CELEX: 62021CJ0377
Præjudiciel forelæggelse
socialpolitik
direktiv 97/81/EF
rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde
§ 4
princippet om forbud mod forskelsbehandling
princippet om pro rata temporis
hensyntagen ved beregningen af lønnen for en fuldtidsansat brandmand til den anciennitet, som den pågældende brandmand har opnået som frivillig brandmand, efter princippet om pro rata temporis

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af § 4 i rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået den 6. juni 1997 (herefter »rammeaftalen«), og som fremgår som bilag til Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS (
EFT 1998, L 14, s. 9
).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side RM, der er fastansat brandmand, og på den anden side ville de Mons (byen Mons, Belgien) og Zone de secours Hainaut-Centre (beredskabstjenesten i Hainaut-Centre, Belgien) vedrørende hensyntagen til den anciennitet, som RM har optjent som frivillig brandmand ved beregningen af hans løn.
Retsforskrifter
EU-retten
Ifølge rammeaftalens § 1, litra a), har denne til formål »at skabe grundlag for en fjernelse af forskelsbehandling af deltidsansatte og en forbedring af kvaliteten af deltidsarbejde«.
Rammeaftalens § 2 bestemmer:
»1.
Denne aftale finder anvendelse på alle deltidsansatte, der har en ansættelseskontrakt eller et ansættelsesforhold, som er defineret ved lov, kollektiv aftale eller gældende praksis i den enkelte medlemsstat.
2.
Medlemsstaterne kan, efter høring af arbejdsmarkedets parter i overensstemmelse med national lovgivning, kollektive aftaler eller praksis, og/eller arbejdsmarkedets parter […] på passende niveau i overensstemmelse med national arbejdsmarkedspraksis af objektive grunde helt eller delvist undtage deltidsansatte, der arbejder som løst ansatte, fra denne aftales bestemmelser. Sådanne undtagelser bør tages op til overvejelse med jævne mellemrum med henblik på at fastlægge, om de objektive grunde herfor stadig er til stede.«
Rammeaftalens § 3 bestemmer følgende:
»I denne aftale forstås ved
1)
»deltidsansat« en ansat, hvis normale arbejdstid, beregnet på en ugentlig basis eller i gennemsnit over en ansættelsesperiode på op til et år, er lavere end den normale arbejdstid for en sammenlignelig fuldtidsansat
2)
»en sammenlignelig fuldtidsansat« en fuldtidsansat i samme virksomhed, der har samme type ansættelseskontrakt eller ansættelsesforhold, og som er involveret i samme eller tilsvarende arbejde/beskæftigelse, idet der tages hensyn til andre forhold, der kan omfatte anciennitet, kvalifikationer/færdigheder.
Hvor der ikke findes nogen sammenlignelig fuldtidsansat i samme virksomhed, skal sammenligningen ske ved henvisning til den kollektive aftale, der finder anvendelse, eller – hvis en sådan ikke foreligger – i overensstemmelse med national lovgivning, kollektive aftaler eller praksis.«
Rammeaftalens § 4 fastsættes følgende:
»1.
Hvad angår ansættelsesvilkår[…] må deltidsansatte ikke behandles på en mindre gunstig måde end sammenlignelige fuldtidsansatte, udelukkende fordi de arbejder på deltid, medmindre forskelsbehandlingen er begrundet i objektive forhold.
2.
Hvor det er hensigtsmæssigt, gælder princippet om pro rata temporis.
[…]«
Belgisk ret
Lov af 5. marts 2002
Direktiv 97/81 blev gennemført i belgisk ret ved lov af 5. marts 2002 om princippet om forbud mod forskelsbehandling til fordel for deltidsansatte (
Moniteur belge
af 13.3.2002, s. 10641, herefter »loven af 5. marts 2002«). Ifølge artikel 2 finder loven kun anvendelse på en arbejdstager, som i henhold til en arbejdskontrakt mod vederlag og under en anden persons ledelse udfører arbejde, dvs. en arbejdstager med en arbejdskontrakt.
Kongelig anordning af 20. marts 2002, som ændret ved kongelig anordning af 2. juni 2006
Artikel 1 i arrêté royal du 20 mars 2002 fixant les dispositions générales relatives à la valorisation pécuniaire des services antérieurs accomplis par des membres volontaires des services publics d’incendie recrutés en tant que membres professionnels (kongelig anordning af 20.3.2002 om fastsættelse af de almindelige bestemmelser om hensyntagen til tidligere arbejde udført af frivillige medlemmer af det offentlige brandvæsen ansat som brandmænd ved indplacering på løntrin) (
Moniteur belge
af 30.3.2002, s. 13592), som ændret ved kongelig anordning af 2. juni 2006 (
Moniteur belge
af 22.6.2006, s. 31874), bestemmer:
»Frivillige i det offentlige brandvæsen, der fastansættes som brandmænd […], har ret til en løn, der svarer til den lønklasse, hvori de er ansat.
[…] [d]e medarbejdere i det offentlige brandvæsen, der ansættes efter den 9. april 2002, indrømmes ved beregningen af denne løn en anciennitet, der svarer til det antal år, de har arbejdet som frivillige i et offentligt brandvæsen.
[…] fastansatte i det offentlige brandvæsen, der tiltrådte tjenesten før den 9. april 2002, kan ved beregningen af sin løn indrømmes anciennitet svarende til det antal år, den pågældende har arbejdet som frivillig i et offentligt brandvæsen. Denne indplacering på højere løntrin finder kun anvendelse på arbejde, der er udført fra og med den 1. januar 2005.«
Det fremgår af lovgivningsarbejdet vedrørende ændringen af artikel 1 gennem den kongelige anordning af 2. juni 2006, at ændringen »giver kommunerne mulighed for også at indrømme brandmænd, der er blevet fastansat før ikrafttrædelsen af den kongelige anordning, en anciennitet, som tager hensyn til alle de år, de pågældende arbejdstagere har arbejdet som frivillige, uden at det dog kræves, at kommunerne gør det. Det følger heraf, at ikke alle brandmænd automatisk indrømmes denne anciennitet. […] Enhver kommune kan i det omfang, dens økonomiske forhold tillader det, beslutte, hvorvidt den vil anvende de nye bestemmelser.«
Om byen Mons’ administrative og økonomiske vedtægt
Artikel 12 i statuts administratif et pécuniaire du personnel non enseignant de la ville de Mons (den administrative og økonomiske vedtægt for andet personale end undervisningspersonale i byen Mons (herefter »byen Mons’ administrative og økonomiske vedtægt«)) bestemmer:
»Arbejde, der kan medregnes, og som er udført inden for rammerne af en fuldtidsstilling […], kan tages i betragtning i dets helhed.
Arbejde, der kan medregnes, og som er udført inden for rammerne af en deltidsansættelse […], kan tages i betragtning ud fra det antal år, som arbejdet ville skulle opgøres til, hvis det var blevet udført inden for rammerne af en fuldtidsstilling, multipliceret med en brøkdel, hvis tæller er det faktiske antal ugentlige arbejdstimer, og hvis nævner er antallet af ugentlige arbejdstimer, som svarer til en fuldtidsstilling.«
Disse vedtægters artikel 13a har følgende ordlyd:
»Fra den 1. juli 2007 og i henhold til [kongelig anordning af 20. marts 2002, som ændret ved kongelige anordning af 2. juni 2006] indrømmes fastansatte brandmænd ved beregningen af deres løn en anciennitet svarende til det antal år, de har arbejdet som frivillige i et offentligt brandvæsen, på følgende måde:
1.
for ansatte, der indtrådte i tjenesten inden den 9. april 2002: i forhold til det arbejde, de reelt har udført (faktisk antal timer pr. år, i henhold til bestemmelserne i artikel 12 i den økonomiske vedtægt)
2.
for ansatte, der indtrådte i tjenesten inden den 9. april 2002: uden hensyntagen til omfanget af det arbejde, de har udført (som undtagelse til bestemmelserne om, at det arbejde, der kan medregnes, opgøres i forhold til det arbejde, der reelt er udført: artikel 12 i den økonomiske vedtægt):
[…]«
Vedtægternes artikel 14, stk. 1, bestemmer:
»Ved beregningen af lønnen er det tilladt at medregne arbejde, som er udført i op til højst seks år inden for rammerne af en fuldtidsstilling eller en deltidsstilling i den private sektor i Belgien, en anden medlemsstat i Den Europæiske Union eller i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, forudsat at arbejdet kan anses for at være direkte relevant, dvs. at det har givet den ansatte en erfaring, der er til gavn for udøvelsen af arbejdet i administrationen […]«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
I perioden fra den 1. januar 1982 til den 31. juli 2002 var RM ansat som frivillig brandmand af ville de Mouscron (byen Mouscron, Belgien).
I denne periode arbejdede han i henhold til ansættelseskontrakter i den private sektor som lastvognschauffør fra den 30. juli 1990 til den 11. februar 1995 og fra den 23. marts 1995 til den 8. februar 1998 og som vagt fra den 9. februar 1998 til den 30. marts 2001.
RM blev ansat på prøve som brandmand og chauffør i brandvæsenet i byen Mons med virkning fra den 1. april 2001, og derefter fastansat fra den 1. april 2002.
Med henblik på beregningen af lønnen til fastansatte brandmænd tages der hensyn til de pågældendes »lønmæssige anciennitet«, der fastlægges med udgangspunkt i en opgørelse på visse vilkår af varigheden af det arbejde, som de har udført i den offentlige og den private sektor.
I henhold til byen Mons’ administrative og økonomiske vedtægt indrømmede byen Mons for så vidt angår den periode, der gik forud for sagsøgerens udnævnelse til chauffør i brandvæsenet, RM følgende lønmæssige anciennitet:
–
for perioden fra den 1. januar 1982 til den 29. juli 1990: 3 måneder og 17 dage, der forholdsmæssigt svarer til de 811 timer tilbagelagt som frivillig brandmand ved brandvæsenet i Mouscron (i henhold til vedtægternes artikel 13a), og
–
for perioden fra den 30. juli 1990 til den 30. marts 2001: seks år svarende til den maksimale ansættelsesperiode, der kan medregnes for arbejde i den private sektor (som fastsat i vedtægternes artikel 14).
Den 1. januar 2015 overgik brandvæsenet i Belgien fra at være omfattet af en kommunal ordning til at være omfattet af et »zonesytem«, der dækker 34 »indsatszoner«, og de fastansatte brandmænd, der arbejdede i en kommune, blev en del af det operationelle personale i den indsatszone, som denne kommune tilhørte.
Fra denne dato blev RM således ansat som brandmand ved indsatszonen Hainaut-Centre, som indrømmede ham samme lønmæssige anciennitet, som han tidligere var indrømmet af byen Mons.
Den 14. juli 2015 anmodede RM indsatzonen Hainaut-Centre om at justere hans løn med den begrundelse, at den lønmæssige anciennitet, som han havde opnået som frivillig brandmand, ikke var korrekt medregnet. Han anmodede om, at der fuldt ud blev taget hensyn til den periode, hvor han havde været frivillig brandmand, dvs. fra den 1. januar 1982 til den 31. juli 2002, hvilket svarer til i alt 20 år og 7 måneder uden hensyntagen til det nøjagtige omfang af hans arbejde. Han var nemlig af den opfattelse, at opgørelsen af dette arbejde i henhold til princippet om pro rata temporis medførte en uberettiget forskelsbehandling mellem fuldtidsansatte og deltidsansatte. Han var således af den opfattelse, at han havde krav på en årlig løn svarende til det højeste løntrin, dvs. det løntrin, der svarer til en anciennitet på 25 år eller derover, for så vidt som hans anciennitet den 1. januar 2015 var 33 år under hensyntagen til alle de år, han havde arbejdet som frivillig brandmand.
Ved afgørelse af 3. februar 2016 afslog indsatszonen Hainaut-Centre denne berigtigelsesanmodning på grundlag af artikel 13a i byen Mons’ administrative og økonomiske vedtægter med den begrundelse, at eftersom RM var tiltrådt tjenesten før den 9. april 2002, skulle den lønmæssige anciennitet, han havde optjent som frivillig brandmand, udelukkende tages i betragtning i forhold til det arbejde, som RM reelt havde udført.
Den 15. april 2016 fremsatte RM desuden et krav over for byen Mons om udbetaling af udestående løntilgodehavender regnet fra hans tiltrædelse af tjenesten, idet RM fremførte argumenter, der i det væsentlige var identiske med dem, der var blevet gjort gældende til støtte for den berigtigelsesanmodning, der var indgivet til indsatszonen Hainaut-Centre.
Den 6. maj 2016 afviste ville de Mons klagen med en begrundelse, der i det væsentlige var identisk med den begrundelse, som indsatszonen Hainaut-Centre havde givet, og som er nævnt i denne doms præmis 21, og som vedrørte forpligtelsen i henhold til byen Mons’ administrative og økonomiske vedtægter til at opgøre de år, der var tilbagelagt som frivillig brandmand i forhold til det arbejde, der reelt er udført.
Den 23. maj 2016 anlagde RM sag ved tribunal du travail du Hainaut, division de Mons (arbejdsret i første instans, afdelingen i Mons, Belgien), mod byen Mons og indsatszonen Hainaut-Centre.
Ved dom af 25. februar 2019 tog denne ret RM’s påstand til følge og fastslog, at de år, hvor RM havde arbejdet som frivillig brandmand, skulle opgøres fuldt ud i forbindelse med fastlæggelsen af hans lønmæssige anciennitet uden hensyntagen til omfanget af det arbejde, som RM reelt havde udført.
Byen Mons og indsatszonen Hainaut-Centre har appelleret denne dom til den forelæggende ret, cour du travail de Mons (appeldomstolen i arbejdsretlige sager i Mons, Belgien).
Den forelæggende ret har bemærket, at det fremgår af en dom afsagt af Cour constitutionnelle (forfatningsdomstol, Belgien) den 9. juli 2013, at frivillige brandmænd og fastansatte brandfolk udfører ens opgaver inden for samme korps, og at de derfor udgør sammenlignelige kategorier. Det følger af denne dom, at »frivillige brandmænd bruger en del af deres fritid i et brandvæsen, over for hvilket de påtager sig en opgave […] De oppebærer en løn i forhold til det antal timer, som de arbejder, der mindst baseres på den gennemsnitlige timeløn for det fastansatte personale i samme lønklasse […], der er omfattet af en særlig social sikringsordning«. Det fremgår ligeledes af den nævnte dom, at frivillige brandmænd på frivillig basis udøver et arbejde, der er et supplement til en erhvervsmæssig beskæftigelse eller en anden stilling, og at de som sådan er underlagt en arbejds- og arbejdstidsordning, der adskiller sig fra den ordning, der gælder for fastansatte brandmænd.
De belgiske domstole, navnlig Conseil d’État (appeldomstol i forvaltningsretlige sager, Belgien), har desuden præciseret, at erhvervet som frivillig brandmand er en bibeskæftigelse, der indgår i et ansættelsesforhold af vedtægtsmæssig og ikke kontraktmæssig karakter.
Ifølge den forelæggende ret er fastsættelsen af deltidsansattes lønmæssige anciennitet omfattet af anvendelsesområdet for rammeaftalens § 4, eftersom lønnen er omfattet af »ansættelsesvilkår« som omhandlet i denne bestemmelse, således som det følger af dom af 10. juni 2010, Bruno m.fl. (
C-395/08 og C-396/08
,
EU:C:2010:329
).
I denne sammenhæng har den forelæggende ret ligeledes anført, at selv om den nationale lovgivning, der gennemførte rammeaftalen i den belgiske retsorden, dvs. loven af 5. marts 2002, kun finder anvendelse på arbejdstagere, der er ansat i henhold til reglerne om arbejdskontrakter, er den ikke desto mindre af den opfattelse, at de frivillige brandmænd er omfattet af rammeaftalen, eftersom deres ansættelsesforhold reguleres i den nationale lovgivning som omhandlet i samme rammeaftales § 2, stk. 1.
Den omstændighed, at RM’s arbejde siden fastansættelsen som brandmand er underlagt ordningen for fuldtidsbeskæftigede, er desuden på ingen måde til hinder for, at RM hvad angår fastsættelsen af hans lønmæssige anciennitet for en periode, hvor han var ansat på deltid, påberåber sig en lovgivning om deltidsansatte.
Den forelæggende ret er dog i tvivl om fortolkningen af rammeaftalens § 4 og navnlig med hensyn til rækkevidden af princippet om pro rata temporis med henblik på fastsættelsen af RM’s lønmæssige anciennitet.
På denne baggrund har cour du travail de Mons (appeldomstolen i arbejdsretlige sager i Mons) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal § 4 i rammeaftalen […] fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der ved beregningen af lønnen til fastansatte brandmænd, der arbejder på fuld tid, ved fastsættelsen af deres lønningsmæssige anciennitet opgør det arbejde, der er udført som frivillig brandmand, i forhold til arbejdsmængden, dvs. varigheden af det reelt udførte arbejde, i henhold til »pro rata temporis«-princippet og ikke i henhold til den periode, i hvilken dette arbejde er blevet udført?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om rammeaftalens § 4 skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, der med henblik på beregningen af lønnen for fastansatte brandmænd, der er ansat på fuld tid, ved fastsættelsen af deres lønningsmæssige anciennitet opgør det arbejde, som disse tidligere har udført som frivillig brandmand, i henhold til prorata temporis-princippet, dvs. i forhold til det arbejde, som de reelt har udført, og ikke i forhold til den periode, i hvilken dette arbejde er blevet udført.
Det skal indledningsvis afgøres, om tvisten i hovedsagen er omfattet af rammeaftalens anvendelsesområde.
I denne forbindelse bemærkes, at den personkreds, der er omfattet af rammeaftalen, er fastsat i aftalens § 2, stk. 1 (dom af 1.3.2012, O’Brien,
C-393/10
,
EU:C:2012:110
, præmis
). I henhold til denne bestemmelse finder aftalen anvendelse »på alle deltidsansatte, der har en ansættelseskontrakt eller et ansættelsesforhold, som er defineret ved lov, kollektiv aftale eller gældende praksis i den enkelte medlemsstat«.
Domstolen har fastslået, at begrebet »deltidsansatte, der har en ansættelseskontrakt eller et ansættelsesforhold«, skal fortolkes i henhold til national ret (dom af 1.3.2012, O’Brien,
C-393/10
,
EU:C:2012:110
, præmis
). Det fremgår nemlig af selve ordlyden af rammeaftalens § 2, stk. 1, at dens anvendelsesområde er defineret bredt. Definitionen af begrebet »deltidsansat« som omhandlet i rammeaftalens § 3, stk. 1, omfatter desuden alle arbejdstagere uden nogen sondring med hensyn til, om den pågældende arbejdsgiver henhører under den offentlige eller den private sektor (dom af 1.3.2012, O’Brien,
C-393/10
,
EU:C:2012:110
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret bemærket, at den nationale lovgivning, der gennemfører rammeaftalen i den belgiske retsorden, dvs. loven af 5. marts 2002, kun finder anvendelse på arbejdstagere, der er ansat i henhold til reglerne om arbejdskontrakter. De belgiske domstole har imidlertid præciseret, at de frivillige brandmænds arbejde indgår i et ansættelsesforhold af vedtægtsmæssig og ikke kontraktmæssig karakter.
Henset til den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 36 og 37, skal det imidlertid fastslås, at de frivillige brandmænd, således som den forelæggende ret har anført, er omfattet af rammeaftalen, for så vidt som deres ansættelsesforhold er defineret i den nationale lovgivning som omhandlet i denne rammeaftales § 2, stk. 1.
Det skal for det andet bemærkes, at rammeaftalens § 4, stk. 1, bestemmer, at hvad angår ansættelsesvilkår må deltidsansatte ikke behandles på en mindre gunstig måde end sammenlignelige fuldtidsansatte, udelukkende fordi de arbejder på deltid, medmindre forskelsbehandlingen er begrundet i objektive forhold.
I tvisten i hovedsagen har RM anfægtet den metode, der er anvendt til at beregne den løn, som han har krav på som fastansat brandmand, dvs. som fuldtidsansat. Han har gjort gældende, at der foreligger en forskelsbehandling i strid med rammeaftalens § 4, for så vidt som anvendelsen af reglerne om hensyntagen til hans lønmæssige anciennitet i en periode, hvor han har udøvet deltidsbeskæftigelse som frivillig brandmand, har en negativ virkning på størrelsen af denne løn.
Det skal i denne henseende bemærkes, at Domstolen har fastslået, at rammeaftalen har til formål dels at fremme deltidsarbejde, dels at fjerne forskelsbehandling mellem deltidsansatte og fuldtidsansatte (dom af 10.6.2010, Bruno m.fl.,
C-395/08 og C-396/08
,
EU:C:2010:329
, præmis
, og af 5.5.2022, Universiteit Antwerpen m.fl.,
C-265/20
,
EU:C:2022:361
, præmis
).
Henset til disse mål skal rammeaftalens § 4 anses for at være et udtryk for et socialretligt princip på unionsplan, der ikke kan fortolkes indskrænkende (dom af 10.6.2010, Bruno m.fl.,
C-395/08 og C-396/08
,
EU:C:2010:329
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Den omstændighed alene, at en arbejdstager har fået status som fuldtidsansat, udelukker ikke, at vedkommende under visse omstændigheder kan påberåbe sig princippet om ikke-forskelsbehandling i rammeaftalens § 4, når den påståede forskelsbehandling vedrører perioder, der er tilbagelagt som deltidsansat (jf. analogt angående rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, der blev indgået den 18. marts 1999 (herefter »rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse«), og som fremgår som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (
EFT 1999, L 175, s. 43
), dom af 18.10.2012, Valenza m.fl.,
C 302/11 – C-305/11
,
EU:C:2012:646
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Såfremt anvendelsen af rammeaftalen i en situation som den i hovedsagen omhandlede straks udelukkes, vil dette nemlig være ensbetydende med, at anvendelsesområdet for den beskyttelse, der er tillagt de berørte arbejdstagere mod diskrimination, begrænses i strid med det formål, der er tillagt rammeaftalens § 4, og det vil føre til en utilbørlig streng fortolkning af § 4 i strid med Domstolens retspraksis (jf. analogt angående rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse dom af 18.10.2012, Valenza m.fl.,
C-302/11 – C-305/11
,
EU:C:2012:646
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Rammeaftalen finder derfor anvendelse på tvisten i hovedsagen, eftersom RM – selv om han nu er fuldtidsansat – har påberåbt sig denne rammeaftale for så vidt angår den periode, i hvilken han arbejdede på deltid.
For det tredje har Kommissionen i sit skriftlige indlæg under henvisning til rammeaftalens § 2, stk. 2, gjort gældende, at RM ikke er omfattet af begrebet »deltidsansat« som omhandlet i rammeaftalen på grund af hans lejlighedsvise beskæftigelse.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at rammeaftalens § 2, stk. 2, ganske vist giver medlemsstaterne eller arbejdsmarkedets parter mulighed for helt eller delvist at undtage deltidsansatte, der arbejder som løst ansatte, fra denne aftales bestemmelser. En sådan udelukkelse er imidlertid under ingen omstændigheder automatisk, eftersom den er underlagt en række procedurer og betingelser, hvilket Kommissionen har anerkendt.
Hverken forelæggelsesafgørelsen eller de skriftlige indlæg, der er indgivet til Domstolen, gør det muligt at fastslå, at Kongeriget Belgien har gjort brug af den mulighed, der er fastsat i denne bestemmelse. Under alle omstændigheder tilkommer det ikke Domstolen, men den forelæggende ret at foretage den nødvendige efterprøvelse med henblik på at vurdere, om dette er tilfældet i den sag, som er blevet indbragt for den (jf. i denne retning dom af 12.10.2004, Wippel,
C-313/02
,
EU:C:2004:607
, præmis
).
Henset til ovenstående betragtninger må det konkluderes, at denne tvist er omfattet af rammeaftalens anvendelsesområde.
For det andet skal det med henblik på fortolkningen af rammeaftalens § 4 først undersøges, om den i hovedsagen omhandlede lønmæssige anciennitet er omfattet af begrebet »ansættelsesvilkår« som omhandlet i § 4, stk. 1.
Domstolen har i den forbindelse allerede fastslået, at økonomiske vilkår, såsom løn, er omfattet af dette begreb (jf. i denne retning dom af 10.6.2010, Bruno m.fl.,
C-395/08 og C-396/08
,
EU:C:2010:329
, præmis
).
Ved fastsættelsen af både de bestanddele, der indgår i lønnen, og niveauet for disse bestanddele skal de kompetente nationale instanser desuden anvende princippet om forbud mod forskelsbehandling på deltidsansatte, således som dette princip er fastsat i rammeaftalens § 4 (dom af 10.6.2010, Bruno m.fl.,
C-395/08 og C-396/08
,
EU:C:2010:329
, præmis
), under hensyntagen til princippet om pro rata temporis, såfremt dette er relevant (dom af 10.6.2010, Bruno m.fl.,
C-395/08 og C-396/08
,
EU:C:2010:329
, præmis
),
I det foreliggende tilfælde fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at der er blevet taget hensyn til den lønmæssige anciennitet ved beregningen af lønnen til fastansatte brandfolk, og den er derved af afgørende betydning for størrelsen af denne løn.
Den i hovedsagen omhandlede lønmæssige anciennitet er derfor omfattet af begrebet »ansættelsesvilkår« som omhandlet i rammeaftalens § 4.
Med henblik på at vurdere, om de nærmere regler for hensyntagen til den i hovedsagen omhandlede lønmæssige anciennitet opfylder kravene i rammeaftalens § 4, skal det dernæst bemærkes, at det krav om, at fuldtidsansattes og deltidsansattes arbejdsvilkår svarer til hinanden, der følger af princippet om forbud mod forskelsbehandling i rammeaftalens § 4, stk. 1, stilles uafhængigt af en hensigtsmæssig anvendelse i overensstemmelse med § 4, stk. 2, af princippet om pro rata temporis (jf. i denne retning kendelse af 3.3.2021, Fogasa,
C-841/19
,
EU:C:2021:159
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
En hensyntagen til, hvor lang tid en deltidsansat faktisk har arbejdet, sammenlignet med den tid, hvori en fuldtidsansat har arbejdet, udgør nemlig et objektivt kriterium i henhold til § 4, stk. 1, i rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der kan begrunde en forholdsmæssig nedsættelse af en deltidsansats rettigheder og arbejdsvilkår (kendelse af 3.3.2021, Fogasa,
C-841/19
,
EU:C:2021:159
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, følger det af den i hovedsagen omhandlede lovgivning, at fastansatte brandfolk, der som RM er blevet ansat før den 9. april 2002, ved beregningen af deres løn indrømmes en anciennitet svarende til det antal år, de pågældende har arbejdet som frivillige i det offentlige brandvæsen og i forhold det arbejde, de reelt har udført.
Anvendelsen af en faktor, som er afgørende for fastansatte brandmænd lønniveau, såsom en lønmæssig anciennitet, der svarer til den procentdel af arbejdstiden, som de har tilbagelagt som deltidsansat i forhold til den arbejdstid, fuldtidsansatte arbejdstagere, der udøver samme arbejde, har udført, udgør en passende anvendelse af princippet om pro rata temporis som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 2 (jf. i denne retning kendelse af 3.3.2021, Fogasa,
C-841/19
,
EU:C:2021:159
, præmis
).
Under disse omstændigheder må det fastslås, at anvendelsen af princippet om pro rata temporis i det foreliggende tilfælde med henblik på fastsættelsen af den lønmæssige anciennitet for de fastansatte brandmænd, der har arbejdet som frivillige brandmænd på deltid, udgør en hensigtsmæssig anvendelse af dette princip som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 2.
Denne konstatering ændres ikke af den omstændighed, som RM har fremhævet i sit skriftlige indlæg, at der for fastansatte brandfolk, der blev ansat efter den 9. april 2002, tages hensyn til en lønmæssig anciennitet svarende til det antal år, de har arbejdet som frivillige brandmænd uden hensyntagen til omfanget af det arbejde, som de faktisk har udført.
Rammeaftalens § 4, stk. 2, bestemmer nemlig, at princippet om pro rata temporis gælder, »hvor det er hensigtsmæssigt«. Denne bestemmelse kræver således ikke, dette princip skal finde anvendelse, og den kan så meget desto mindre ikke være til hinder for, at det afskaffes på et område, hvor det tidligere fandt anvendelse. At hævde det modsatte ville være i strid med formålene med rammeaftalen, der – som det fremgår af dennes § 1, litra a) – bl.a. tilsigter at forbedre kvaliteten af deltidsarbejde.
En eventuel forskelsbehandling mellem to kategorier af deltidsansatte falder under alle omstændigheder ikke ind under princippet om ikke-forskelsbehandling, der er fastsat i denne rammeaftale (jf. analogt angående rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse dom af 13.1.2022, MIUR og Ufficio Scolastico Regionale per la Campania,
C-282/19
,
EU:C:2022:3
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad angår beregningen af det arbejde, som RM faktisk har udført som frivillig brandmand, skal det i øvrigt bemærkes, at Domstolen med hensyn til en frivillig brandmand i ville de Nivelles (byen Nivelles, Belgien) allerede har fastslået, at i en situation, hvor en arbejdstager er forpligtet til at udføre en tilkaldevagt i hjemmet, til dér at stå til rådighed for sin arbejdsgiver og til at kunne nå frem til sit arbejdssted inden for en frist på otte minutter, skal anses for at være omfattet af begrebet »arbejdstid« som omhandlet i artikel 2 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (
EUT 2003, L 299, s. 9
). Det forholder sig imidlertid anderledes i den situation, hvor en arbejdstager udfører en tilkaldevagt efter standby-ordningen, hvorefter han permanent skal stå til rådighed uden dog at være forpligtet til at være til stede på arbejdsstedet (jf. dom af 21.2.2018, Matzak,
C-518/15
,
EU:C:2018:82
, præmis
og
).
Endelig skal det ligeledes præciseres, at konstateringen i denne doms præmis 60, hvorefter den i hovedsagen omhandlede lovgivning udgør en korrekt anvendelse af princippet om pro rata temporis, er underlagt en betingelse om, at fastsættelsen af den lønmæssige anciennitet direkte afhænger af omfanget af det arbejde, som den pågældende arbejdstager reelt har udført, og ikke udelukkende af dennes anciennitet. I det sidste tilfælde finder princippet om pro rata temporis nemlig ikke anvendelse (jf. i denne retning dom af 10.6.2010, Bruno m.fl.,
C-395/08 og C-396/08
,
EU:C:2010:329
, præmis
og
).
I den foreliggende sag synes det at fremgå af forelæggelsesafgørelsen, at fastlæggelsen af RM’s lønmæssige anciennitet direkte afhænger af, hvor meget arbejde han reelt har udført. Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at foretage de nødvendige efterprøvelser i denne forbindelse.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at rammeaftalens § 4 skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning, der med henblik på beregningen af lønnen for fastansatte brandmænd, der er ansat på fuld tid, ved fastsættelsen af deres lønningsmæssige anciennitet opgør det arbejde, som disse tidligere har udført som frivillig brandmand, i henhold til prorata temporis-princippet, dvs. i forhold til det arbejde, som de reelt har udført.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i de sager, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Syvende Afdeling) for ret:

§ 4 i rammeaftalen om deltidsarbejde, der blev indgået den 6. juni 1997, og som er knyttet som bilag til Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning, der med henblik på beregningen af lønnen for fastansatte brandmænd, der er ansat på fuld tid, ved fastsættelsen af deres lønningsmæssige anciennitet opgør det arbejde, som disse tidligere har udført som frivillig brandmand, i henhold til prorata temporis-princippet, dvs. i forhold til det arbejde, som de reelt har udført.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.