. punkts, jo Vispārējā tiesa kļūdaini esot nospriedusi, ka VTNP nostādņu 52. punkts ir ievērots, un, otrkārt, tiek apgalvots, ka ir pārkāpts Pasta direktīvas 7. panta 1. un 3.–5. punkts.
Runājot par šā pamata pirmo daļu, prasītājas apstrīd pārsūdzētā sprieduma 84.–86. punktu un būtībā apgalvo, ka kompensācijas fonds ir diskriminējošs, kā arī to, ka Polijas valdība nav pareizi transponējusi Pasta direktīvas 7. panta 3. un 4. punktu.
Vispārējās tiesas nostāja neesot konsekventa, jo tā esot uzskatījusi, ka kurjerpakalpojumi nav universālajiem pakalpojumiem līdzvērtīgi pakalpojumi, lai gan tā esot nospriedusi, ka no patērētāju viedokļa tie ir uzskatāmi par universālajā pakalpojumā ietilpstošu pakalpojumu.
Pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka, runājot par šo pakalpojumu sniegšanas kārtību, to izcenojumu un citām juridiskām prasībām, nav nekādas saskanības starp universālo pakalpojumu un universālajā pakalpojumā ietilpstošajiem pakalpojumiem. Abi šie pakalpojumu veidi esot fundamentāli atšķirīgi.
Konkrēti, vispirms – universālais pakalpojums esot jāsniedz vienveidīgi un saskaņā ar noteiktu pasta biroju sadalījumu, kā arī pamatojoties uz pasta sūtījumu piegādes īpašu līmeni. Savukārt uz universālajā pakalpojumā ietilpstošo pakalpojumu sniedzējiem neattiecoties neviens no šiem ierobežojumiem.
Turpinājumā – universālais pakalpojums esot jāsniedz par pieņemamām cenām, ko apstiprinājis valsts pasta regulators, bet universālā pakalpojuma sniedzēji var brīvi noteikt šo pakalpojuma cenas. Komisija esot izmantojusi vienotu procentu likmi attiecībā uz abiem pakalpojumu veidiem, lai gan
PP
finanšu rezultāti saistībā ar minēto pakalpojumu veidu sniegšanu esot ļoti atšķirīgi. Šie rezultāti pierādot, ka Vispārējās tiesas secinājumi par vienlīdzīgu attieksmi pret universālo pakalpojumu un universālajā pakalpojumā ietilpstošajiem pakalpojumiem to it kā līdzīgo iezīmju dēļ ir kļūdaini.
Visbeidzot – universālā pakalpojuma gadījumā esot nepieciešams, lai operators nodrošinātu, ka pastkastīte, kura ir paredzēta pasta sūtījumu savākšanai, tiktu iztukšota un pasta sūtījumi tiktu sadalīti vismaz reizi darba dienā un ne retāk kā piecas dienas nedēļā, izņemot brīvdienas, un tā, lai ļautu nosūtītājam iegūt paziņojumu par ierakstīta sūtījuma saņemšanu. Taču valsts normatīvajos aktos šāda prasība attiecībā uz universālajā pakalpojumā ietilpstošu pakalpojumu neesot paredzēta, proti, minētā prasība varot izrietēt no operatora līgumsaistībām, taču tā neesot šo pakalpojumu būtiska daļa.
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 85. punktā izdarītais Vispārējās tiesas apgalvojums ir neprecīzs un pretrunā matemātikas principiem, jo procentuālā daļa, ko
PP
maksā kompensācijas fondam, nekādā gadījumā nevar būt lielāka nekā citu pasta operatoru iemaksa.
Treškārt, runājot par pārsūdzētā sprieduma 86. punktu, tās atgādina, ka universālais pakalpojums tiek sniegts vispārējās interesēs kvazi‑monopola apstākļos, savukārt universālajā pakalpojuma ietilpstošie pakalpojumi esot daļa no liberalizēta tirgus segmenta, kurā pastāv intensīva konkurence.
Trešā pamata otrajā daļā tās apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Pasta direktīvas 7. panta 5. punktu, jo kompensācijas fonds esot nesamērīgs.
Pirmkārt, izskatot prasības, Vispārējā tiesa esot pilnībā ignorējusi jautājumu par atšķirību starp kapitāla vidējām svērtajām izmaksām (KVSI), kas izmantotas, lai aprēķinātu neto izmaksas, kuras noteiktas 10,82 % apmērā, un līdzvērtīgo pakalpojumu rentabilitātes likmi, uz kuru Komisija ir balstījusies, lai noteiktu, ka likme 2 % apmērā no ienākumiem ir samērīga. Tā kā minimālā kapitāla izmaksu likme attiecībā uz pasta pakalpojumu tirgu tika noteikta 10,82 % apmērā, esot acīmredzami pretrunīgi uzskatīt – kā to dara Komisija un pēc tam Vispārējā tiesa –, ka rentabilitātes likme 5,5 % apmērā attiecībā uz līdzvērtīgiem pakalpojumiem ļauj noteikt iemaksu likmi 2 % apmērā, jo šāda likme nav nedz faktors efektīvu konkurentu izslēgšanai no tirgus, nedz faktors, kas atturētu tos no ienākšanas tirgū.
Otrkārt, prasītājas uzskata, ka Vispārējās tiesas apsvērumus neapstiprina šajā lietā iesniegtie pierādījumi. Pirmām kārtām – pat pieņemot, ka Komisijas rīcībā nebija citu datu kā tie, kuri attiecas uz
PP
rentabilitāti –, tās izdarītie secinājumi jebkurā gadījumā ir nepareizi.
Otrām kārtām, Komisijai esot bijis jāparedz, ka 2013. gads bija pirmais pasta pakalpojumu liberalizācijas gads un, līdz ar to, ka konkurences pieaugums universālajā pakalpojumā ietilpstošo pakalpojumu tirgū norisināsies vienlaikus ar rentabilitātes samazināšanos.
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīd Vispārējās tiesas nostāju, saskaņā ar kuru šajās tiesvedībās nozīmīgs ir tikai 2013. gads, kas faktiski ir vienīgais gads, kurā apelācijas sūdzības iesniedzējas sasniedza Komisijas paredzēto rentabilitātes likmi, jo, pieņemot strīdīgo lēmumu, Komisija nevarēja zināt, vai neto izmaksas neradīsies arī 2015. gadā.
Visbeidzot, kompensācijas fonda izveides dēļ esot nepieciešams ieviest arī aizsardzības mehānismu pret pārmērīgām priekšrocībām. Proti, kompensācijas fondam būtu jāņem vērā arī peļņa, kuru noteiktais operators ir guvis vēlākajos gados – it īpaši, ja pakalpojumu sniedzējs nav noteikts konkursā –, kā arī tirgus īpašā situācija tā liberalizācijas sākumposmā.
Ar trešā pamata trešo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Pasta direktīvas 7. panta 5. punktu, neatzīstot kompensācijas fonda izveides procesa pārskatāmības trūkumu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa esot kļūdaini atsaukusies uz 2014. gada 12. decembra spriedumu Crown Equipment (Suzhou) un Crown Gabelstapler/Padome (
T‑643/11
,
EU:T:2014:1076
).
Tās atgādina, ka Vispārējā tiesā tās tika apgalvojušas, ka fonda galīgais veidols un maksimālā līdzdalība finansējumā (2 % no ieņēmumiem) nebija apspriešanas procedūras priekšmets un ka ieinteresētajām personām nebija iespējams formulēt savus apsvērumus. Tādējādi šajā lietā nozīmīga esot judikatūra, kura izriet no 2009. gada 1. oktobra sprieduma Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Padome (
C‑141/08 P
,
EU:C:2009:598
), jo nevarot izslēgt, ka valdība būtu varējusi grozīt savu nostāju, ja ieinteresētās personas būtu varējušas paust savu viedokli attiecībā uz līdzdalības finansējumā maksimālās likmes dubultošanu.
Runājot par trešā pamata ceturto daļu, prasītājas apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 153.–156. punktā ir pārkāpusi Pasta direktīvas 7. panta 3. punktu, jo tā esot nepareizi izpratusi nosacījumu, kas attiecas uz negodīgu finanšu slogu.
Vispirms prasītājas uzskata, ka – pretēji 2010. gada 6. oktobra spriedumam Komisija/Beļģija (
C‑222/08
,
EU:C:2010:583
), kā arī 2010. gada 6. oktobra spriedumam Base u.c. (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
) – valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka tad, ja neto izmaksas rada zaudējumus, šo zaudējumu apmērs automātiski ir uzskatāms par negodīgu slogu
PP
. Šī prezumpcija nozīmējot, ka nedz zaudējumu apmērs, nedz
PP
iezīmes, piemēram, tā aprīkojuma kvalitāte, tā ekonomiskā un finansiālā situācija vai tā tirgus daļa nevar tikt izvērtētas attiecībā uz negodīga sloga nosacījumu.
Ņemot vērā lielo saskaņotību starp Savienības regulām, kuras attiecas uz universālā pakalpojuma finansēšanu telekomunikāciju un pasta pakalpojumu tirgū, Tiesas nostāja, kura ir pausta iepriekš minētajos spriedumos, esot jāņem vērā arī šajā lietā. Šajā ziņā metode, kura valsts tiesiskajā regulējumā ir izmantota, lai finansētu universālā pakalpojuma neto izmaksas, neesot saderīga ar Pasta direktīvā paredzēto finansējuma modeli.
Prasītāju nostāja attiecībā uz veidu, kādā tiek aprēķināts noteiktā operatora negodīgais slogs, tostarp esot apstiprināta Eiropas Regulatoru grupas pasta pakalpojumu nozarē 2012. gada ziņojumā “Net Cost Calculation and Evaluation of a Reference Scenario” (Neto izmaksu aprēķins un atsauces scenārija novērtējums), kā arī doktrīnā.
Turpinājumā tās apgalvo, ka ir pārkāpts Savienības tiesību vienveidīgas interpretācijas princips, jo Polijā valsts tiesas, kurās ir iesniegtas prasības par valsts regulatīvās iestādes lēmumiem attiecībā uz pasta tirgu, neņemot vērā Tiesai tiesvedības gaitā iesniegtos lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Visbeidzot, valsts tiesiskais regulējums esot nepietiekams, jo principā – kontroles procedūras ietvaros – lēmums pēc būtības neesot izvērtēts.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas savos replikas rakstos norāda, ka trešā pamata pirmajā, otrajā un ceturtajā daļā tās ir skaidri identificējušas pārsūdzētā sprieduma pamatojumu un arī iesniegušas argumentus, kas vērsti nevis uz faktu apšaubīšanu, bet gan uz Vispārējās tiesas kļūdaini veikto universālajā pakalpojumā ietilpstošo pakalpojumu juridisko kvalifikāciju, kā arī uz to, lai pierādītu, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini piemērojusi Savienības tiesības attiecībā uz Pasta direktīvas 7. panta 1. un 3.–5. punkta pārkāpumu.
Komisija uzskata, ka trešā pamata pirmā, otrā un ceturtā daļa nav pieņemama un ka jebkurā gadījumā šis pamats kopumā ir nepamatots. Polijas valdība uzskata, ka pamats ir nepieņemams kopumā un ka tas jebkurā gadījumā ir nepamatots.
Tiesas vērtējums
Runājot par trešā pamata pirmo daļu, prasītājas būtībā apstrīd pārsūdzētā sprieduma 84.–86. punktu un apgalvo, ka kompensācijas fonds ir diskriminējošs, kā arī to, ka Polijas valdība nav pareizi transponējusi Pasta direktīvas 7. panta 3. un 4. punktu.
Jānorāda, pirmkārt, ka prasītāju izvirzītie argumenti, kuri kopsavilkuma veidā ir izklāstīti šā sprieduma 70.–77. punktā un ar kuriem tiek pamatota šā pamata pirmā daļa, būtībā ir vērsti uz to, lai apšaubītu pārsūdzētā sprieduma 84. un 85. punktā atrodamo Vispārējās tiesas vērtējumu par faktiem saistībā ar universālā pasta pakalpojuma un līdzvērtīgu pasta pakalpojumu aizstājamību, kā arī sekām, kuras izriet no
PP
veicamo iemaksu apmēra aprēķina metodes.
Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgi Vispārējai tiesai ir kompetence konstatēt un izvērtēt attiecīgos faktus un novērtēt pierādījumus. Līdz ar to šo faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot gadījumus, kad tie tikuši sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas būtu pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā (spriedums, 2020. gada 13. februāris, Grieķija/Komisija (Pastāvīgās ganības),
C‑252/18 P
,
EU:C:2020:95
,
59.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka prasītājas neapgalvo, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi izvērtētos faktus vai pierādījumus.
Otrkārt, runājot par apgalvojumiem saistībā ar pārsūdzētā sprieduma 86. punktu, prasītājas pietiekami skaidri nenorāda tiesību kļūdu, kuru Vispārējā tiesa esot pieļāvusi pārsūdzētajā spriedumā – tas, ņemot vērā šā sprieduma 31. punktā citēto judikatūru, liedz Tiesai pārbaudīt Vispārējās tiesas izdarītā vērtējuma tiesiskumu.
No tā izriet, ka trešā pamata pirmā daļa ir nepieņemama kopumā un ir jānoraida.
Ar trešā pamata otro daļu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Pasta direktīvas 7. panta 5. punktu, jo kompensācijas fonds esot nesamērīgs. Taču – tāpat, kā tas ir saistībā ar to argumentācijas daļu, kura attiecas uz šā pamata pirmo daļu, – argumentācija šā pamata otrās daļas pamatošanai būtībā ir vērsta uz to, lai apšaubītu Vispārējās tiesas veikto vērtējumu par faktiem, ciktāl runa ir par kompensācijas fonda samērīgumu, no to pierādījumu viedokļa, kuri tai ir iesniegti, vienlaikus neapgalvojot, ka šajā ziņā ir notikusi jebkāda sagrozīšana.
Līdz ar to trešā pamata otrā daļa arī nav pieņemama un tāpēc ir jānoraida.
Ar trešā pamata trešo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Pasta direktīvas 7. panta 5. punktu, neatzīstot kompensācijas fonda izveides procesa pārskatāmības trūkumu.
Šajā ziņā – kā tas izriet no šā sprieduma 45.–52. punkta, kuros ir veikts otrā pamata pirmās daļas izvērtējums – ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 47. un 48. punktā secinot, ka prasītājas varēja lietderīgi paust savus apsvērumus un ka jauna apspriešana nebūtu sniegusi “nekādu būtisku pievienoto vērtību” VTNP nostādņu 14. punkta izpratnē salīdzinājumā ar 2010. gada septembra sabiedrisko apspriešanu.
Šajos apstākļos un nepastāvot vajadzībai, lai Tiesa izteiktos par trešā pamata trešās daļas pieņemamību, ir jākonstatē – tā kā šā pamata ietvaros prasītājas neapgalvo un nepierāda, ka Pasta direktīvas 7. panta 5. punktā paredzētais pienākums ievērot pārskatāmības principu, šajā gadījumā prasot, lai notiktu izvērstāka apspriešana ar ieinteresētajām pusēm nekā no VTNP nostādņu 14. punkta izrietošā, šā sprieduma 45.–51. punktā izklāstītie motīvi ir pietiekami, lai konstatētu, ka minētā daļa nav pamatota.
Ar trešā pamata ceturto daļu prasītājas apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 153.–156. punktā ir pārkāpusi Pasta direktīvas 7. panta 3. punktu, jo tā esot nepareizi izpratusi nosacījumu par negodīgu finanšu slogu.
Ir jāatzīst – tāpat, kā to dara Komisija un Polijas valdība –, ka, lai gan prasītājas atkārto un norāda pārsūdzētā sprieduma strīdīgos punktus, šī ceturtā daļa ir jānoraida kā nepieņemama.
Proti – ciktāl runa ir par argumentācijas daļu, kuru prasītājas ir izvirzījušas šā pamata ceturtās daļas ietvaros un kura kopsavilkuma veidā ir izklāstīta šā sprieduma 87.–89. un 91. punktā –, ir jānorāda, ka ar šo argumentāciju tās tikai vēršas pret strīdīgā lēmuma, kā arī Pasta likuma saturu, taču tās nekur detalizēti nenorāda uz Vispārējās tiesas veikto vērtējumu un nenorāda, kādā veidā tā būtu pieļāvusi tiesību kļūdu.
Tiesa jau ir nospriedusi, ka apelācijas sūdzības argumenti, kuros ir kritizēts nevis Vispārējās tiesas spriedums, kas ir taisīts prasības atcelt lēmumu rezultātā, bet gan lēmums, kura atcelšana tiek lūgta Vispārējai tiesai, ir acīmredzami nepieņemami (rīkojums, 2012. gada 27. septembris, Brighton Collectibles/ITSB un Felmar,
C‑624/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2012:598
,
35.
punkts).
Runājot par argumentu par Savienības tiesību vienveidīgu interpretāciju, kurš kopsavilkuma veidā ir izklāstīts šā sprieduma 90. punktā, pietiek vien konstatēt, ka prasītājas nav precīzi identificējušas tiesību kļūdu, kura esot pieļauta pārsūdzētajā spriedumā.
Katrā ziņā ir jāuzsver, ka trešā pamata ceturtā daļa arī nav pamatota.
Prasītājas būtībā apstrīd Polijas iestāžu izmantoto metodi, kuru esot apstiprinājusi Komisija un saskaņā ar kuru, tā kā universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas rada zaudējumus šo pakalpojumu sniedzējam, šo zaudējumu summa esot negodīgs finansiālais slogs šim pakalpojumu sniedzējam Pasta direktīvas 7. panta 3. punkta izpratnē. Konkrēti, prasītājas uzskata, ka “negodīga finanšu sloga” nosacījumam ir jāatbilst tam, ko ir izvirzījusi Tiesa it īpaši 2010. gada 6. oktobra spriedumā Komisija/Beļģija, (
C‑222/08
,
EU:C:2010:583
,
49.
un
50.
punkts) un 2010. gada 6. oktobra spriedumā Base u.c. (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
42.
un
43.
punkts), kuri attiecas uz salīdzināmu jomu, proti, elektronisko sakaru universālo pakalpojumu, un tas nozīmējot, ka ir jāanalizē konkrētā uzņēmuma specifiskā situācija, balstoties uz tādu apstākļu kopumu kā, piemēram, tā aprīkojuma kvalitāte, tā ekonomiskā un finansiālā situācija vai tā tirgus daļa.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 153. punktā būtībā konstatēja, ka atbilstoši Pasta direktīvas 7. panta 3. punktam Pasta likumā valsts kompetentajai iestādei ir prasīts noteikt, vai universālā pakalpojuma saistības veido negodīgu finansiālo slogu noteiktajam operatoram. Vispārējās tiesas ieskatā, šajā gadījumā tas tā ir, jo, ciktāl izriet no strīdīgā lēmuma 16. apsvēruma, šā novērtējuma veikšana saskaņā ar Pasta likumu, ar kuru tiek īstenota minētā Pasta direktīva, ir Polijas pasta regulatora ziņā.
Taču nupat minēto Vispārējās tiesas apgalvojumu, ciktāl runa ir par pasta regulatora pienākumu pārbaudīt, vai universālā pakalpojuma saistības ir uzskatāmas par negodīgu finansiālo slogu Pasta direktīvas 7. panta 3. punkta izpratnē, prasītājas nav apstrīdējušas.
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 156. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka ar strīdīgo pasākumu nav piešķirtas nekādas automātiskas tiesības uz kompensāciju par
PP
universālā pakalpojuma saistību neto izmaksām, jo, kā izriet no strīdīgā lēmuma 16., 84.–87. un 144. apsvēruma,
PP
piešķirtās tiesības uz kompensāciju rodas tikai tad, ja universālā pakalpojuma sniegšana rada uzskaites zaudējumus. Minētajā 156. punktā Vispārējā tiesa piebilst, ka šīs tiesības uz kompensāciju atbilst vismazākajām summām, ko veido vai nu uzskaites zaudējumi, kuri izriet no universālā pakalpojuma sniegšanas, vai universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas; tas nozīmē – kā Komisija ir norādījusi strīdīgā lēmuma 144. apsvērumā –, ka attiecīgais pasākums ir ierobežojošāks nekā VTNP nostādnes, jo tās potenciāli būtu ļāvušas pilnībā kompensēt universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas.
Pieņemot, ka judikatūra, kas izriet no 2010. gada 6. oktobra sprieduma Komisija/Beļģija (
C‑222/08
,
EU:C:2010:583
), kā arī 2010. gada 6. oktobra sprieduma Base u.c. (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
) ir piemērojama Pasta direktīvas interpretēšanā, pirmkārt, ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 156. punktā izdarītais konstatējums, ka tiesības uz kompensāciju ir pieejamas tikai tad, ja universālā pakalpojuma sniegšana rada uzskaites zaudējumus uzņēmumam, kuram šo pakalpojumu sniegšana ir uzticēta, ļauj uzskatīt, ka kritērijs, kuru Tiesa ir izmantojusi šajā judikatūrā, proti, ka attiecīgais slogs konkrētajam uzņēmumam “ir pārmērīgs attiecībā uz tā spēju to paciest”, ir izpildīts.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka no VTNP nostādņu 25. punkta, uz kuru ir atsauce strīdīgā lēmuma 144. apsvērumā un uz kuru Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 156. punktā, izriet, ka kompensācijas summu var aprēķināt arī ar “novērsto neto izmaksu” metodi, saskaņā ar kuru vajadzīgās neto izmaksas vai neto izmaksas, kas tiek prognozētas kā vajadzīgas, lai izpildītu sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumu, aprēķina kā starpību starp neto izmaksām pakalpojuma sniedzējam, kuram ir pienākums sniegt sabiedrisko pakalpojumu, un neto izmaksām vai ieņēmumiem tam pašam pakalpojuma sniedzējam, ja tam nav pienākuma sniegt sabiedrisko pakalpojumu. Tādējādi, ņemot vērā šā 25. punkta formulējumu, šāda aprēķina metode principā varētu radīt tādas sekas, ka tiek maksāta pārmērīga kompensācija par universālā pakalpojuma saistību izmaksām – pat ja sabiedrisko pakalpojumu saistību pildītājam nav finansiālu zaudējumu.
Taču prasītājas – kā Vispārējā tiesa to pamatoti norāda pārsūdzētā sprieduma 156. punktā – nav apstrīdējušas, ka šī tiesību uz kompensāciju aprēķina metode būtu mazāk ierobežojoša nekā metode, kuru Polijas Republika piemēro Pasta likuma ietvaros un kuru Komisija ir izvērtējusi strīdīgajā lēmumā.
Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka Kopienas nostādnes valsts atbalstam attiecībā uz kompensāciju par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu (
OV 2005, C 297, 4. lpp.
), kas bija piemērojamas faktiskajiem apstākļiem lietās, kurās tika taisīti 2010. gada 6. oktobra spriedums Komisija/Beļģija (
C‑222/08
,
EU:C:2010:583
), kā arī 2010. gada 6. oktobra spriedums Base u.c. (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
), uz ko atsaucas prasītājas, nav paredzēta šāda metode, kura saistīta ar “novērstajām neto izmaksām”, – tas apliecina, ka šī judikatūra jebkurā gadījumā nav izšķiroša, lai pārbaudītu Vispārējās vērtējuma pamatotību šo apelācijas sūdzību ietvaros.
No iepriekš minētā izriet, ka trešā pamata ceturtā daļa ir nepieņemama un katrā ziņā nepamatota, tādēļ tā ir jānoraida.
Līdz ar to, ciktāl neviena no trešā pamata daļām nav atzīta par pamatotu, šis trešais pamats ir jānoraida kopumā.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar ceturto pamatu, kurš attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 167. punktu, prasītājas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Pasta direktīvas 7. panta 1. punktu, jo tā ir akceptējusi universālā pakalpojuma finansēšanu, izmantojot vairākas ekskluzīvas un īpašas tiesības, kuras ir piešķirtas
PP
.
Tās uzsver, ka ekskluzīvas un īpašās tiesības, kuras nav Pasta direktīvas 8. pantā minētās tiesības un kuras
PP
ir vēl joprojām, ir skaidri minētas strīdīgā lēmuma 52.–56. punktā un ka to pastāvēšana nav strīdus jautājums. Līdz ar to, lai konstatētu šo pakalpojumu pastāvēšanu, nav nepieciešams izvirzīt argumentus, ar ko var pierādīt, ka tie neietilpst 8. pantā minēto tiesību kategorijā. Šajā ziņā būtu bijis pietiekami izvērtēt minēto pantu, taču Vispārējā tiesa to nav darījusi. Prasītājas piebilst, ka atsevišķām ekskluzīvām un īpašām tiesībām nav nekādas saiknes ar universālo pakalpojumu.
Replikas rakstos prasītājas apgalvo, ka tās esot pierādījušas, ka – pretēji Vispārējās tiesas atzītajam – no sūdzībām, ko tās ir iesniegušas Komisijai, izriet, ka
PP
piešķirtās ekskluzīvās tiesības nav pieļaujamas no nozaru tiesiskā regulējuma par universālo pakalpojumu viedokļa. Turklāt, piemērojot attiecīgo judikatūru, Vispārējā tiesa esot paudusi nostāju, ka ir bijis pamatoti izvērtēt universālā pakalpojuma nozares finansējuma noteikumus. Šajā ziņā prasītājas atgādina, ka jautājums par ekskluzīvajām tiesībām ir funkcionāli saistīts ar strīdīgo atbalstu, kas piešķirts
PP
.
Komisija un Polijas valdība uzskata, ka šis pamats ir nepieņemams un jebkurā gadījumā nepamatots.
Tiesas vērtējums
Pārsūdzētā sprieduma 167. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka prasītājas nav izvirzījušas nevienu argumentu, kas varētu pierādīt, ka uz
PP
piešķirtajām tiesībām, kuras norādītas strīdīgā lēmuma 51.–56. punktā, neattiecas Pasta direktīvas 8. pantā īpaši paredzētais izņēmums, un tādējādi – kas varētu pierādīt kļūdu, ko veido apgalvotā šīs direktīvas neievērošana.
Šajā ziņā ceturtajā pamatā prasītājas būtībā apgalvo, ka
PP
piešķirtās īpašās un ekskluzīvās tiesības bija minētas strīdīgajā lēmumā un ka to pastāvēšana nav strīdus jautājums, – tas nozīmējot, ka nebija vajadzīgs izvirzīt argumentus, kuri var pierādīt, ka tās neietilpst Pasta direktīvas 8. pantā minēto tiesību kategorijā.
Pirmām kārtām, ir jākonstatē, ka, šādi rīkojoties, prasītājas – nenorādīdamas ne uz kādu viņu argumentācijas sagrozīšanu Vispārējā tiesā – neapgalvo, ka būtu pārkāpti vispārējie tiesību principi vai procesuālie noteikumi, kuri ir piemērojami pierādīšanas pienākuma jautājumos.
Otrām kārtām, arguments, ka
PP
piešķirtās tiesības ir uzskatāmas par ekskluzīvām un īpašām tiesībām, uz kurām attiecas Pasta direktīvas 7. panta 1. punktā paredzētais izņēmums, un ka tāpēc uz tām neattiecas šīs direktīvas 8. pantā minētais izņēmums, nevar tikt atbalstīts.
Proti, saskaņā ar Pasta direktīvas 7. panta 1. punkta pirmo teikumu dalībvalstis nepiešķir vai nepatur spēkā ekskluzīvas vai īpašas tiesības pasta pakalpojumu noteikšanas un sniegšanas jomā. Šajā ziņā šīs direktīvas 8. pants ir uzskatāms par izņēmumu no minētās direktīvas 7. panta noteikumiem, ciktāl tajā ir paredzēts, ka pēdējie minētie neskar dalībvalstu tiesības saskaņā ar valsts tiesību aktiem organizēt pastkastīšu izvietošanu uz koplietošanas ceļiem, pastmarku izlaidi un ierakstīto sūtījumu pasta pakalpojumus, kuri tiek izmantoti tiesas vai administratīvajās procedūrās.
Tādējādi no saiknes starp Pasta direktīvas 7. panta 1. punktu un 8. pantu izriet, ka tādu ekskluzīvu vai īpašu tiesību esamība, uz kurām principā attiecas minētais 7. panta 1. punkts, obligāti nenozīmē, ka šādas tiesības nevar ietilpt dažādās pakalpojumu kategorijās, kas ir minētas šīs direktīvas 8. pantā un ko šis aizliegums neskar.
Līdz ar to ir jāsecina, ka ceturtais pamats ir pilnībā noraidāms.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, tā kā nav apmierināts neviens no apelācijas sūdzību pamatiem, tās ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā saskaņā ar minētā reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Tā kā
Inpost Paczkomaty
un
Inpost
spriedums ir nelabvēlīgs un tā kā Komisija, kā arī Polijas valdība ir prasījušas piespriest tām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tām ir jāpiespriež atlīdzināt šīs apelācijas tiesvedības izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzības noraidīt.

2)
Inpost Paczkomaty sp. z o.o
.
un
Inpost S.A
.
atlīdzina tiesāšanās izdevumus
.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.