CELEX: 62017CJ0076
Eelotsusetaotlus
Tollimaksuga samaväärne maks
ELTL artikkel 30
Riigisisene maksustamine
ELTL artikkel 110
Eksporditavatele naftasaadustele kohaldatav maks
Maksukoormuse tarbijale üle kandmata jätmine
Maksukohustuslase maksukoormus
Maksukohustuslase tasutud summade tagasi maksmine

Eelotsusetaotlus käsitleb ELTL artikli 30 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud kohtuasjas, mille pooled on ühelt poolt SC Petrotel-Lukoil SA (edaspidi „Lukoil“) ja Maria Magdalena Georgescu ning teiselt poolt Ministerul Economiei (Rumeenia majandusministeerium), Ministerul Energiei (Rumeenia energeetikaministeerium) ja Ministerul Finanţelor Publice (Rumeenia rahandusministeerium) ning mis käsitleb majandusministeeriumi keeldumist maksta tagasi Lukoili poolt naftasaaduste erifondi endise Compania Română de Petroli (Rumeenia naftaettevõtja, edaspidi „CRP“) võlgade katteks makstud summasid.
Õiguslik raamistik
Valitsuse 12. detsembri 2000. aasta erakorralise määrusega naftasaaduste erifondi moodustamise ja kasutamise kohta (L’Ordonanţa de urgenţă a Guvernului nr. 249/2000 privind constituirea şi utilizarea Fondului special pentru produse petroliere)
Monitorul Oficial al României
, I osa, nr 647, 12.12.2000), muudetud seadusega nr 142/2006, millega kiidetakse heaks Ordonanţei Guvernului nr°53/2005 finantsmeetmete kohta eelarve ja avaliku sektori raamatupidamise valdkonnas (Legea nr. 142/2006 pentru aprobarea Ordonanţei Guvernului nr. 53/2005 privind reglementarea unor măsuri financiare în domeniul bugetar şi al contabilităţii publice) (edaspidi „OUG nr. 249/2000“) loodi naftasaaduste erifond eesmärgiga tasuda kõik endise CRP kohustused.
OUG nr 249/2000 artikkel 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Luuakse naftasaaduste erifond, lisades naftasaaduste hinnale kodu- ja välismaisel turul, bensiinile ja diislikütusele, mis on omandatud tootjatelt või saadud töötlemisel, kindlaks määratud summa väljendatuna [Rumeenia leudes (RON)], mis vastab [0,01 Ameerika dollarile (USD) liitri kohta] müügile eelnenud kuu viimase päeva vahetuskursiga.“
OUG nr 249/2000 artiklis 2 on ette nähtud:
„Artikli 1 alusel moodustatud naftasaaduste erifondi haldab Ministerul Industriei şi Comerţului [(Rumeenia Tööstus- ja Kaubandusministeerium)] ja seda kasutatakse endise [CRP] kogu rahalise võlgnevuse tasumiseks.“
OUG nr 249/2000 artiklis 5 on sätestatud:
„Kohustus arvutada ja tasuda artikli 1 kohaldamisest tulenevad summad lasub Rumeenias asutatud juriidilisest isikutest tootjatel ja rafineerijatel sõltumata nende organisatsioonilisest vormist, nende kapitali laadist ja nende toodangu sihtkohast vastavuses asjaomase toote kasutuskategooria ja kasutajate liigiga.“
OUG nr 249/2000 artiklis 7 on ette nähtud:
„Käesoleva määruse artikli 1 osutatud naftasaaduste hinnas sisalduv kindlamääraline summa kujutab endast mahaarvatavat kulu.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Lukoil nõudis majandusministeeriumilt, et talle makstaks tagasi summad, mille ta tasus OUG nr 249/2000 alusel naftasaaduste ekspordi eest 1. jaanuarist 2007 kuni 31. märtsini 2010.
24. mai 2010. aasta kirjaga keeldus majandusminister Lukoili nõutud summade tagasimaksmisest.
Lukoil esitas seepeale hagi Curtea de Apel Bucureștile (Bukaresti apellatsioonikohus, Rumeenia). Äriühing väitis sisuliselt, et need summad ei kuulunud tasumisele alates Rumeenia Euroopa Liiduga ühinemisest 1. jaanuaril 2007, kuna nende tasumine oli vastuolus ELTL artikliga 30, sest need kujutasid endast liikmesriigi poolt kehtestatud piiri ületavatelt kaupadelt kogutavat fiskaalset maksu.
Curtea de Apel București (Bukaresti apellatsioonikohus) jättis 12. oktoobri 2011. aasta otsusega Lukoili hagi rahuldamata. See kohus leidis muu hulgas, et naftasaaduste hinnas sisalduv summa 0,01 USA dollarit liitri kohta oli arvutatud nii kaupadelt, mida tarniti nii Rumeenias kui ka väljapoole seda liikmesriiki, millest tuleneb, et kuna kõnealust maksu ei tulnud tasuda seetõttu, et kaup piiri ületas, ei kujutanud see endast mitte eksporditollimaksu ega samaväärse toimega maksu, vaid riigisisest maksu. Kohus lisas, et kui OUG nr 249/2000 alusel kehtestatud maks kujutab endast ELTL artikli 30 kohaselt keelatud maksu, on Lukoili nõue selle maksu tagasi maksmiseks põhjendamatu, võttes arvesse alusetu rikastumise keeldu, nagu seda kohaldas Euroopa Kohus 14. jaanuari 1997. aasta kohtuotsuses Comateb jt (
C‑192/95–C‑218/95
,
EU:C:1997:12
). Curtea de Apel București (Bukaresti apellatsioonikohus) arvates sisaldus kõnealune summa OUG nr 249/200 artikli 1 alusel väljapoole Rumeeniat tarnitud bensiini ja diislikütuse hinnas ning sel moel ei tasunud selle eest mitte naftasaadusi tarninud isik, vaid nende saaduste omandaja.
Lukoil kaebas selle otsuse edasi Înalta Curte de Casație și Justiție’sse (kassatsioonikohus, Rumeenia). See kohus tühistas nimetatud otsuse ja saatis selle tagasi Curtea de Apel București’le (Bukaresti apellatsioonikohus). 25. jaanuari 2016. aasta kohtuotsusega jättis viimati nimetatud kohus apellatsioonkaebuse rahuldamata.
Selles kohtuotsuses asus Curtea de Apel București (Bukaresti apellatsioonikohus) raamatupidamisekspertiisist lähtudes seisukohale, et kuigi Lukoil arvutas ja tasus kõnealusel juhul riigile maksu, ei lisanud ta kindlamääralist summat 0,01 USA dollarit liitri kohta 1. jaanuarist 2007 kuni 31. märtsini 2010 müüdud naftasaaduste müügihinnale, vaid kandis selle summa oma vahendite arvel. Vaatamata sellele sedastusele asus see kohus siiski seisukohale, et Lukoil ei tõendanud, et selle maksu tasumine põhjustas talle kahju. Lukoil olevat omal algatusel seadnud sisse maksete korra, mille eest vastustaja ei vastuta ja mis ei põhine OUG nr 249/2000 sätetel. Niisiis otsustas nimetatud kohus, et Lukoilil ei ole õigust nõutud tagasimaksmisele, kuna vaidlusalust maksu ei tasutud mitte sätete alusel, mis ei ole liidu õigusega vastuolus olevatena lõplikult õigusvastasteks tunnistatud, vaid Lukoili enda rakendatud korra alusel, mis ei olnud liikmesriigi õiguses ette nähtud.
Lukoil kaebas 25. jaanuari 2016. aasta otsuse edasi Înalta Curte de Casație și Justiție’sse (kassatsioonikohus, Rumeenia). See kohus märgib, et vaidlusalune maks on tollimaksuga samaväärne maks, kuna see on rahalist laadi, kehtestatud ühepoolselt liikmesriigi pädeva asutuse poolt ja seda kogutakse asjaolu tõttu, et kaubad ületavad piiri. Kohus märgib, et Lukoil nõudis tema enda vahendite arvel 1. jaanuarist 2007 kuni 31. märtsini 2010 tasutud maksu tagasi maksmist. Euroopa Kohus ei ole kunagi ELTL artikliga 30 seoses otsustanud küsimuse üle, kas juhul, kui maksukohustuslane tasub tegelikult tollimaksuga samaväärse toimega maksu, võib ta taotleda tasutud summade tagasimaksmist, kuigi selle maksu tasumise mehhanism liikmesriigi õiguses on kujundatud sellisena, et seda maksukoormust peaks kandma tarbija.
Neil asjaoludel otsustas Înalta Curte de Casație și Justiție (kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas ELTL artikliga 30 on vastuolus tõlgendus, mille kohaselt võib maksukohustuslane, kes tegelikult tasus samaväärse toimega maksu, nõuda selleks maksuks juba tasutud summade tagasimaksmist ka siis, kui maksu tasumise süsteem on liikmesriigi õigusnormidega välja töötatud nii, et maksukoormus kantakse üle Euroopa tarbijale?
2.
Kas samaväärse toimega maksuna sisse nõutud summade tagasimaksmine on juhul, kui maksukohustuslane need tegelikult tasus (kuid ei kandnud maksukoormust üle tarbijale), liidu õigusnormidega kooskõlas?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Nende kahe küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitust, kas liidu õigust, eriti ELTL artiklit 30 tuleb tõlgendada nii, et maksukohustuslane, kes tegelikult tasus selle artikliga vastuolus oleva samaväärse toimega maksu, peab saama tagasi selleks maksuks tasutud summad ja seda ka juhul, kui maksu tasumise mehhanism on liikmesriigi õiguses kujundatud selliselt, et selle maksu tasumise koormus kantakse üle tarbijale.
Sissejuhatavad kaalutlused
Asjaolu, et liikmesriigi kohus on eelotsuse küsimuses vormiliselt viidanud liidu õiguse teatavatele sätetele, ei takista Euroopa Kohut esitamast sellele kohtule kogu tõlgenduslikku teavet, mis võib viimasel aidata menetletavat kohtuasja lahendada, olenemata sellest, kas liikmesriigi kohus on neile aspektidele oma küsimustes viidanud või mitte. Sellisel juhul on Euroopa Kohtu ülesanne tuletada liikmesriigi kohtu esitatud aspektide kogumist ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendustest need liidu õiguse aspektid, mida on vaidluse eset silmas pidades vaja tõlgendada (vt eelkõige 27. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus, ČEZ,
C‑115/08
,
EU:C:2009:660
punkt 81, ja 29. septembri 2016. aasta kohtuotsus, Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
, punkt
).
Käesoleval juhul märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et OUGs nr 249/2000 ette nähtud maks on samaväärse toimega maks ELTL artikli 30 tähenduses. Eelotsusetaotlusest nähtub, et Lukoili esitatud tagasimaksmise taotluse vastuses väitis majandusministeerium, et see maks ei ole mitte tollimaks ega tollimaksuga samaväärne maks, vaid riigisisene maks ning asja sisuliselt lahendav kohus Curtea de Apel București (Bukaresti apellatsioonikohus) kinnitas põhikohtuasjas 12. oktoobril 2011 tehtud kohtuotsuses seda järeldust.
Rumeenia valitsus ja Euroopa Komisjon leidsid oma kirjalikes seisukohtades samuti, et OUGs nr 249/2000 ette nähtud maks kujutab endast riigimaksu ELTL artikli 110 tähenduses.
Neid vastuväiteid arvesse võttes tuleb seega enne eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele vastamist anda sellele kohtule kogu tõlgenduslik teave nimetatud maksu õigusliku kvalifikatsiooni kohta liidu õiguse seisukohalt.
Iga kas või tühine ühepoolselt kehtestatud tollimaksuga samaväärne rahaline kohustus, hoolimata selle nimetusest ja kohaldamise viisist, mis kehtib nii kodumaiste kui ka välismaiste toodete suhtes asjaolu tõttu, et neid toimetatakse üle piiri, kujutab endast samaväärse toimega maksu, kui see ei ole konkreetselt tollimaks. Seevastu rahalised kohustused, mis on osa riigimaksu üldisest süsteemist, mida kohaldatakse teatavatele kaubakategooriatele objektiivsete kriteeriumide alusel ning vastava kauba päritolule või sihtkohale vaatamata, kuuluvad ELTL artikli 110 kohaldamisalasse, mis keelab diskrimineerivad riigimaksud (vt selle kohta 15. juuni 2006. aasta kohtuotsus, Air Liquide Industries Belgium,
C‑393/04 ja C‑41/05
,
EU:C:2006:403
, punktid
,
ja
, ning 17. juuli 2008. aasta kohtuotsus, Essent Netwerk Noord jt,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
, punktid
ja
).
Maks, mida kohaldatakse samade kriteeriumide alusel nii kodumaiste kui ka imporditud kaupade suhtes, võib sellegipoolest olla asutamislepingu kohaselt keelatud, kui selle tulu eesmärk on toetada tegevust, mis soodustavad konkreetselt riigisisesel turul turustatavaid omamaiseid tooteid.
Sellisel juhul võib sellest tekkida eksporditud toodete diskrimineerimine, kuivõrd riigisisesel turul toodetel lasuvat maksukoormust neutraliseerivad soodustused, mida selle maksuga rahastamisest saadakse, samas kui eksporditud toodetele kehtestatud maks on netomaks (vt selle kohta 23. aprilli 2002. aasta kohtuotsus, Nygård,
C‑234/99
,
EU:C:2002:244
, punkt
, ja 8. juuni 2006. aasta kohtuotsus, Koornstra,
C‑517/04
,
EU:C:2006:375
, punkt
).
Kui soodustused, mis tulenevad tulust, mis saadakse riigisisese üldise maksusüsteemi osaks olevast maksust, mida kohaldatakse süstemaatiliselt riigisisesel turul turustatud omamaistele toodetele ja eksporditavatele toodetele, hüvitavad täielikult riigisisesel turul turustatud omamaise toote maksukoormuse, kujutab see maks endast tollimaksudega samaväärse toimega maksu, mis on ELTL artiklitega 28 ja 30 keelatud. Seevastu on sellise maksu puhul ELTL artiklis 110 ette nähtud diskrimineerimise keelu rikkumisega tegemist siis, kui riigisisesel turul turustatud omamaiste toodete soodustused, mida saadakse maksutulude kasutamisest, hüvitavad nende toodete maksukoormuse üksnes osaliselt. Sel juhul peab eksporditud omamaistelt toodetelt võetav maks, mis põhimõtteliselt on seaduslik, olema keelatud selles osas, millega see hüvitab nimetatud maksukoormuse, ja maksu tuleb vähendada proportsionaalselt (vt selle kohta 8. juuni 2006. aasta kohtuotsus, Koornstra,
C‑517/04
,
EU:C:2006:375
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Hüvitamise kriteeriumi otstarbekas ja nõuetekohane kohaldamine eeldab, et viiteperioodil kontrollitakse, kas riigisisesel turul turustatud toodetelt kõnealuse maksuna tervikuna võetav summa ja nendele toodetele erandkorras antavad soodustused on rahaliselt võrdväärsed. Seega peab eelotsusetaotluse esitanud kohus tagama, et riigisisesel turul ümbertöödeldud või turustatud omamaised tooted
de facto
ei saaks eksporditud omamaiste toodetega võrreldes vaidlustatud maksu saajaks oleva organi teenustest erandkorras või proportsionaalselt tunduvalt suuremat kasu, millega on võimalik täielikult või osaliselt hüvitada sellel maksul põhinev maksukoormus (vt selle kohta 8. juuni 2006. aasta kohtuotsus, Koornstra,
C‑517/04
,
EU:C:2006:375
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul selgub eelotsusetaotlusest, et OUGga nr 249/2000 asutati naftasaaduste erifond, mis loodi endise CRP võlgade katteks ja mida rahastati kõikide Rumeenias asutatud naftasaaduste (bensiin ja diislikütus) tootjate ja rafineerijate maksetest. Vastavalt OUG nr 249/2000 artiklile 1 pidid need maksukohustuslased lülitama oma nii riigisisesele turule kui ka Rumeeniast väljapoole tarnitavate toodete hinda kindlamääralise summa 0,01 USA dollari naftasaaduse iga müüdud liitri kohta. OUG nr 249/2000 artikli 5 kohaselt lasus kohustus arvutada ja tasuda sellest tulenevad summad Rumeenias asutatud juriidilisest isikust tootjatel ja rafineerijatel sõltumata nende toodete sihtkohast.
Kuigi OUG 249/2000 artikkel 1 kujutab endast ühepoolselt kehtestatud kaupadelt kogutavat rahalist kohustust, ei tulene see siiski esitatud tõendeid arvesse võttes piiri ületamisest. Seda maksu kohaldatakse ühtviisi, sama määraga ja samal tasandil nii Rumeenia turule kui ka teistesse liikmesriikidesse tarnitud toodetele. Artiklis 1 ette nähtud maksustatav teokoosseis koosneb naftasaaduste turustamisest, mis toimus Rumeenias või teises liikmesriigis. Seda maksu kohaldati sõltumata asjaolust, et naftasaadused ületasid Rumeenia piiri.
Selles olukorras võiks see maks endast kujutada liidu õigusega kooskõlas olevat riigisisest mittediskrimineerivat kohustust.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab siiski kontrollima, kas sellest maksust tulenevalt ei saa eeliseid omamaised riigisisesel turul turustatavad naftasaadused, mille kohta ei ole tema otsuses mingeid tõendeid. Pelk asjaolu, et OUG nr 249/2000 artiklis 1 ette nähtud maksu kasutatakse endise CRP võlgade tasumiseks, ei võimalda välistada võimalust, et sellest maksust saadava tuluga ergutatakse tegevusi, mis tulevad eranditult või osaliselt kasuks omamaistele toodetele toodete arvel, mida eksporditakse teistesse liikmesriikidesse peale Rumeenia.
Kui kontrollimisel selgub, et OUG nr 249/2000 artiklis 1 ette nähtud maksust saadava tulu puhul ei eelistata riigisisesel turul turustatud tooteid, võib see maks kujutada endast õiguspärast riigimaksu. Kui peaks ilmnema, et maksutulu on neile osaliselt kasuks või kompenseeritakse sellega kogu tasu, võib esimesel juhul olla tegemist ELTL artikliga 110 vastuolus oleva diskrimineeriva riigimaksuga, või teisel juhul ELTL artikliga 30 vastuolus oleva tollimaksuga samaväärse toimega maksuga. Järelikult peab eelotsusetaotluse esitanud kohus tegema vajaliku kontrolli, et teha kindlaks OUG nr 249/2000 artikliga 1 ette nähtud maksu laad ja selle kokkusobivus liidu õigusega.
Pärast neid täpsustusi tuleb juhul, kui tegemist on ELTL artikliga 30 vastuolus oleva samaväärse toimega maksuga, vastata küsimusele tagasimaksmise kohta, nagu see on ümber sõnastatud käesoleva kohtuotsuse punktis 16.
Õigus tagasimaksmisele
Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et õigus sellise maksu tagasimaksmisele on Euroopa Kohtu antud tõlgenduses liidu õigusnormidega isikutele antud õiguste tagajärg ja täiendus. Liikmesriik on seega põhimõtteliselt kohustatud liidu õigust rikkudes sisse nõutud maksu tagasi maksma liikmesriigi menetlusnormide kohaselt vastavalt võrdsuse ja tulemuslikkuse põhimõtetele (vt selle kohta 9. novembri 1983. aasta kohtuotsus, San Giorgio,
199/82
,
EU:C:1983:318
, punkt
; 14. jaanuari 1997. aasta kohtuotsus, Comateb jt,
C‑192/95–C‑218/95
,
EU:C:1997:12
, punkt
, ning 12. detsembri 2013. aasta kohtuotsus, Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation,
C‑362/12
,
EU:C:2013:834
, punkt
).
Samas võib erandina Euroopa Liidu õigusega kokkusobimatute maksude tagasimaksmise põhimõttest keelduda alusetult sisse nõutud maksude tagastamisest, kui see tooks kaasa asjaomase isiku alusetu rikastumise. Euroopa Liidu õiguskorraga selliselt tagatud õiguste kaitse ei kohusta seega tagasi maksma liidu õigust rikkudes sisse nõutud makse, lõivusid ja tasusid, kui on tuvastatud, et isik, kes on kohustatud neid maksma, on need tegelikult edasi kandnud teistele isikutele (9. novembri 1983. aasta kohtuotsus, San Giorgio,
199/82
,
EU:C:1983:318
, punkt
; 14. jaanuari 1997. aasta kohtuotsus, Comateb jt,
C‑192/95–C‑218/95
,
EU:C:1997:12
, punkt
, ning 6. septembri 2011. aasta kohtuotsus, Lady & Kid jt,
C‑398/09
,
EU:C:2011:540
, punkt
).
Neil asjaoludel ei ole alusetult sisse nõutud maksu tasunud mitte ettevõtja, vaid ostja, kellele maks on edasi kandunud. Seetõttu tähendaks ettevõtjale sellise maksusumma tagasimaksmine, mille ta on ostjalt juba saanud, talle kahekordse makse tegemist, mida võiks pidada „alusetuks rikastumiseks“, kusjuures sellega ei heastataks tagajärgi, mis õigusvastasel maksul oli ostjale (vt selle kohta 14. jaanuari 1997. aasta kohtuotsus, Comateb jt,
C‑192/95–C‑218/95
,
EU:C:1997:12
, punkt
, ning 6. septembri 2011. aasta kohtuotsus, Lady & Kid jt,
C‑398/09
,
EU:C:2011:540
, punkt
).
Kuna selline keeldumine toodete müügile kehtestatud maksu tagasimaksmisest on liidu õigusest tuleneva subjektiivse õiguse piiramine, tuleb seda samas tõlgendada täht-tähelt. Järelikult kujutab alusetult tasutud maksu vahetu edasikandmine ostjale ainsat erandit selliste maksude tagasimaksmise õigusest, mis on sisse nõutud liidu õigust rikkudes (6. septembri 2011. aasta kohtuotsus, Lady & Kid jt,
C‑398/09
,
EU:C:2011:540
, punkt
).
Käesoleval juhul on selge, et vastupidi OUG nr 249/2000 artiklis 1 ettenähtule ei kandnud Lukoil selles artiklis ette nähtud maksu tasumise koormust üle tarbijale. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib siinkohal, kas olukorras, kus selle maksu tasumise mehhanism on liikmesriigi õiguses kujundatud selliselt, et selle tasumise koormus kantakse üle tarbijale, võib Lukoilil siiski olla õigus nõuda enda makstud summade tagasimaksmist.
Siinkohal tuleb märkida, et kuna Lukoil tasus ise OUG nr 249/2000 artiklis 1 ette nähtud maksu, ei tähenda selle maksu tagasimaksmine selle äriühingu põhjendamatut rikastumist. Kuna selles olukorras ei ole käesoleval juhul tegemist Euroopa Kohtu poolt aktsepteeritud ainsa erandiga liidu õigusega vastuolus oleva maksu tagasimaksmise põhimõttest, on Lukoilil õigus tagasimaksmisele juhul, kui tema poolt tasutud maks on samaväärne tollimaksuga. Liikmesriigi õigusest tuleneva kohustuse kanda põhikohtuasjas käsitletava maksu tasumise koormus üle asjaomase toote lõpptarbijale võimalik järgimata jätmine ei oma selles asjas tähtsust. Õigust selle maksu tagasimaksmisele, mille alus on liidu õiguses, ei saa eirata liikmesriigi õigusest tuleneval põhjusel.
Lisaks tuleb täpsustada, et Lukoilil on samuti õigus tema poolt OUG nr 249/2000 artikli 1 alusel tasutud maksu küll ainult osalisele tagasimaksmisele juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastab lähtudes Euroopa Kohtu praktikast ja käesoleva kohtuotsuse punktides 21–25 esitatud kaalutlustest, et selles artiklis ette nähtud maks on ELTL artikliga 110 vastuolus olev diskrimineeriv riigimaks. Sel juhul seondub õigus tagasimaksmisele maksukoormuse erinevusega liidu turul turustatavate toodete ja riigisisesel turul turustatavate toodete vahel, kusjuures viimati nimetatud maksukoormuses võetakse nõuetekohaselt arvesse eeliseid, millest need tooted on kasu saanud.
Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et liidu õigust, eriti ELTL artikli 30 tuleb tõlgendada nii, et maksukohustuslane, kes tegelikult tasus selle artikliga vastuolus oleva samaväärse toimega maksu, peab saama tagasi selleks maksuks tasutud summad ka juhul, kui maksu tasumise mehhanism on liikmesriigi õiguses kujundatud selliselt, et selle maksu tasumise koormus kantakse üle tarbijale.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

Euroopa Liidu õigust, eriti ELTL artikli 30 tuleb tõlgendada nii, et maksukohustuslane, kes tegelikult tasus selle artikliga vastuolus oleva samaväärse toimega maksu, peab saama tagasi selleks maksuks tasutud summad ka juhul, kui maksu tasumise mehhanism on liikmesriigi õiguses kujundatud selliselt, et selle maksu tasumise koormus kantakse üle tarbijale.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: rumeenia.