CELEX: 62017CJ0060
Eelotsusetaotlus
Direktiiv 2001/23/EÜ
Artikli 1 lõige 1
Ettevõtja üleminek
Artikli 3 lõige 1
Töötajate õiguste säilitamine
Töölepingutes asemele astumine ühe kollektiivlepingu sätete alusel
Kollektiivleping, mis välistab ettevõtja üleandja ja omandaja solidaarse vastutuse enne ettevõtja üleminekut töölepingute alusel tekkinud kohustuste, sealhulgas töötasuga seotud kohustuste eest

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT 2001, L 82, lk 16
; ELT eriväljaanne 05/04, lk 98) artikli 1 lõiget 1 ja artikli 3 lõiget 1.
See taotlus esitati kohtuvaidluse raames, mille pooled on ühelt poolt Ángel Somoza Hermo ja Ilunión Seguridad SA ning teiselt poolt Esabe Vigilancia SA ja Fondo de Garantía Salarial (Fogasa) ning mille ese on A. Somoza Hermole veel maksmata 2010.–2012. aasta töötasu ja täiendavad sotsiaalhüvitised.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiviga 2001/23 kodifitseeriti nõukogu 14. veebruari 1977. aasta direktiiv 77/187/EMÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT 1977, L 61, lk 26
), mida on muudetud nõukogu 29. juuni 1998. aasta direktiiviga 98/50/EÜ (
EÜT 1998, L 201, lk 88
).
Direktiivi 2001/23 põhjendus 3 on sõnastatud järgmiselt:
„Tööandja vahetumise korral on vaja tagada töötajate kaitse, eriti nende õiguste kaitse.“
Direktiivi põhjenduses 8 on märgitud:
„Õiguskindluse ja läbipaistvusega seotud kaalutlused nõudsid ülemineku õigusliku määratluse selgitamist Euroopa Kohtu kohtupraktikat silmas pidades. Kõnealune selgitamine ei ole muutnud direktiivi 77/187/EMÜ reguleerimisala sellisena nagu Euroopa Kohus seda tõlgendab.“
Direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 punktid a ja b sätestavad:
„a)
Käesolevat direktiivi kohaldatakse ettevõtja, ettevõtte või selle osa ülemineku suhtes teisele tööandjale lepingu alusel toimuva ülemineku või ühinemise tulemusena;
b)
kui punktist a ja käesoleva artikli järgmistest sätetest ei tulene teisiti, on üleminek käesoleva direktiivi tähenduses oma identiteedi säilitava majandusüksuse üleminek, mis tähendab ressursside organiseeritud koondamist, mille eesmärk on majandustegevus põhi- või kõrvaltegevusena;“.
Direktiivi 2001/23 artiklis 3 on ette nähtud:
„1.   Võõrandaja töölepingust või töösuhtest tulenevad õigused ja kohustused, mis kehtivad ülemineku kuupäeval, lähevad sellise ülemineku tagajärjel üle omandajale.
Liikmesriigid võivad näha ette, et pärast ülemineku kuupäeva vastutavad võõrandaja ja omandaja solidaarselt kohustuste eest, mis tulenevad ülemineku kuupäeval kehtivast töölepingust või -suhtest enne ülemineku kuupäeva.
[…]
3.   Pärast üleminekut jätkab omandaja kollektiivlepingu tingimuste täitmist samadel tingimustel, mida kohaldati võõrandaja suhtes sellise lepingu alusel kuni kollektiivlepingu lõpetamise või selle kehtivuse lõppemiseni või teise kollektiivlepingu jõustumise või kohaldamiseni.
Liikmesriigid võivad kehtestada tingimuste täitmise jätkamisele tähtaja, mis peab olema vähemalt üks aasta.
a)
Kui liikmesriigid ei näe ette teisiti, ei kehti lõiked 1 ja 3 töötajate õiguste suhtes saada vanadus-, invaliidsus- või toitjakaotuspensioni täiendavate tööandja või tööandjatevaheliste pensionikavade alusel väljaspool liikmesriikide sotsiaalkindlustuskavasid.
b)
Isegi kui liikmesriigid ei näe punkti a kohaselt ette, et lõiked 1 ja 3 kehtivad selliste õiguste suhtes, võtavad liikmesriigid vajalikud meetmed, et kaitsta nende töötajate ja isikute huve, kes ülemineku hetkel ei tööta enam võõrandaja ettevõttes, seoses õigustega, mis kindlustavad neile punktis a viidatud täiendavate pensionikavade kohaselt vahetult või tulevikus tekkiva õiguse saada vanaduspensioni, sealhulgas toitjakaotuspensioni.“
Direktiivi artiklis 8 on sätestatud:
„Käesolev direktiiv ei piira liikmesriikide õigust kohaldada või vastu võtta õigusnorme, mis on töötajate jaoks soodsamad, või soodustada või lubada töötajate jaoks soodsamaid kollektiivlepinguid või tööturu osapoolte vahelisi kokkuleppeid.“
Hispaania õigus
Töötajate suhtes majandusüksuste üleminekul kohaldatavad eeskirjad on ette nähtud kuninga 24. märtsi 1995. aasta seadusandlikus dekreedis 1/1995, millega kiidetakse heaks töötajate üldseaduse konsolideeritud tekst (Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores;
BOE
nr 75, 29.3.1995, lk 9654) redaktsioonis, mis tuleneb 9. juuli 2001. aasta seadusest 12/2001 (
BOE
nr 164, 10.7.2001, lk 24890) (edaspidi „töötajate üldseadus“).
Töötajate üldseaduse artiklis 44 on sätestatud:
„1.   Ettevõtja, selle käitise või iseseisva tootmisüksuse üleminek ei lõpeta iseenesest töösuhet; uuele tööandjale lähevad üle eelneva tööandja töölepingust tulenevad ning sotsiaalkindlustusega seonduvad õigused ja kohustused, sealhulgas pensioni puudutavad kohustused kohaldatavates erinormides sätestatud tingimustel ning üldjuhul kõik üleandja võetud täiendavat sotsiaalkindlustust puudutavad kohustused.
2.   Käesoleva sätte tähenduses on ettevõtja üleminek oma identiteedi säilitava majandusüksuse üleminek, mis tähendab ressursside organiseeritud koondamist, mille eesmärk on majandustegevus põhi- või kõrvaltegevusena.
3.   Kui sotsiaalkindlustuse õigusaktidest ei tulene teisiti, vastutavad
inter vivos
sõlmitud tehingutega üleminekute puhul enne üleminekut tekkinud töölepingust tulenevate ja täitmata kohustuste eest üleandja ja omandaja kolm aastat solidaarselt.“
Riikliku turvaettevõtjate kollektiivlepingu (Convenio colectivo estatal de las empresas de seguridad,
BOE
nr 99, 25.4.2013, lk 31668; edaspidi „turvaettevõtjate kollektiivleping“) artikkel 14 näeb ette:
„Võttes arvesse tegevuse eriomadusi ja -asjaolusid, mis nõuavad töötajate töökohtadevahelist liikuvust, on käesoleva sätte eesmärk tagada selle sektori töötajate töö – ent mitte töökoha – stabiilsus alljärgnevate rakenduseeskirjade alusel, mida kohaldatakse valveteenuste, turvasüsteemide, isikukaitse, isikliku valve maapiirkonnas teenuste suhtes.
A)
Rakenduseeskirjad.
Kui ettevõtja lõpetab avalik- või eraõigusliku kliendiga sõlmitud lepingu alusel teenuste osutamise teenuslepingu mis tahes põhjusel ülesütlemise tõttu, on uus lepingut täitev ettevõtja igal juhul kohustatud astuma tema asemele nende töötajate lepingutes, kes olid määratud asjaomast lepingut asjaomases kohas täitma, olenemata viimastega sõlmitud lepingu liigist ja/või palgaastmest, kui on tõendatud üleläinud teenust osutama määratud töötajate ülevõtmise kuupäevale vahetult eelnev vähemalt seitsmekuuline tegelik tööstaaž, mille hulka arvatakse üleläinud teenust osutama määratud töötaja korrakohased puudumised, mida on reguleeritud käesoleva kollektiivlepingu artiklites 45, 46 ja 50, ajutine töövõimetus ja distsiplinaarkorras mis tahes põhjusel töölt kõrvaldamine, välja arvatud sõnaselgelt palgata puhkus, mida reguleerib artikkel 48; eelnev ei kehti konkreetse ülesande täitmiseks või teenuse osutamiseks töölevõetud töötajate kohta.
[…]
B)
Teenuse osutamise lõpetanud ja uue teenust osutava ettevõtja kohustused.
B.1.
Ettevõtja, mis ei ole enam lepingupool: ettevõtja, mis lõpetab teenuse osutamise:
[…]
3.   Peab ainsa ainuvastutava isikuna:
a)
maksma töötasu ja selle pealt arvestatud kindlustusmaksed kuni lepingu täitmise lõpetamiseni, ja
b)
maksma kõik tasud, sealhulgas puhkusetasud, kuna asemele astumisega on uus teenust osutav ettevõtja kohustatud ainult säilitama asjaomaste töötajate töö.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
A. Somoza Hermo töötas turvatöötajana ettevõtja Esabe Vigilancia juures, kes osutas Consellería de Cultura de la Xunta de Galicia (Galicia autonoomse piirkonna kultuuriministeerium, Hispaania) haldusalasse kuuluva Museo de las Peregrinaciones de Santiago de Compostela (Santiago de Compostela palverännakute muuseum, Hispaania) valveteenust.
16. oktoobril 2012 sõlmiti nimetatud valveteenuse leping äriühinguga Vigilancia Integrada SA (edaspidi „VINSA“), kellest sai Ilunión Seguridad ja kes võttis sellest kuupäevast alates üle enne seda teenust osutanud ettevõtja töötajate, sealhulgas A. Somoza Hermo töölepingutest tulenevad kohustused.
VINSA teatas sellega seoses A. Somoza Hermole, et vastavalt turvaettevõtjate kollektiivlepingule peab Esabe Vigilancia tasuma talle veel maksmata 2010.–2012. aasta töötasu ja viimase poolt antud täiendavad sotsiaalhüvitised.
Kuivõrd need kaks ettevõtjat keeldusid maksmast A. Somoza Hermole nõutud summasid, esitas ta kaebuse Juzgado de lo Social n
o
3 de Santiago de Compostelale (Santiago de Compostela töökohus nr 3, Hispaania), nõudes nende summade väljamõistmist.
See kohus rahuldas osaliselt tema nõude ning mõistis Esabe Vigilancialt ja VINSA‑lt solidaarselt välja võla osas, milles ta ei pidanud vastavat nõuet aegunuks töötajate üldseaduse artikli 44 lõike 1 alusel.
VINSA esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Tribunal Superior de Justicia de Galiciale (Galicia autonoomse piirkonna kõrgeim kohus, Hispaania), väites, et kohaldamisele ei kuulu mitte töötajate üldseaduse artikkel 44, vaid turvaettevõtjate kollektiivlepingu artikkel 14, mis kohustab uut teenust osutavat ettevõtjat võtma üle üleandjast ettevõtja töölepingutest tulenevad õigused ja kohustused. Ta väidab, et sellise asemele astumise tulemusel on ta kohustatud üle võtma üksnes need töölepingutest tulenevad kohustused, mis on tekkinud alates teenuslepingu sõlmimise kuupäevast, ning on vabastatud enne kõnealust kuupäeva tekkinud kohustustest.
Ka A. Somoza Hermo esitas esimese astme kohtu otsuse peale apellatsioonkaebuse Tribunal Superior de Justicia de Galiciale (Galicia autonoomse piirkonna kõrgeim kohus) seoses maksmata töötasu nõuetega, mida ei rahuldatud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) on ühes 7. aprilli 2016. aasta otsuses sedastanud, et turvaettevõtjate kollektiivlepingu artikliga 14 reguleeritakse ühte ja sama eraturvateenust osutava kahe ettevõtja üksteisele järgnemise olukorda. Sellest järgnemisest tuleneb omandaja kohustus võtta üle eelmise ettevõtja töötajad.
Selle kohtuotsuse kohaselt ei toimu lepingupoolte järgnemise korral asemele astumine töötajate üldseaduse artikli 44 alusel, kui ei ole toimunud vara või – sektorites, kus tegevus põhineb peamiselt tööjõul – personali üleminekut. Järelikult toimub sellistel juhtudel asemele astumine kohaldatava kollektiivlepingu alusel. Seepärast ei vasta eelmise ettevõtja töötajate ülevõtmine personali ülevõtmise juhule, mille puhul uus lepingut täitev äriühing võtab vabatahtlikult üle enamiku töötajatest, kes osutasid asjaomaseid teenuseid. Vastupidi, nendel juhtudel on personali üleminek kohaldatava kollektiivlepingu sätete täitmise tulemus. Nimelt oleks uus lepingut täitev ettevõtja võinud määrata asjaomaseid teenuseid osutama omaenda töötajad, ent ta on sellegipoolest kõnealuse kollektiivlepingu kohaselt kohustatud üle võtma töötajad, kelle eelmine lepingut täitev ettevõtja oli määranud neid teenuseid osutama.
Tribunal Supremo (Hispaania kõrgeim kohus) leidis, et see järeldus ei ole vastuolus Euroopa Kohtu 24. jaanuari 2002. aasta kohtuotsusest Temco (
C‑51/00
,
EU:C:2002:48
) tuleneva kohtupraktikaga, sest turvaettevõtjate kollektiivlepinguga ette nähtud asemele astumine ei tulene direktiivi 2001/23 või töötajate üldseaduse artikli 44 kohaldamisalasse kuuluvast olukorrast. Nimelt on töötajate üldseaduse artikli 44 ja turvaettevõtjate kollektiivlepingu artikli 14 vahel täiendav või konfliktivaba kooseksisteerimise seos, sest teistsugust reaalsust reguleeriva kollektiivlepingu regulatsioon toob kaasa parenduse, kohaldades ühte üldseadusega selle enda kohaldamisalas ette nähtud tagajärge.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib seega sisuliselt teada saada, kas direktiivi 2001/23 kohaldamisalasse kuulub peamiselt tööjõul põhineva tegevuse raames teenuslepingu ülemineku korral ühe ettevõtja teise asemele astumine kollektiivlepingu alusel, mis näeb ette, et omandajast ettevõtja on kohustatud üle võtma eelnevalt teenust osutanud ettevõtja personali. Kui see on nii, siis soovib ta teada saada, kas selle direktiivi artikli 3 lõikega 1 on kooskõlas kohaldatava kollektiivlepingu säte, mis näeb ette, et üleandja ja omandaja solidaarvastutus on välistatud seoses selliste lepinguliste kohustuste täitmisega, mis on tekkinud töölepingute alusel enne asjaomase teenuse üleminekut.
Neil asjaoludel otsustas Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Galicia autonoomse piirkonna kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 2001/23] artikli 1 lõige 1 on kohaldatav juhul, kui ettevõtja lõpetab seoses peamiselt tööjõul põhineva tegevusega (rajatiste valve) kliendile teenuste osutamise teenuslepingu ülesütlemise tõttu ja uus teenust osutav ettevõtja võtab üle olulise osa seda teenust osutama määratud personalist, kui niisugune töölepingutes asemele astumine toimub [turvaettevõtjate] kollektiivlepingu alusel?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas juhul, kui direktiivi 2001/23 ülevõtmiseks vastu võetud liikmesriigi õigusnormides on kooskõlas direktiivi artikli 3 lõikega 1 sätestatud, et pärast ülemineku kuupäeva vastutavad üleandja ja omandaja solidaarselt kohustuste, sealhulgas töötasu maksmise kohustuste eest, mis on tekkinud enne ülemineku kuupäeva töölepingute alusel, on direktiivi nimetatud artikli 3 lõikega 1 kooskõlas tõlgendus, mille kohaselt sellist solidaarset vastutust ei ole, kui uus teenust osutav ettevõtja võtab tööjõu olulises osas üle, sest ta on selleks kohustatud [turvaettevõtjate] kollektiivlepingu sätete kohaselt, ja nimetatud kollektiivlepingu kohaselt on välistatud solidaarne vastutus enne üleminekut tekkinud kohustuste eest?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma esimese küsimusega sisuliselt teada saada, kas direktiivi 2001/23 artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see direktiiv on kohaldatav olukorra suhtes, kus klient on üles ütelnud ühe ettevõtjaga sõlmitud rajatiste valveteenuste lepingu ja sõlminud selle sama teenuse saamiseks uue lepingu ühe teise ettevõtjaga, kes võtab kollektiivlepingu alusel üle nii arvult kui ka oskustelt olulise osa töötajatest, kelle esimesena nimetatud ettevõtja oli määranud kõnealust teenust osutama, kui asjaomane tegevus põhineb peamiselt tööjõul.
Direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 punkti a kohaselt kohaldatakse seda direktiivi ettevõtja, ettevõtte või selle osa ülemineku suhtes teisele tööandjale lepingu alusel toimuva ülemineku või ühinemise tulemusena.
Selles osas tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et selle sätte ulatuse hindamisel ei saa lähtuda üksnes grammatilisest tõlgendusest. Kuna nii selle direktiivi erinevate keeleversioonide kui ka lepingu alusel toimuva ülemineku mõistet käsitlevate riigisiseste õigusaktide vahel esineb erinevusi, tõlgendas Euroopa Kohus seda mõistet piisavalt paindlikult, et see vastaks direktiivi põhjendusest 3 nähtuvale eesmärgile kaitsta töötajaid tööandja vahetumise korral (20. jaanuari 2011. aasta kohtuotsus CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika järgi kohaldatakse nimelt direktiivi 2001/23 alati, kui lepinguliste suhete kontekstis muutub ettevõtja tegevuse eest vastutav füüsiline või juriidiline isik, kes on ettevõtja töötajatele tööandjaks. Seega ei ole direktiivi 2001/23 kohaldamiseks vaja, et üleandja ja omandaja vahel oleks otsene lepinguline suhe, kuna üleminek võib toimuda kolmanda isiku vahendusel (19. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest tuleneb, et asjaolu, et puudub lepinguline seos kahe ettevõtja vahel, kellele usaldati järjestikku ülesanne asjaomaseid rajatisi valvata, ei mõjuta kuidagi seda, kas direktiiv 2001/23 on kohaldatav või mitte sellise olukorra suhtes, nagu on kõne all põhikohtuasjas (vt selle kohta 19. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, punkt
).
Samuti on oluline meenutada, et vastavalt direktiivi 2001/23 artikli 1 lõike 1 punktile b peab selleks, et direktiiv oleks kohaldatav, toimuma „oma identiteedi säilitava majandusüksuse üleminek, mis tähendab ressursside organiseeritud koondamist, mille eesmärk on majandustegevus põhi- või kõrvaltegevusena“.
Et teha kindlaks, kas see tingimus on tegelikult täidetud, tuleb arvesse võtta kõiki kõnealust tehingut iseloomustavaid faktilisi asjaolusid, sealhulgas eelkõige järgmist: ettevõtja või ettevõtte tüüp; see, kas on üle läinud või mitte selline materiaalne vara nagu ehitised ja vallasvara; immateriaalse vara väärtus ülemineku ajal; kas uus tööandja võttis üle olulise osa töötajaid või mitte; kas toimus klientide üleminek või mitte; samuti enne ja pärast üleminekut teostatud tegevuse sarnasuse aste ning see, kui pikalt tegevus peatati (kui see peatati). Neid asjaolusid tuleb hinnata juhtumi kõigi asjaolude hindamise kontekstis ja seega ei saa neid käsitleda eraldiseisvalt (19. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Eelkõige asus Euroopa Kohus seisukohale, et liikmesriigi kohus peab asjaomast tehingut iseloomustavate faktiliste asjaolude hindamisel võtma eeskätt arvesse asjaomase ettevõtja või ettevõtte tüüpi (26. novembri 2015. aasta kohtuotsus Aira Pascual ja Algeposa Terminales Ferroviarios,
C‑509/14
,
EU:C:2015:781
, punkt
, ja 19. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, punkt
).
Järelikult varieerub igale direktiivi 2001/23 tähenduses ülemineku kriteeriumile omistatav tähtsus tingimata sõltuvalt teostatud tegevusest või ka ettevõtjas või ettevõttes või asjaomase ettevõtte osas kasutatud tootmis- või käitamismeetoditest (19. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on juba märkinud, et majandusüksus võib teatud sektorites toimida märkimisväärse materiaalse või immateriaalse varata, nii et sellise üksuse identiteedi säilimine tema suhtes tehtud tehingu järel ei saa seega sõltuda sellise vara üleminekust (20. jaanuari 2011. aasta kohtuotsus CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on nii otsustanud, et kuna teatavates sektorites, kus tegevus põhineb peamiselt tööjõul, võib ühisest tegevusest tulenevalt kestvalt seotud töötajate rühm moodustada majandusüksuse, võib selline üksus säilitada oma identiteedi ülemineku järel, kui uus tööandja ei piirdu kõnealuse tegevuse jätkamisega, vaid võtab ka üle nii arvult kui ka oskustelt olulise osa töötajatest, kelle tema eelkäija oli määranud konkreetselt seda ülesannet täitma. Sellisel juhul omandab uus tööandja nimelt vara organiseeritud kogumi, mis võimaldab tal üleandjast ettevõtja kogu või osa tegevust stabiilselt jätkata (20. jaanuari 2011. aasta kohtuotsus CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega võib sellist muuseumi valvetegevust, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis ei vaja spetsiifilise materiaalse vara kasutamist, käsitada peamiselt tööjõul põhineva tegevusena ja seega võib ühisest valvetegevusest tulenevalt kestvalt seotud töötajate rühm muude tootmisfaktorite puudumisel kujutada endast majandusüksust. Siiski on lisaks veel vaja, et viimase identiteet säiliks asjaomase tehingu järel (vt analoogia alusel 20. jaanuari 2011. aasta kohtuotsus CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, punkt
).
Sellega seoses nähtub eelotsusetaotlusest, et VINSA võttis varem Esabe Vigilanciale usaldatud Santiago de Compostela palverännakute muuseumi valveteenuse teostamiseks üle töötajad, kelle Esabe Vigilancia oli varem määranud seda tegevust teostama.
Sellest tuleneb, et sellise majandusüksuse identiteet, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis põhineb peamiselt tööjõul, võib säilida juhul, kui eeldatav omandaja võttis üle olulise osa selle üksuse töötajatest.
Lisaks tuleb märkida, et kuigi Hispaania valitsus väidab oma kirjalikes seisukohtades, et VINSA oli kohustatud Esabe Vigilancia töötajad üle võtma kollektiivlepingu alusel, ei mõjuta see asjaolu igal juhul kuidagi tõsiasja, et üle läks majandusüksus. Peale selle tuleb rõhutada, et turvaettevõtjate kollektiivlepinguga taotletav eesmärk on sama mis direktiivi 2001/23 oma ning selles kollektiivlepingus on osa töötajate üleminekuga seoses sõnaselgelt silmas peetud sellist teenuslepingu uue teenusosutajaga sõlmimist, nagu on kõne all põhikohtuasjas (vt selle kohta 24. jaanuari 2002. aasta kohtuotsus Temco,
C‑51/00
,
EU:C:2002:48
, punkt
).
Järelikult tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2001/23 artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see direktiiv on kohaldatav sellise olukorra suhtes, kus tellija on üles ütelnud ühe ettevõtjaga sõlmitud rajatiste valveteenuste lepingu ja sõlminud selle sama teenuse saamiseks uue lepingu ühe teise ettevõtjaga, kes võtab kollektiivlepingu alusel üle nii arvult kui ka oskustelt olulise osa töötajatest, kelle esimesena nimetatud ettevõtja oli määranud kõnealust teenust osutama, kui tehinguga kaasneb majandusüksuse üleminek nende kahe ettevõtja vahel.
Teine küsimus
Oma teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada saada, kas direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 1 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui kollektiivlepingu alusel on välistatud asjaomase majandusüksuse üleandja ja omandaja solidaarne vastutus kohustuste, sealhulgas töötasu maksmise kohustuste eest, mis on tekkinud enne kõnealuse üksuse üleminekut töölepingute alusel.
Direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 1 esimene lõik näeb ette põhimõtte, et üleandja töölepingust või töösuhtest tulenevad õigused ja kohustused, mis kehtivad ülemineku kuupäeval, lähevad üle omandajale. Selle artikli 3 lõike 1 teine lõik sätestab, et liikmesriigid võivad näha ette, et pärast ülemineku kuupäeva vastutavad üleandja ja omandaja solidaarselt kohustuste eest, mis tulenevad ülemineku kuupäeval kehtivast töölepingust või -suhtest enne ülemineku kuupäeva.
Sellega seoses nähtub eelotsusetaotlusest, et töötajate üldseaduse artikli 44 lõige 3 näeb ette, et
inter vivos
sõlmitud tehingutega üleminekute puhul vastutavad enne üleminekut tekkinud töölepingust tulenevate ja täitmata kohustuste eest üleandja ja omandaja kolm aastat solidaarselt. Turvaettevõtjate kollektiivleping sellist solidaarset vastutust ette ei näe.
Hispaania valitsus väitis oma kirjalikes seisukohtades, et teine küsimus ei kuulu Euroopa Kohtu pädevusse. Ta leiab nimelt, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnastusest tingituna ei pea Euroopa Kohus mitte tõlgendama direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 1 teist lõiku, vaid otsustama teatavate riigisiseste sätete vahelise kooskõla üle. Euroopa Kohus ei ole aga tema väitel pädev tegema otsust selliste sätete kooskõla kohta.
Sellega seoses tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt piirdub Euroopa Kohtu pädevus vaid liidu õiguse sätete analüüsiga. Liikmesriigi kohtu ülesanne on hinnata riigisiseste sätete ulatust ja seda, kuidas neid tuleb kohaldada (23. mai 2011. aasta kohtumäärus Rossius ja Collard,
C‑267/10 ja C‑268/10
, ei avaldata,
EU:C:2011:332
, punkt
).
Käesoleval juhul tuleb kõnealuse küsimuse sõnastust arvestades asuda seisukohale, et see käsitleb tegelikult ühe kollektiivlepingu sätte kooskõla riigisisese õigusnormiga. Selline analüüs, mis eeldab riigisisese normihierarhiaga seonduvate küsimuste käsitlemist, ei kuulu Euroopa Kohtu pädevusse.
Sellest tuleneb, et Euroopa Kohus ei ole pädev vastama Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Galicia autonoomse piirkonna kõrgeim kohus) teisele eelotsuse küsimusele.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kümnes koda) otsustab:

1.
Nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see direktiiv on kohaldatav sellise olukorra suhtes, kus tellija on üles ütelnud ühe ettevõtjaga sõlmitud rajatiste valveteenuste lepingu ja sõlminud selle sama teenuse saamiseks uue lepingu ühe teise ettevõtjaga, kes võtab kollektiivlepingu alusel üle nii arvult kui ka oskustelt olulise osa töötajatest, kelle esimesena nimetatud ettevõtja oli määranud kõnealust teenust osutama, kui tehinguga kaasneb majandusüksuse üleminek nende kahe ettevõtja vahel.

2.
Euroopa Kohus ei ole pädev vastama Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Galicia autonoomse piirkonna kõrgeim kohus, Hispaania) 30. detsembri 2016. aasta otsusega esitatud teisele eelotsuse küsimusele.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.