CELEX: 62018CJ0168
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Sociālā politika
Darbinieku aizsardzība darba devēja maksātnespējas gadījumā
Direktīva 2008/94/EK
8. pants
Papildu pensiju programmas
Tiesību uz vecuma pabalstiem aizsardzība
Minimālais garantētais aizsardzības līmenis
Bijušā darba devēja pienākums kompensēt arodpensijas samazinājumu
Ārēja sociālā nodrošinājuma struktūra
Tieša iedarbība

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 8. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2008/94/EK (2008. gada 22. oktobris) par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (
OV 2008, L 283, 36. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Pensions‑Sicherungs‑Verein VVaG
(Arodpensijas savstarpējo garantiju biedrība, turpmāk tekstā – “
PSV
”) un
Günther Bauer
par pensiju fonda veikto pensijas maksājumu samazinājuma kompensēšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2008/94 3. apsvērumā ir noteikts:
“Ir jāparedz darba ņēmēju aizsardzība to darba devēja maksātnespējas gadījumā, jo īpaši – lai garantētu, ka apmierina to prasījumus attiecībā uz darba samaksu, un lai tiem nodrošinātu aizsardzības minimumu, ņemot vērā nepieciešamību līdzsvarot ekonomisko un sociālo attīstību [Eiropas Savienībā]. Šim nolūkam dalībvalstīm vajadzētu izveidot iestādi, kas garantē attiecīgo darba ņēmēju prasījumu apmierināšanu attiecībā uz darba samaksu.”
Saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punktu tā attiecas uz tādām darba ņēmēju prasībām pret darba devējiem, kas atzīti par maksātnespējīgiem minētās direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē, kuras izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām.
Saskaņā ar minētās direktīvas 8. pantu:
“Dalībvalstis nodrošina, ka tiek veikti vajadzīgie pasākumi, lai aizsargātu darba ņēmēju intereses un to personu intereses, kas jau ir atlaistas no darba devēja uzņēmuma dienā, kad darba devējs kļūst maksātnespējīgs, attiecībā uz viņu tiesībām uz tūlītēju vai gaidāmo vecuma pabalstu, to skaitā apgādnieka zaudējuma pabalstu, saskaņā ar uzņēmumu vai starpuzņēmumu papildu pensiju programmām, kuras nav saistītas ar valstu sociālā nodrošinājuma sistēmām.”
Saskaņā ar Direktīvas 2008/94 11. panta pirmo daļu šī direktīva neietekmē dalībvalstu izvēli piemērot vai ieviest normatīvus vai administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darba ņēmējiem.
Vācijas tiesības
1974. gada 19. decembra
Gesetz zur Verbesserung der betrieblichen Altersversorgung
(
Betriebsrentengesetz
) (Likums par uzņēmuma veiktas vecuma apdrošināšanas pilnveidošanu) (
BGBl
. 1974 I, 3610. lpp.), kas grozīts ar 2017. gada 17. augusta likumu (
BGBl
. 2017 I, 3214. lpp.) (turpmāk tekstā – “Arodpensiju likums”), 1. pantā “Darba devēja garantija uzņēmuma veiktai vecuma apdrošināšanai” ir noteikts:
“(1) Ja, pamatojoties uz darba tiesiskajām attiecībām, darba devējs apņemas darba ņēmēja labā uzkrāt līdzekļus vecuma, invaliditātes vai apgādnieka zaudējuma pabalstam (uzņēmuma veikta vecuma apdrošināšana), ir piemērojami šī likuma noteikumi. Uzņēmuma veiktu vecuma apdrošināšanu var veikt tieši darba devējs vai arī 1.b panta 2.–4. punktā minētie pensiju kapitāla pārvaldītāji. Darba devējam ir jāpilda sava apņemšanās nodrošināt pakalpojumu izpildi arī tādā gadījumā, ja to neīsteno pats darba devējs.
[..]”
Šā likuma 1.b panta (“Iegūto tiesību aizsardzība un arodpensijas izmaksāšana”) 2.–4. punktā, kurā uzskaitītas darba devēja iespējas uzņēmuma veiktas vecuma apdrošināšanas gadījumā, būtībā ir paredzēts, ka darba devējs var noslēgt dzīvības apdrošināšanu darba ņēmēja labā (2. punkts) vai arī var veikt uzņēmuma veiktas vecuma apdrošināšanas iemaksas pensiju kasē vai pensiju fondā (3. punkts), vai atbalsta kasē (4. punkts).
Minētā likuma 7. pantā “Seguma līmenis” ir noteikts:
“(1)   Pensionāriem (viņu tiesību pārņēmējiem), kuru tiesības, kas izriet no darba devēja tiešām sociālā nodrošinājuma garantijām (apsolījuma), netiek īstenotas, jo attiecībā uz darba devēja aktīviem vai īpašumu ir uzsākts maksātnespējas process, kā arī viņu tiesību pārņēmējiem pret subjektu, kas nodrošina aizsardzību pret maksātnespēju, ir prasījums tā pabalsta apmērā, kurš darba devējam būtu bijis jānodrošina, pamatojoties uz sociālā nodrošinājuma garantijām, ja maksātnespējas process nebūtu ticis uzsākts. [..]
[..]”
Arodpensiju likuma 10. pantā “Iemaksu veikšanas pienākums un iemaksu aprēķināšana” ir noteikts:
“(1)   Aizsardzība pret maksātnespēju, pamatojoties uz publiski tiesisku pienākumu, tiek finansēta no visu to darba devēju iemaksām, kuri ir tieši apņēmušies izmaksāt uzņēmuma veiktas vecuma apdrošināšanas pabalstus vai kuri uzņēmuma veiktas vecuma apdrošināšanas iemaksas veic atbalsta kasē, tiešā apdrošināšanā [..] vai pensiju fondā.
[..]
(4)   Piespiedu izpilde notiek, pamatojoties uz subjekta, kas nodrošina aizsardzību pret maksātnespēju, lēmumiem par iemaksu veikšanu un piemērojot
Zivilprozessordnung
[Civilprocesa kodekss] tiesību normas
mutatis mutandis
. Izpildāmo dokumentu izsniedz subjekts, kas nodrošina aizsardzību pret maksātnespēju.
[..]”
Arodpensiju likuma 14. pantā “Struktūra, kas garantē pensijas izmaksāšanu maksātnespējas gadījumā” ir noteikts:
“(1)   Subjekts, kas nodrošina aizsardzību pret maksātnespēju, ir [
PSV
]. Tā vienlaikus nodrošina aizsardzību pret maksātnespēju saistībā ar Luksemburgas uzņēmumu sociālā nodrošinājuma garantijām saskaņā ar 2000. gada 22. septembra līgumu starp Vācijas Federatīvo Republiku un Luksemburgas Lielhercogisti par sadarbību uzņēmuma veiktās vecuma apdrošināšanas aizsardzības pret maksātnespēju jomā.
(2)   [
PSV
] ir pakļauta prudenciālajai uzraudzībai, ko veic
Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht
[Federālais finanšu darījumu uzraudzības dienests] [..].”
1953. gada 27. aprīļa
Verwaltungs‑Vollstreckungsgesetz
(Likums par administratīvo aktu izpildi) (
BGBl
. 1953 I, 157. lpp.), kas grozīts ar 2017. gada 30. jūnija likumu (
BGBl
. 2017 I, 2094. lpp.), 3. pantā ir noteikts:
“(1)   Izpildi pret parādnieku, pret kuru vērš piedziņu, uzsāk ar izpildes rīkojumu; nav nepieciešams izpildāms dokuments.
(2)   Priekšnosacījumi izpildes uzsākšanai ir šādi:
a)
paziņojums par pabalstu, ar kuru parādnieks ir ticis aicināts izmaksāt pabalstu;
b)
pabalsta izmaksas termiņa beigas;
c)
vienas nedēļas termiņa beigas pēc paziņojuma par pabalstu vai, ja pabalsta izmaksāšanas termiņš iestājas vēlāk, vienas nedēļas termiņa beigas pēc tam, kad pabalsts ir jāizmaksā.
(3)   Pirms izpildes rīkojuma izdošanas parādnieks ir papildus īpaši jābrīdina, dodot vēl vienu nedēļu samaksas veikšanai.
(4)   Izpildes rīkojumu izdod iestāde, kas ir tiesīga izvirzīt prasījumu.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Günther Bauer
bijušais darba devējs 2000. gada decembrī viņam piešķīra arodpensiju Arodpensiju likuma izpratnē.
Šī arodpensija ietvēra bijušā darba devēja tieši izmaksātu ikmēneša papildpensijas pielikumu un ikgadēju Ziemassvētku piemaksu, kā arī pensiju, ko pensiju fondu shēmas ietvaros, balstoties uz šā bijušā darba devēja veiktajām iemaksām, izmaksāja
Pensionskasse für die Deutsche Wirtschaft
(Vācijas tautsaimniecības pensiju fonds, turpmāk tekstā – “
Pensionskasse
”), starpuzņēmumu struktūra, kuras veiktie pensijas maksājumi tos saņemošajiem darbiniekiem piešķir subjektīvas tiesības.
Pensionskasse
2003. gadā nonāca saimnieciskās grūtībās un ar Federālā finanšu darījumu uzraudzības dienesta atļauju samazināja izmaksāto pensiju (pabalstu) apmēru. Tādējādi to pensijas daļu, kas tika izmaksāta
Günther Bauer
, kas tika aprēķināta, balstoties uz viņa bijušā darba devēja iemaksām un kas 2003. gada jūnijā veidoja 599,49 EUR bruto izteiksmē,
Pensionskasse
ik gadu laikā no 2003. gada līdz 2013. gadam samazināja, un šie vienpadsmit samazinājumi tika veikti diapazonā no 1,40 % līdz 1,25 %.
Kopumā laikā no 2003. gada līdz 2013. gadam ik mēnesi no
Pensionskasse
veikto
Günther Bauer
pensijas maksājumu summa saruka par 13,8 %, kas atbilst 82,74 EUR zaudējumam mēnesī un samazinājumam 7,4 % apmērā no arodpensijas kopsummas, kas viņam tika izmaksāta uzņēmuma papildpensijas shēmas ietvaros.
Atbilstoši dalībvalsts tiesiskajā regulējumā paredzētajam galvošanas pienākumam
Günther Bauer
bijušais darba devējs sāka kompensēt
Pensionskasse
veikto maksājumu samazinājumus; šajā regulējumā gan nav paredzēti citi galvošanas pienākumi attiecībā uz pensiju fondu veikto pensijas izmaksāšanu.
Šim bijušam darba devējam 2012. gada janvārī tika uzsākts maksātnespējas process.
PSV
, kas nodrošina arodpensijas izmaksāšanu darba devēja maksātnespējas gadījumā Vācijā un Luksemburgā, ar savu 2012. gada 12. septembra lēmumu informēja
Günther Bauer
, ka tā pārņem ikmēneša papildpensijas 398,90 EUR apmērā un ikgadējās Ziemassvētku piemaksas 1451,05 EUR apmērā izmaksāšanu.
Tomēr, tā kā
PSV
atteicās kompensēt
Pensionskasse
izmaksātajai pensijai piemērotos samazinājumus, nupat minētā turpina izmaksāt ieinteresētajai personai pensiju samazinātā apmērā.
Prasības pieteikumā, kas tika iesniegts attiecīgajā pirmās instances tiesā,
Günther Bauer
apgalvoja, ka viņa bijušā darba devēja maksātnespējas procesa dēļ
PSV
bija jāgarantē to pensijas maksājumu samazinājums, kurus veic
Pensionskasse
.
PSV
apgalvoja, ka tai nav pienākuma garantēt sociālā nodrošinājuma prasījumus, kurus apmierina pensiju fonds, ja darba devējs nespēja izpildīt savu likumā paredzēto saistību izpildes pienākumu paša maksātnespējas dēļ.
Lai gan pirmajā instancē
Günther Bauer
prasība tika noraidīta, apelācijas instances nolēmums viņam bija labvēlīgs.
Bundesarbeitsgericht
(Federālā darba lietu tiesa, Vācija), pie kuras vērsusies
PSV
, norāda, ka, pamatlietā ir jāatrisina jautājums par to, vai
PSV
ir pienākums garantēt
Günther Bauer
prasījumu pret viņa bijušo darba devēju, ar tādu pamatojumu, ka nupat minētais ir maksātnespējīgs un ka līdz ar to tas nespēj izpildīt savu pienākumu garantēt maksājumus, kurus veic
Pensionskasse
.
Iesniedzējtiesa norāda, ka Vācijā arodpensijas var tikt piešķirtas dažādos veidos. Pirmkārt, darba devējs var tieši veikt maksājumus attiecīgā uzņēmuma arodpensiju shēmas ietvaros. Otrkārt, tas šo izmaksāšanu var uzticēt ārējai starpniekstruktūrai. Tātad darba devējs neveic izmaksāšanu, bet gan to nodrošina netieši – vai nu izmantojot dzīvības apdrošināšanu, ko darba devējs ņem darba ņēmēja labā, vai arī piesaistot starpnieku – atbalsta kasi vai pensiju fondu, kam tas uzdod pārvaldīt sava uzņēmuma arodpensijas shēmu.
Ja darba devējs darbiniekam piešķir arodpensiju, ko izmaksā ārēja sociālā nodrošinājuma struktūra, taču šie maksājumi nav pietiekami, lai segtu tā saistības pret darbinieku, kuras izriet no darba līguma, dalībvalsts tiesību aktos šādiem gadījumiem ir paredzēts darba devēja pienākums par to galvot (ar visu savu mantu). Šādā situācijā, ja darba devējs atrodas maksātnespējas stāvoklī, dalībvalsts tiesību aktos nav paredzēts
PSV
pienākums garantēt pensijas maksājumus, kuri darba devējam ir jāveic darbinieka labā, ja pensiju fonds ir samazinājis izmaksātās pensijas apmēru.
Pirmām kārtām, iesniedzējtiesa jautā par Direktīvas 2008/94 8. panta piemērojamību, pieņemot, ka pensiju fonds, pats gan nebūdams maksātnespējas stāvoklī, samazina veikto maksājumu apmēru un ka bijušais darba devējs, kuram gan ir dalībvalsts tiesību aktos paredzētais galvošanas pienākums, savas maksātnespējas dēļ nespēj kompensēt notikušos samazinājumus. Kā norāda minētā tiesa, šajā gadījumā darba ņēmējam ir no darba tiesiskajām attiecībām izrietošs prasījums pret viņa bijušo darba devēju Direktīvas 2008/94 1. panta 1. punkta izpratnē, jo šis prasījums izriet no šā bijušā darba devēja piešķirtās pensijas.
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa, kas precizē, ka pamatlietā zaudējumi, kādus piedzīvojis attiecīgais bijušais darba ņēmējs, atbilst tikai 13,8 % no pensijas ikmēneša maksājuma un 7,4 % no to arodpensijas maksājumu kopsummas, kuri izriet no viņa iegūtajām tiesībām uzņēmuma papildpensijas shēmas ietvaros, ņemot vērā Direktīvas 2008/94 8. pantā minēto pienākumu aizsargāt darba ņēmēju intereses, vēlas noskaidrot, kādos apstākļos zaudējumus, kuri bijušam darba ņēmējam nodarīti viņa bijušā darba devēja maksātnespējas dēļ, var uzskatīt par acīmredzami nesamērīgiem. Tā apgalvo, ka ir nepieciešams precizēt 2016. gada 24. novembra sprieduma Webb‑Sämann (
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
) 35. punktā minētos apstākļus, lai tā varētu novērtēt, vai pamatlietā ir iegūts Direktīvas 2008/94 8. pantā paredzētais aizsardzības minimums.
Trešām kārtām, iesniedzējtiesa norāda, ka gadījumā, ja Direktīvas 2008/94 8. pants būtu jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecīgajai dalībvalstij uzliek pienākumu garantēt tiesības, uz kurām norāda
Günther Bauer
, tā nevarētu veikt attiecīgo Arodpensiju likuma normu interpretāciju ar šo direktīvu saderīgā veidā. Tādēļ minētā tiesa jautā par eventuālo Direktīvas 2008/94 8. panta tiešo iedarbību, kas dotu
Günther Bauer
iespēju minētajā tiesā tieši atsaukties uz šo normu.
Ceturtām kārtām, pieņemot, ka Direktīvas 2008/94 8. pantam būtu tieša iedarbība, iesniedzējtiesa jautā, vai uz tādu arodpensiju garantiju struktūru kā
PSV
varētu attiekties šī norma.
Šādos apstākļos
Bundesarbeitsgericht
(Federālā darba lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [..] Direktīvas [2008/94] [..] 8. pants ir piemērojams, ja uzņēmuma veiktās vecuma apdrošināšanas pabalsti tiek piešķirti ar valsts finanšu darījumu uzraudzībai pakļautas starpuzņēmumu sociālā nodrošinājuma struktūras starpniecību un minētā struktūra finansiālu apsvērumu dēļ likumīgi samazina tās pabalstus ar uzraudzības iestādes piekrišanu, taču, lai gan darba devējam saskaņā ar valsts tiesībām ir saistību izpildes pienākums pret bijušiem darba ņēmējiem attiecībā uz samazinājumiem, ņemot vērā darba devēja maksātnespēju, tas nevar izpildīt savu pienākumu kompensēt šos pabalstu samazinājumus?
2)
Ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir apstiprinoša:
Kādos apstākļos zaudējumus, kurus bijušais darba ņēmējs cieš darba devēja maksātnespējas dēļ saistībā ar uzņēmuma veiktas vecuma apdrošināšanas pabalstiem, var uzskatīt par acīmredzami nesamērīgiem un tāpēc radīt dalībvalstīm pienākumu šādā gadījumā nodrošināt minimālu aizsardzību, lai gan bijušais darba ņēmējs saņem vismaz pusi no pabalstiem, kas izriet no viņa iegūtajām tiesībām uz pensiju?
3)
Ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir apstiprinoša:
Vai Direktīvas 2008/94 [..] 8. pantam ir tieša iedarbība un vai ar šo tiesību normu, ja dalībvalsts šo direktīvu valsts tiesībās nav transponējusi vai ir transponējusi nepareizi, privātpersonai ir piešķirtas tiesības, kuras tā var izmantot valsts tiesā pret dalībvalsti?
4)
Ja atbilde uz trešo jautājumu ir apstiprinoša:
Vai saskaņā ar privāttiesībām dibināta struktūra, kuru dalībvalsts – darba devējiem saistošā veidā – ir noteikusi par subjektu, kas nodrošina aizsardzību pret maksātnespēju, kura ir pakļauta valsts finanšu darījumu uzraudzībai un kura saskaņā ar publiskajām tiesībām iekasē no darba devējiem iemaksas, kas nepieciešamas aizsardzībai pret maksātnespēju, un kura kā iestāde ar administratīvu aktu var radīt piespiedu izpildes priekšnosacījumus, ir dalībvalsts iestāde?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2008/94 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams situācijai, kurā darba devējs, kas nodrošina arodpensijas izmaksāšanu ar starpuzņēmumu struktūras starpniecību, savas maksātnespējas dēļ nespēj nodrošināt kompensāciju par zaudējumiem saistībā ar minēto šīs starpuzņēmumu struktūras veikto maksājumu apmēra samazinājumu, kuru atļāvis finanšu darījumu uzraudzības valsts dienests, kas īsteno prudenciālo uzraudzību pār minēto struktūru.
Attiecībā uz Direktīvas 2008/94 materiālo piemērošanas jomu tās 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka tā attiecas uz tām darba ņēmēju prasībām pret darba devējiem, kas atzīti par maksātnespējīgiem šīs direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē, kuras izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām.
Minētās direktīvas 8. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka tiek veikti vajadzīgie pasākumi, lai aizsargātu to darba ņēmēju intereses, kas atlaisti no darba devēja uzņēmuma dienā, kad darba devējs kļūst maksātnespējīgs, attiecībā uz viņu tiesībām uz tūlītēju vecuma pensiju tādu uzņēmuma vai starpuzņēmumu papildpensiju shēmu ietvaros, kuras nav saistītas ar valstu sociālā nodrošinājuma sistēmām.
Ir skaidrs, ka
Günther Bauer
ir bijušais darba ņēmējs, ka viņa bijušais darba devējs atrodas maksātnespējas stāvoklī un ka tā maksātnespējas iestāšanās dienā un tās dēļ tika aizskartas iegūtās tiesības uz vecuma pensiju, jo šis bijušais darba devējs vairs nespēja kompensēt starpuzņēmumu struktūras veikto arodpensijas ikmēneša maksājumu samazinājumus atbilstoši pienākumam garantēt arodpensijas izmaksāšanu, kas attiecībā uz darba devēju ir noteikts valsts likumā.
Tātad ir konstatējamas Direktīvas 2008/94 8. pantā minētās materiālās tiesiskā sastāva pazīmes, un tas nozīmē, ka šis 8. pants ir piemērojams tādos apstākļos kā pamatlietā aplūkotie (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 25. aprīlis, Hogan u.c.,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
,
40.
punkts).
No iepriekš izklāstītā ir izsecināms, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/94 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams situācijai, kurā darba devējs, kas nodrošina arodpensijas izmaksāšanu ar starpuzņēmumu struktūras starpniecību, savas maksātnespējas dēļ nespēj nodrošināt kompensāciju par zaudējumiem saistībā ar minēto šīs starpuzņēmumu struktūras veikto maksājumu apmēra samazinājumu, kuru atļāvis finanšu darījumu uzraudzības valsts dienests, kas īsteno prudenciālo uzraudzību pār minēto struktūru.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, kādos konkrētos apstākļos Direktīvas 2008/94 8. panta piemērošanas vajadzībām ir uzskatāms, ka bijušam darba ņēmējam veikto arodpensijas maksājumu apmēra samazinājums viņa bijušā darba devēja maksātnespējas dēļ ir acīmredzami nesamērīgs – kas izraisītu dalībvalstu pienākumu nodrošināt aizsardzības minimumu –, lai gan attiecīgā persona saņem vismaz pusi no to maksājumu apmēra, kuri izriet no tās iegūtajām tiesībām uz arodpensiju.
Jāatgādina, ka dalībvalstīm, transponējot šīs direktīvas 8. pantu, ir plaša rīcības brīvība uzņēmumu papildpensijas shēmu ietvaros noteikt gan darba ņēmēju iegūto tiesību uz vecuma pensiju aizsardzības mehānismu, gan tās līmeni. Tātad šo tiesību normu nevar interpretēt tādējādi, ka tā prasa garantēt attiecīgās tiesības pilnā apjomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 6. septembris, Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
,
41.
punkts).
Līdz ar to šis 8. pants nerada šķēršļus dalībvalstīm, īstenojot leģitīmus ekonomiskus un sociālus mērķus, it īpaši ievērojot samērīguma principu, samazināt darba ņēmēju iegūtās tiesības to darba devēja maksātnespējas gadījumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 6. septembris, Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
,
42.
punkts).
No tā izriet, ka dalībvalstīm ir pienākums atbilstoši Direktīvā 2008/94 izvirzītajam mērķim garantēt darbiniekiem šajā normā paredzēto aizsardzības minimumu, ja viņi nekādi ļaunprātīgi neizmanto tiesības šīs direktīvas 12. panta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 24. novembris, Webb‑Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
,
35.
punkts, un 2018. gada 6. septembris, Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
,
47.
punkts).
Tiesa jau ir nospriedusi, ka pareizai Direktīvas 2008/94 8. panta transponēšanai ir nepieciešams, lai darbinieks viņa darba devēja maksātnespējas gadījumā saņemtu vismaz pusi no vecuma pabalstiem, kuri izriet no iegūtajām tiesībām uz vecuma pensiju (pabalstiem) un saistībā ar kuriem viņš ir veicis iemaksas uzņēmumu papildpensijas shēmas ietvaros (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 25. janvāris, Robins u.c.,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
,
57.
punkts; 2013. gada 25. aprīlis, Hogan u.c.,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
,
51.
punkts; 2016. gada 24. novembris, Webb‑Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
,
35.
punkts, kā arī 2018. gada 6. septembris, Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
,
50.
punkts).
Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka, pat ja minētās direktīvas 8. pantā ir noteikts pienākums garantēt kompensāciju, kas atbilst vismaz pusei no vecuma pensijas (pabalstu) maksājumiem, tā tomēr neizslēdz, ka konkrētos apstākļos esoša vai bijuša darbinieka ciestie zaudējumi varētu tikt uzskatīti par acīmredzami nesamērīgiem darbinieku interešu aizsardzības pienākuma gaismā, kā ir noteikts minētajā tiesību normā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 24. novembris, Webb‑Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
,
35.
punkts, un 2018. gada 6. septembris, Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
,
50.
punkts).
No priekšlikuma Padomes 1978. gada 11. aprīļa direktīvai par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darba ņēmēju aizsardzību darba devēja maksātnespējas gadījumā (COM(78) 141, galīgā redakcija) paskaidrojuma raksta izriet, ka šajā direktīvā izvirzītais mērķis bija saistīts ar aizsardzības nodrošināšanu apstākļos, kad darba ņēmējam un viņa ģimenei varētu tikt liegti iztikas līdzekļi. Konkrētāk, kā norādīts šajā paskaidrojuma rakstā, kopš tā laika Direktīvas 2008/94 8. pantā ietvertās normas ir attaisnojamas ar Savienības likumdevēja vēlmi novērst apstākļus, kas būtu īpaši sarežģīti darba ņēmējam un kas izveidotos tādēļ, ka viņš zaudētu savas iegūtās tiesības uz dalību papildpensijas shēmā.
No tā var izsecināt, ka bijušam darba ņēmējam piešķirtas vecuma pensijas samazinājums ir uzskatāms par acīmredzami nesamērīgu, ja šā samazinājuma vai – attiecīgajā gadījumā – tajā paredzētās attīstības rezultāts ir tāds, ka tiek smagi ietekmēta attiecīgās personas spēja sevi apgādāt. Tā tas būtu bijušā darba ņēmēja vecuma pensijas samazinājuma gadījumā, ja šā samazinājuma dēļ viņš jau dzīvotu vai viņam nāktos dzīvot zem nabadzības riska sliekšņa, ko attiecībā uz konkrēto dalībvalsti aprēķinājis
Eurostat
.
Direktīvas 2008/94 8. pantā kā aizsardzības minimuma pienākums ir prasīts, lai dalībvalsts bijušam darba ņēmējam, kuru skāris viņam izmaksātas vecuma pensijas (pabalstu) samazinājums, garantētu kompensāciju tādā apmērā, kas – lai gan tas nesedz visus nodarītos zaudējumus – ir piemērots, lai mazinātu tā acīmredzamo nesamērīgumu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/94 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka bijušam darba ņēmējam veikto arodpensijas maksājumu apmēra samazinājums viņa bijušā darba devēja maksātnespējas dēļ ir uzskatāms par acīmredzami nesamērīgu, lai gan attiecīgā persona saņem vismaz pusi no to maksājumu apmēra, kuri izriet no tās iegūtajām tiesībām, ja šis bijušais darba ņēmējs šā samazinājuma dēļ jau dzīvo vai viņam nāktos dzīvot zem nabadzības riska sliekšņa, ko attiecībā uz konkrēto dalībvalsti aprēķinājis
Eurostat
.
Par trešo un ceturto jautājumu
Ar trešo un ceturto jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa vaicā, vai Direktīvas 2008/94 8. pantam varētu būt tieša iedarbība tādā ziņā, ka uz to var atsaukties, vēršoties pret privāttiesību subjektu, ko valsts izraudzījusies par darba devēju maksātnespējas riska garantiju iestādi arodpensiju jomā.
Kā Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, uz beznosacījuma un pietiekami precīzām direktīvas tiesību normām personas var atsaukties attiecībās pret dalībvalsti un visiem tās pārvaldes orgāniem, kā arī struktūrām vai vienībām, kuras ir pakļautas valsts varai vai kontrolei vai kurām ir plašākas pilnvaras salīdzinājumā ar tām, kādas izriet no privātpersonu attiecībām piemērojamajiem noteikumiem (spriedums, 2018. gada 6. septembris, Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
,
54.
punkts un tajā minētā judikatūra). Valstij var tikt pielīdzinātas arī struktūras vai vienības, kurām iestāde ir uzticējusi veikt uzdevumu sabiedrības interesēs un kurām šajā nolūkā ir piešķirtas plašākas pilnvaras (spriedumi, 2017. gada 10. oktobris, Farrell,
C‑413/15
,
EU:C:2017:745
,
34.
punkts, un 2018. gada 6. septembris, Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
,
55.
punkts).
Pārbaude par jautājumu, vai Direktīvas 2008/94 8. pants ir pietiekami precīza beznosacījuma norma, ir jāveic trijos aspektos, proti, jānosaka šajā tiesību normā paredzētās aizsardzības saņēmēji, šīs aizsardzības saturs un šīs aizsardzības sniedzēja identitāte.
Attiecībā uz Direktīvas 2008/94 8. pantā paredzētās aizsardzības adresātiem no šā panta formulējuma nepārprotami izriet, ka ar šo direktīvu ir paredzēts aizsargāt esošos un bijušos darba ņēmējus, kurus skar viņu esošā vai bijušā darba devēja maksātnespēja. Tādējādi, runājot par garantijas saņēmējiem, minētais pants atbilst vajadzīgajiem precizitātes un beznosacījuma nosacījumiem par direktīvas tiesību normas tiešu piemērojamību (spriedums, 2018. gada 6. septembris, Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
,
57.
punkts).
Attiecībā uz Direktīvas 2008/94 8. pantā paredzētās aizsardzības saturu ir jāatgādina, ka Tiesa ir norādījusi, ka šā 8. panta mērķis ir nodrošināt aizsardzības minimumu katram atsevišķam darba ņēmējam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 6. septembris, Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
,
46.
un
47.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Tiesa ir konstatējusi, ka minētais 8. pants, ciktāl tajā dalībvalstīm ir noteikts pienākums katram atsevišķam darba ņēmējam bez izņēmuma garantēt kompensāciju, kas atbilst vismaz 50 % no viņa iegūtajām tiesībām saskaņā ar uzņēmuma papildu pensijas programmu viņa darba devēja maksātnespējas gadījumā, ietver dalībvalstīm izvirzītu skaidru un precīzu pienākumu, kurš nav pakārtots nekādam īpašam nosacījumam un kura mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 6. septembris, Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
,
60.
punkts).
Turpinot šā sprieduma 44. un 45. punktā teikto, tas pats attiecas uz prasību, saskaņā ar kuru dalībvalstīm atbilstoši Direktīvas 2008/94 8. pantam ir jānodrošina aizsardzības minimums bijušam darba ņēmējam, ko skāris acīmredzami nesamērīgs vecuma pensijas samazinājums – tādējādi dalībvalsts tiesā privātpersonas var tieši atsaukties uz šīm prasībām.
Attiecībā uz tās personas identitāti, kura ir atbildīga par Direktīvas 2008/94 8. pantā paredzēto aizsardzību, no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka attiecīgā dalībvalsts izraudzīja
PSV
par struktūru, kas nodrošina aizsardzību pret maksātnespēju arodpensiju jomā. Šis privāttiesību subjekts ir pakļauts prudenciālajai uzraudzībai, ko īsteno finanšu darījumu uzraudzības dienests. Turklāt tā saskaņā ar publiskajām tiesībām no darba devējiem ietur obligātās iemaksas, kas nepieciešamas aizsardzībai pret maksātnespējas risku, un kā publiska iestāde ar administratīvu aktu var radīt piespiedu izpildes priekšnosacījumus.
Tādēļ, ņemot vērā
PSV
uzticētās funkcijas un apstākļus, kādos tās tiek veiktas, šī struktūra atšķiras no privātpersonām un ir pielīdzināma dalībvalstij un līdz ar to principā attiecībā uz to var piemērot pietiekoši precīzās beznosacījumu normas, ko ietver Direktīvas 2008/94 8. pants.
Tomēr, kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 96. punktā, šādu interpretāciju var izmantot vienīgi tad, ja attiecīgā dalībvalsts ir uzticējusi
PSV
tādu pienākumu nodrošināt aizsardzības minimumu vecuma pensijas jomā, kāds paredzēts šajā 8. pantā, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Proti, kā izriet arī no
PSV
iesniegtajiem apsvērumiem un Vācijas valdības apsvērumiem, garantija, kas šai struktūrai ir jānodrošina, neattiecas uz tādu pensiju fondu veiktiem maksājumiem kā pamatlietā aplūkotie.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/94 8. pantam, kurā paredzēts pienākums nodrošināt aizsardzības minimumu, varētu būt tieša iedarbība tādā ziņā, ka uz to var atsaukties, vēršoties pret privāttiesību subjektu, ko valsts izraudzījusies par darba devēju maksātnespējas riska garantiju iestādi arodpensiju jomā, ja, ņemot vērā šim subjektam uzticētās funkcijas un apstākļus, kādos tas tās tiek veiktas, šis subjekts var tikt pielīdzināts valstij, ciktāl tam uzticētā garantēšanas funkcija faktiski attiecas uz vecuma pensijas (pabalstu) veidiem, kuriem šajā 8. pantā ir paredzēts aizsardzības minimums.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/94/EK (2008. gada 22. oktobris) par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams situācijai, kurā darba devējs, kas nodrošina arodpensijas izmaksāšanu ar starpuzņēmumu struktūras starpniecību, savas maksātnespējas dēļ nespēj nodrošināt kompensāciju par zaudējumiem saistībā ar minēto šīs starpuzņēmumu struktūras veikto maksājumu apmēra samazinājumu, kuru atļāvis finanšu darījumu uzraudzības valsts dienests, kas īsteno prudenciālo uzraudzību pār minēto struktūru.

2)
Direktīvas 2008/94 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka bijušam darba ņēmējam veikto arodpensijas maksājumu apmēra samazinājums viņa bijušā darba devēja maksātnespējas dēļ ir uzskatāms par acīmredzami nesamērīgu, lai gan attiecīgā persona saņem vismaz pusi no to maksājumu apmēra, kuri izriet no viņas iegūtajām tiesībām, ja šis bijušais darba ņēmējs šā samazinājuma dēļ jau dzīvo vai viņam nāktos dzīvot zem nabadzības riska sliekšņa, ko attiecībā uz konkrēto dalībvalsti aprēķinājis
Eurostat.

3)
Direktīvas 2008/94 8. pantam, kurā paredzēts pienākums nodrošināt aizsardzības minimumu, varētu būt tieša iedarbība tādā ziņā, ka uz to var atsaukties, vēršoties pret privāttiesību subjektu, ko valsts izraudzījusies par darba devēju maksātnespējas riska garantiju iestādi arodpensiju jomā, ja, ņemot vērā šim subjektam uzticētās funkcijas un apstākļus, kādos tas tās tiek veiktas, šis subjekts var tikt pielīdzināts valstij, ciktāl tam uzticētā garantēšanas funkcija faktiski attiecas uz vecuma pensijas (pabalstu) veidiem, kuriem šajā 8. pantā ir paredzēts aizsardzības minimums.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.