CELEX: 62014TJ0066
Politica externă și de securitate comună
Măsuri restrictive luate împotriva anumitor persoane și entități având în vedere situația din Zimbabwe
Înghețarea fondurilor
Răspundere extracontractuală

)
Istoricul cauzei
În Poziția comună 2002/145/PESC din 18 februarie 2002 privind măsuri restrictive împotriva Zimbabwe (
JO L 50, p. 1
), adoptată în temeiul articolului 15 TUE, Consiliul Uniunii Europene și‑a exprimat profunda preocupare față de situația din Zimbabwe și în special față de gravele încălcări ale drepturilor omului, îndeosebi ale libertății de opinie, de asociere și de întrunire pașnică, săvârșite de guvernul din Zimbabwe. Drept urmare, Consiliul a impus măsuri restrictive pentru o perioadă de 12 luni care putea fi reînnoită, ele trebuind să facă obiectul unei examinări permanente.
Poziția comună 2004/161/PESC a Consiliului din 19 februarie 2004 de reînnoire a măsurilor restrictive împotriva Zimbabwe (
JO L 50, p. 66
, Ediție specială, 18/vol. 2, p. 154) a prevăzut reînnoirea măsurilor restrictive instituite prin Poziția comună 2002/145. Potrivit articolului 4 alineatul (1) din Poziția comună 2004/161, astfel cum a fost modificată în temeiul articolului 1 alineatul (1) din Poziția comună 2008/632/PESC a Consiliului din 31 iulie 2008 de modificare a Poziției comune 2004/161 (
JO 2008, L 205, p. 53
), „[s]tatele membre [adoptau] măsurile necesare pentru a împiedica intrarea sau tranzitul pe teritoriul lor a membrilor guvernului din [Republica] Zimbabwe și a persoanelor fizice asociate acestora, precum și a altor persoane fizice ale căror activități [aduceau] atingere în mod grav democrației, respectării drepturilor omului și statului de drept în Zimbabwe” și „[p]ersoanele avute în vedere în prezentul alineat [erau] enumerate în anexă”. Potrivit articolului 5 alineatul (1) din Poziția comună 2004/161, astfel cum a fost modificată în temeiul articolului 1 alineatul (5) din Poziția comună 2008/632, „[s]e [înghețau] toate capitalurile și resursele economice care aparțin membrilor guvernului din [Republica] Zimbabwe sau oricărei persoane fizice sau juridice, entitate sau organism asociate acestora sau aparținând altor persoane fizice sau juridice ale căror activități [aduceau] atingere în mod grav democrației, respectării drepturilor omului și statului de drept în Zimbabwe” și „[l]ista persoanelor și a entităților avute în vedere în prezentul alineat figurează în anexă”. Poziția comună 2004/161, astfel modificată, a fost prorogată succesiv până la 20 februarie 2010 în temeiul Poziției comune 2009/68/PESC a Consiliului din 26 ianuarie 2009 de reînnoire a măsurilor restrictive împotriva Zimbabwe (
JO 2009, L 23, p. 43
) și ulterior, până la 20 februarie 2011, în temeiul Deciziei 2010/92/PESC a Consiliului din 15 februarie 2010 de prelungire a măsurilor restrictive împotriva Zimbabwe (
JO 2010, L 41, p. 6
). Articolul 4 alineatul (1) și articolul 5 alineatul (1) din Decizia 2011/101/PESC a Consiliului din 15 februarie 2011 privind măsuri restrictive împotriva Zimbabwe (
JO 2011, L 42, p. 6
), care a abrogat Poziția comună 2004/161 și era aplicabilă până la 20 februarie 2012, au prevăzut măsuri identice cu cele prevăzute la articolul 4 alineatul (1) și la articolul 5 alineatul (1) din Poziția comună 2004/161.
Regulamentul (CE) nr. 314/2004 al Consiliului din 19 februarie 2004 privind anumite măsuri restrictive împotriva Zimbabwe (
JO 2004, L 55, p. 1
) a fost adoptat, astfel cum menționează considerentul (5), pentru aplicarea măsurilor restrictive prevăzute de Poziția comună 2004/161 în măsura în care acestea intră în domeniul de aplicare al Tratatului CE. Regulamentul menționat a prevăzut în special la articolul 6 alineatul (1), că se înghețau fondurile sau resursele economice care aparțineau membrilor guvernului din Republica Zimbabwe și persoanelor fizice sau juridice, entităților sau organismelor asociate acestora care sunt enumerați în anexa III la acest regulament. În temeiul articolului 11 litera (b) din același regulament, Comisia Comunităților Europene a fost autorizată să modifice anexa menționată pe baza deciziilor adoptate privind anexa la Poziția comună 2004/161.
Numele primului reclamant, domnul John Arnold Bredenkamp, a fost adăugat pe lista persoanelor vizate la articolele 4 și 5 din Poziția comună 2004/161 în temeiul articolului 2 și al părții I din anexa la Poziția comună 2009/68. Motivarea pe care se bazează înscrierea acestui nume la punctul 7 din anexa menționată este formulată astfel:
„Om de afaceri cu legături puternice cu guvernul din [Republica] Zimbabwe. A furnizat ajutor financiar și de alt tip regimului, inclusiv prin intermediul companiilor sale (a se vedea de asemenea punctele 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 12, 14, 20, 24, 25, 28, 29, 31 și 32 din partea a II‑a).”
Numele primului reclamant a fost adăugat pe lista persoanelor fizice și juridice, entităților și organismelor prevăzute la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004 în temeiul articolului 1 și al anexei la Regulamentul (CE) nr. 77/2009 al Comisiei din 26 ianuarie 2009 de modificare a Regulamentului nr. 314/2004 (
JO 2009, L 23, p. 5
). Motivarea pe care se bazează înscrierea reclamantului la punctul 7 din partea I din anexa menționată este formulată astfel:
„Om de afaceri având strânse legături cu guvernul din [Republica] Zimbabwe. A furnizat regimului, inclusiv prin intermediul companiilor deținute, sprijin financiar și de altă natură (a se vedea, de asemenea, punctele 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 12, 14, 20, 24, 25, 28, 29, 31 și 32 din partea II).”
Numele celei de a doua și al celei de a treia reclamante, Echo Delta (Holdings) PCC Ltd și Scottlee Holdings (Private) Ltd, au fost de asemenea adăugate pe lista persoanelor vizate la articolele 4 și 5 din Poziția comună 2004/161 în temeiul articolului 2 și al anexei la Poziția comună 2009/68. Aceleași nume au fost adăugate pe lista persoanelor fizice și juridice, a entităților și a organismelor prevăzute la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004 în temeiul articolului 1 și al anexei la Regulamentul nr. 77/2009. Motivarea pe care se bazează înscrierea pe listele în discuție figurează cu mențiunea „În proprietatea lui John Arnold Bredenkamp”, în Poziția comună 2004/161, sau cu mențiunea „Deținută de John Arnold Bredenkamp”, în Regulamentul nr. 77/2009. Pe de altă parte, denumirea „Breco International” a fost adăugată la punctul 7 din partea II din lista persoanelor vizate la articolele 4 și 5 din Poziția comună 2004/161, în temeiul articolului 2 și al anexei la Poziția comună 2009/68, și la punctul 7 din partea II din anexa III la Regulamentul nr. 314/2004, în temeiul articolului 1 și din anexa la Regulamentul nr. 77/2009. Motivarea pe care se bazează înscrierea acestei denumiri pe listele menționate este identică cu cea pe care se bazează înscrierea numelor celei de a doua și ale celei de a treia reclamante pe aceleași liste.
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 6 aprilie 2009, domnul Bredenkamp și 18 persoane juridice, printre care a doua și a treia reclamantă din prezenta cauză, au introdus o acțiune prin care se urmărea anularea Regulamentului nr. 77/2009 (cauza T‑145/09, Bredenkamp și alții/Comisia).
Numele primilor trei reclamanți, precum și cel al Breco International au fost menținute pe listele în discuție în temeiul Deciziei 2010/92 din Regulamentul (UE) nr. 173/2010 al Comisiei din 25 februarie 2010 de modificare a Regulamentului nr. 314/2004 (
JO 2010, L 51, p. 13
), al Deciziei 2011/101 și a Regulamentul (UE) nr. 174/2011 al Comisiei din 23 februarie 2011 de modificare a Regulamentului nr. 314/2004 (
JO 2011, L 49, p. 23
).
Numele primilor trei reclamanți, precum și cel al Breco International au fost radiate de pe listele în discuție în temeiul Deciziei 2012/97/PESC a Consiliului din 17 februarie 2012 de modificare a Deciziei 2011/101 (
JO 2012, L 47, p. 50
) și al Regulamentului de punere în aplicare (UE) nr. 151/2012 al Comisiei din 21 februarie 2012 de modificare a Regulamentului nr. 314/2004 (
JO 2012, L 49, p. 2
).
Ca urmare a adoptării Deciziei 2012/97 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 151/2012, Tribunalul a considerat, în Ordonanța din 6 septembrie 2012, Bredenkamp și alții/Comisia (
T‑145/09
, nepublicată,
EU:T:2012:407
), că nu era necesar să se statueze cu privire la acțiunea introdusă la 6 aprilie 2009.
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 24 ianuarie 2014, reclamanții au introdus prezenta acțiune.
Reclamanții solicită Tribunalului:
—
obligarea Consiliului și a Comisiei la plata prejudiciilor specificate în cererea introductivă;
—
obligarea Consiliului și a Comisiei la plata dobânzilor compuse conform ratei Euribor majorată cu două puncte procentuale de la data hotărârii prin care se soluționează cauza;
—
obligarea Consiliului și a Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Consiliul și Comisia solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunii;
—
obligarea reclamanților la plata cheltuielilor de judecată.
Părțile au prezentat o serie de memorii depuse în cadrul cauzei T‑145/09, Bredenkamp și alții/Comisia. Întrucât niciun motiv nu justifică îndepărtarea înscrisurilor menționate de la dosarul prezentei cauze, ele sunt incluse definitiv în acesta. Părțile nu s‑au opus, pe de altă parte, prezentării respectivelor memorii de către ambele părți.
În drept
În susținerea acțiunii, reclamanții arată că au suferit cinci prejudicii materiale și morale cauzate de o serie de nelegalități care afectează înscrierea inițială și menținerea numelor lor pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004. Aceste nelegalități sunt expuse în cadrul a patru motive.
Consiliul consideră, cu titlu introductiv, că acțiunea trebuie respinsă ca vădit inadmisibilă sau ca vădit lipsită de orice temei în drept, având în vedere insuficiența vădită a probelor invocate în susținerea capitolului referitor la prejudiciile pe care reclamanții pretind că le‑au suferit.
În această privință, este necesar să se arate că angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii, în sensul articolului 340 al doilea paragraf TFUE, pentru comportamentul ilicit al organelor sale este supusă întrunirii unui ansamblu de condiții, și anume nelegalitatea comportamentului reproșat instituțiilor, caracterul real al prejudiciului și existența unei legături de cauzalitate între comportamentul pretins și prejudiciul invocat. Caracterul cumulativ al acestor trei condiții de angajare a răspunderii implică faptul că, în cazul în care una dintre ele nu este îndeplinită, acțiunea în despăgubire trebuie respinsă în totalitate, fără a fi necesară examinarea celorlalte condiții (a se vedea Hotărârea din 23 noiembrie 2011, Sison/Consiliul,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, punctele
și
și jurisprudența citată).
În ceea ce privește cererea primului reclamant referitoare la repararea prejudiciului imaterial pe care pretinde că l‑a suferit, este necesar să se examineze, mai întâi, problematica legalității comportamentului Consiliului și al Comisiei față de reclamantul menționat. Astfel, argumentele Consiliului cu privire la inadmisibilitatea acțiunii sau caracterul său vădit nefondat având în vedere elementele de probă anexate la cerere trebuie respinse cel puțin în ceea ce privește prejudiciul imaterial invocat de primul reclamant, întrucât acțiunea conține suficiente elemente care descriu circumstanțele pe care se poate baza un asemenea prejudiciu. În acest context, dacă se demonstrează că instituțiile menționate nu au acționat în mod nelegal în privința reclamantului respectiv, acțiunea va trebui respinsă în totalitate cu privire la toți reclamanții, având în vedere că motivul pe care se bazează înscrierile în litigiu are ca temei înscrierea numelui primului reclamant pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004.
În ceea ce o privește, Comisia susține, cu titlu introductiv, că a patra reclamantă nu a făcut niciodată obiectul unor măsuri restrictive, astfel încât acțiunea trebuie respinsă ca inadmisibilă în privința acesteia.
Astfel cum s‑a arătat la punctul 6 de mai sus, a patra reclamantă pretinde că este succesorul cu titlu universal al Breco International (Private), care ar fi fost adăugată, sub denumirea „Breco International”, pe lista persoanelor juridice, a entităților și a organismelor prevăzute la articolul 6 din anexa III la Regulamentul nr. 314/2004 în temeiul articolului 1 și al anexei la Regulamentul nr. 77/2009. Este necesar să se arate în această privință că, la punctul 7 din partea II din anexa menționată, se precizează că Breco International este o persoană juridică având sediul în Saint Helier (Jersey). Potrivit explicațiilor date de Consiliu în ședință, existența unei asemenea entități cu sediul în Jersey a fost dedusă dintr‑un raport provenind de la o agenție de informații cu privire la întreprinderi anexat la duplica depusă de această instituție. Or, potrivit unui certificat de schimbare a denumirii emis de registrul comerțului zimbabwian în data de 29 septembrie 2010, prezentat de reclamanți în cadrul regularizării cererii, a patra reclamantă este societatea zimbabwiană Breco international (Private) Ltd, devenită Fodya (Private) Ltd. În acest context, în primul rând, trebuie să se constate că înscrierea numelui Breco International pe listele în discuție nu a fost întemeiată pe o probă a existenței juridice a acestei entități provenită de la registrul comerțului zimbabwian. În al doilea rând, niciun element nu permite să se deducă faptul că, prin includerea numelui Breco International pe listele menționate, instituțiile în cauză înțelegeau să înscrie pe aceste liste numele celei de a patra reclamante, care are sediul în Harare (Zimbabwe) și ale cărei date de identificare diferă, pentru acest motiv, în mod substanțial de cele referitoare la Breco International. În aceste condiții, reclamanții susțin în mod greșit că numele celei de a patra reclamante a făcut obiectul unei înscrieri pe aceleași liste.
Totuși, contrar celor susținute Comisiei, circumstanța potrivit căreia a patra reclamantă nu aduce dovada că numele său a făcut obiectul unei înscrieri pe listele în discuție nu afectează admisibilitatea prezentei acțiuni în despăgubire în măsura în care este introdusă de aceasta. Astfel, problema dacă înscrierea numelui Breco International sau a numelor primilor trei reclamanți pe listele menționate au cauzat celei de a patra reclamante prejudicii care trebuie reparate potrivit normelor prezentate la punctul 17 de mai sus nu privește admisibilitatea acțiunii, ci este legată de caracterul real al prejudiciilor invocate, precum și de existența unei legături de cauzalitate între pretinsele nelegalități care afectează aceste înscrieri și aceste prejudicii.
În consecință, deși este adevărat că argumentația reclamanților nu este exactă în măsura în care aceștia arată că numele celei de a patra reclamante a făcut obiectul unei înscrieri pe listele în discuție, totuși acțiunea este admisibilă în ceea ce privește a patra reclamantă.
Referitor la comportamentul pretins ilegal al Consiliului și al Comisiei, trebuie arătat de la bun început că, deși în partea introductivă a cererii reclamanții se referă atât la pozițiile comune și la deciziile adoptate în temeiul dispozițiilor privind politica externă și de securitate comună (PESC) din Tratatul UE și care impun măsuri restrictive în privința lor, cât și la regulamentele adoptate în temeiul dispozițiilor Tratatelor CE și FUE, aceștia vizează, în motivele referitoare la pretinsele nelegalități săvârșite, exclusiv aceste regulamente. În aceste condiții, trebuie să se considere că acțiunea urmărește să stabilească răspunderea extracontractuală a Uniunii numai în temeiul regulamentelor în discuție, cu excluderea pozițiilor comune și a deciziilor adoptate în cadrul PESC.
Pentru a fi îndeplinită condiția pentru angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii referitoare la legalitatea comportamentului reproșat instituțiilor, trebuie să fie stabilită o încălcare suficient de gravă a unei norme de drept având ca obiect conferirea de drepturi particularilor. Aceasta este prin definiție situația în cazul dreptului fundamental la proprietate (Hotărârea din 23 noiembrie 2011, Sison/Consiliul,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, punctele
și
).
În speță, reclamanții arată că, în măsura în care Regulamentele nr. 77/2009, nr. 173/2010 și nr. 174/2011 îi privesc, acestea, în primul rând, sunt lipsite de temei juridic, în al doilea rând, sunt afectate de erori de drept și de fapt, în al treilea rând, sunt viciate de încălcări ale normelor fundamentale de procedură și, în al patrulea rând, având în vedere nelegalitățile sus‑menționate, constituie o încălcare a dreptului de proprietate.
Este necesar să se arate cu titlu introductiv că, în ceea ce privește condiția potrivit căreia norma de drept pretins încălcată trebuie să aibă drept obiect conferirea de drepturi particularilor, măsurile restrictive au drept obiect să limiteze exercitarea anumitor drepturi de către persoanele vizate, în primul rând exercitarea dreptului lor de proprietate. Totuși, având în vedere obiectivele pe care un sistem de măsuri restrictive precum cel în cauză urmărește să le atingă, acesta constituie o limitare care îndeplinește criteriile articolului 52 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) (Hotărârea din 27 februarie 2014, Ezz și alții/Consiliul,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punctele
-
). Pe de altă parte, reclamanții nu pretind că acest sistem le încalcă în sine dreptul de proprietate. Trebuie însă amintit că competența de a restrânge dreptul de proprietate trebuie să fie exercitată potrivit normelor de procedură și de fond prevăzute în acest scop. În caz contrar, va trebui constatată o restricție nejustificată a dreptului de proprietate într‑un anumit caz (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 septembrie 2008, Kadi și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia,
C‑402/05 P și C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, punctele
,
și
-
). În consecință, în măsura în care motivele invocate în susținerea acțiunii urmăresc să stabilească faptul că regulamentele care au impus înghețarea fondurilor primilor trei reclamanți sunt viciate de nelegalități referitoare la normele de procedură și de fond care guvernează competența de a restrânge lor dreptul de proprietate, acestea se întemeiază pe norme care conferă drepturi particularilor.
Trebuie analizat, mai întâi, motivul întemeiat pe pretinsa absență a temeiului juridic, apoi cel întemeiat pe pretinsa încălcare a normelor fundamentale de procedură și, în sfârșit, celelalte două motive referitoare la legalitatea pe fond a actelor incriminate.
Cu privire la pretinsa absență a temeiului juridic
Reclamanții arată că articolele 60 și 301 CE, pe care se întemeiază Regulamentul nr. 314/2004, vizează cel mult țări terțe, precum și conducătorii și persoanele fizice și entitățile care sunt asociate acestor conducători sau controlate de aceștia. Or, niciunul dintre reclamanți nu ar aparține uneia dintre aceste categorii, chiar dacă ar trebui să fie acceptată teza potrivit căreia primul reclamant avea strânse legături cu guvernul zimbabwian, ceea ce reclamanții contestă. Astfel, nu orice tip de asociere, independent de un comportament particular, ar justifica înscrierea numelui unui om de afaceri zimbabwian pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din regulamentul menționat. Potrivit reclamanților, dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă presupune că aceștia pot solicita repararea prejudiciului suferit pentru motivul lipsei de temei juridic care afectează legalitatea actelor în litigiu. În orice situație, relamanții susțin că, chiar dacă ar trebui să se considere că primul reclamant întreține legături cu guvernul zimbabwian, această circumstanță nu ar autoriza instituțiile în cauză să adauge automat numele celei de a doua și al celei de a treia reclamante, precum și pe cel al Breco International pe listele în discuție.
Prin această argumentație, reclamanții arată în esență că, interpretat în lumina articolelor 60 și 301 CE, care constituie temeiul său juridic, articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004 vizează țările terțe și conducătorii lor și, în ceea ce privește persoanele fizice sau juridice, cel mult pe cele direct asociate sau controlate de acestea din urmă, iar nu oameni de afaceri și întreprinderi ca ei.
Articolul 60 CE prevede la alineatul (1) că, în cazul în care, în situațiile menționate la articolul 301 CE, este considerată necesară o acțiune a Comunității, Consiliul poate adopta în raport cu țările terțe respective măsurile urgente necesare în ceea ce privește circulația capitalurilor și plățile. Potrivit articolului 301 CE, în cazul în care o poziție comună sau o acțiune comună, adoptată în conformitate cu dispozițiile Tratatului privind Uniunea Europeană referitoare la PESC, prevede o acțiune a Comunității care urmărește să întrerupă sau să restrângă, în tot sau în parte, relațiile economice cu una sau cu mai multe țări terțe, Consiliul adoptă măsurile urgente necesare.
Având în vedere modul de redactare a articolelor 60 și 301 CE, în special expresiile „în raport cu țările terțe respective” și „cu una sau mai multe țări terțe” din cuprinsul acestora, aceste dispoziții vizează adoptarea de măsuri împotriva unor țări terțe, această din urmă noțiune putând să includă conducătorii unei astfel de țări, precum și persoanele fizice și entitățile care sunt asociate acestor conducători sau care sunt controlate direct sau indirect de către aceștia. Or, nu se poate exclude posibilitatea ca managerii anumitor întreprinderi să facă obiectul unor măsuri restrictive adoptate în temeiul articolelor 60 și 301 CE în măsura în care se stabilește că aceștia sunt asociați conducătorilor țării terțe în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 martie 2012, Tay Za/Consiliul,
C‑376/10 P
,
EU:C:2012:138
, punctele
și
).
Regulamentul nr. 314/2004, precum și regulamentele în litigiu care îl modifică, citate la punctul 25 de mai sus, privesc adoptarea unor măsuri restrictive împotriva Republicii Zimbabwe.
Potrivit considerentului (2) al Regulamentului nr. 314/2004, ținând seama de atingerile grave aduse drepturilor omului perpetrate de guvernul acestei țări, era necesar să aplice în continuare măsurile restrictive instituite deja din februarie 2002.
Măsurile restrictive în cauză au constat în înghețarea tuturor fondurilor și resurselor economice care aparțineau persoanelor din categoriile descrise la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004. Este vorba despre membrii guvernului zimbabwian și persoanele fizice sau juridice, entitățile și organismele asociate membrilor menționați.
În speță, din anexa la Regulamentul nr. 77/2009 reiese că numele primului reclamant a fost înscris pe lista persoanelor fizice și juridice, a entităților și a organismelor prevăzute la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004 pentru motivul că avea „strânse legături cu guvernul din Zimbabwe” și „[furnizase] regimului, inclusiv prin intermediul companiilor deținute, sprijin financiar și de altă natură” (a se vedea punctul 5 de mai sus). Această înscriere a fost efectuată în temeiul competenței conferite Comisiei prin articolul 11 litera (b) din regulamentul menționat și ca urmare a adoptării Poziției comune 2009/68.
Astfel cum arată Consiliul și Comisia, această motivare corespunde întocmai noțiunii de persoană „asociată” conducătorilor țării vizate de măsurile restrictive. Astfel, având în vedere obiectivele urmărite prin măsurile restrictive, care constau în a împiedica orice ajutor furnizat guvernului vizat, noțiunea „asociat” trebuie să includă și persoanele care desfășoară activități precum cele descrise la punctul 35 de mai sus. În consecință, înscrierea numelui primului reclamant prin Regulamentul nr. 77/2009 pe lista persoanelor fizice și juridice, a entităților și a organismelor prevăzute la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004 se întemeiază în mod valabil pe articolele 60 și 301 CE, pe care se întemeiază la rândul său acest din urmă regulament.
Această concluzie este valabilă și în raport cu persoanele juridice ale căror nume sunt înscrise pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004 care sunt deținute de primul reclamant. Astfel, după cum arată Consiliul, posibilitatea de a adopta măsuri restrictive împotriva oricărei persoane juridice deținute de o persoană fizică asociată conducătorilor țării vizate este evident o condiție de efectivitate a măsurilor menționate. Astfel, întrucât numele celei de a doua și al celei treia reclamante au fost înscrise pe listele în discuție pentru motivul că acestea sunt deținute de primul reclamant, această înscriere este întemeiată în mod valabil pe articolele 60 și 301 CE. Situația este aceeași în cazul înscrierii numelui Breco International, care se bazează pe un motiv identic, astfel încât Regulamentul nr. 314/2004 s‑a întemeiat în mod valabil pe articolele respective în privința acesteia.
Nu trebuie să se constate, așadar, nicio nelegalitate în ceea ce privește temeiul juridic al înscrierii numelor primilor trei reclamanți și al Breco International pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004.
De altfel, în măsura în care argumentația reclamanților potrivit căreia comportamentul lor nu permite să fie calificați drept asociați ai guvernului din Zimbabwe ar putea fi interpretată ca demonstrând că aceștia nu sunt asociați ai guvernului menționat în sensul articolului 6 din Regulamentul nr. 314/2004, astfel cum a fost interpretat la punctul 34 de mai sus, o asemenea argumentație s‑ar confunda cu motivul întemeiat pe pretinsele erori referitoare la aprecierea faptelor, care va fi examinat la punctele 65-94 de mai jos.
Cu privire la pretinsa încălcare a normelor fundamentale de procedură
Reclamanții arată că actele în temeiul cărora numele primilor trei dintre ei și al Breco International au fost înscrise pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004 nu cuprind motive specifice și concrete care să le permită să aprecieze temeinicia acestor înscrieri în raport cu condițiile legale aplicabile și nici, în consecință, să conteste validitatea acestora. Or, potrivit reclamanților, motivarea actelor în discuție ar fi trebuie să le fie furnizată la momentul adoptării lor, omisiune care nu ar putea fi remediată pe parcursul procesului. În orice situație, elementele de probă aferente ar fi trebuit să le fie furnizate înainte de prima reînnoire a înscrierii lor și ar fi trebuit să fie însoțită de posibilitatea lor de a fi ascultați. Or, ei nu ar fi avut acces la niciun element de acest tip, corespondența cu Consiliul fiind limitată la chestiuni de procedură.
Prin această argumentație, reclamanții invocă două motive. Primul este întemeiat pe un pretins viciu de motivare și al doilea pe o încălcare a dreptului lor la apărare ca urmare, pe de o parte, a lipsei comunicării elementelor de probă reținute împotriva lor, precum și, pe de altă parte, a imposibilității de a‑și prezenta argumentele în fața Consiliului și a Comisiei. Această pretinsă încălcare a dreptului de a fi ascultat ar fi compromis de asemenea dreptul lor la o protecție jurisdicțională efectivă.
[omissis]
Cu privire la pretinsa încălcare a dreptului de a fi ascultat
Ținând seama de efectul de surpriză necesar unei măsuri de înghețare a fondurilor (a se vedea punctul 45 de mai sus), dreptul de a fi ascultat, care trebuie respectat în materie de măsuri restrictive, nu impune, potrivit unei jurisprudențe constante, nici ca autoritățile Uniunii să comunice persoanei sau entității vizate motivele înscrierii numelui său pe lista care impune măsuri restrictive, anterior înscrierii inițiale a acestui nume pe lista menționată (a se vedea Hotărârea din 4 februarie 2014, Syrian Lebanese Commercial Bank/Consiliul,
T‑174/12 și T‑80/13
,
EU:T:2014:52
, punctul
și jurisprudența citată), nici ca Consiliul să procedeze din oficiu la ascultarea acestei persoane sau entități (Hotărârea din 14 octombrie 2009, Bank Melli Iran/Consiliul,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, punctele
și
).
În schimb, în cazul în care Consiliul a înghețat inițial fonduri pentru o perioadă determinată, acesta trebuie, în principiu, să acorde persoanelor interesate posibilitatea de a fi ascultate înainte de a proroga aplicarea măsurii menționate. Astfel, pentru a fi eficace, actele care prorogă aplicarea unei asemenea măsuri nu trebuie să beneficieze în mod necesar de un efect de surpriză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 martie 2014, Al Assad/Consiliul,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, punctul
).
Deși este adevărat că atunci când, precum în speță (a se vedea punctele 43-46 de mai sus), au fost comunicate informații suficient de precise, care permit persoanei interesate să își facă cunoscut în mod util punctul de vedere cu privire la elementele reținute împotriva sa de instituțiile în cauză, respectarea dreptului la apărare nu implică obligația acestora din urmă de a acorda spontan accesul la documente conținute în dosarul lor, totuși, la cererea părții interesate, instituțiile menționate sunt ținute să acorde accesul la toate documentele administrative neconfidențiale referitoare la măsura în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 octombrie 2009, Bank Melli Iran/Consiliul,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, punctul
).
În plus, dreptul de a fi ascultat anterior adoptării unor acte de menținere a unor măsuri restrictive în privința unor persoane deja vizate de acestea presupune că Consiliul a reținut noi elemente împotriva acestor persoane (Hotărârea din 12 martie 2014, Al Assad/Consiliul,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, punctul
).
În speță, reiese din dosar că, la 5 februarie 2009, un avocat a adresat Comisiei o cerere de acces la documentele pe care se bazează înscrierea inițială a numelui primului reclamant, potrivit Regulamentului nr. 77/2009, pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004. Această cerere a fost efectuată în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (
JO 2001, L 145, p. 43
, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 76). Prin scrisoarea din 5 martie 2009, Comisia a admis că este în posesia a două documente referitoare la cerere. În special, aceasta a recunoscut că deține două documente provenite din sistemul „corespondență europeană” (COREU) care cuprindeau în special informații cu privire la înscrierea numelui primului reclamant și a numelor societăților deținute de acesta pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004. Totuși, Comisia a refuzat accesul la aceste documente în temeiul articolului 4 alineatul (1) litera (a) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, referitor la protecția interesului public în ceea ce privește relațiile internaționale.
Prin scrisoarea din 9 martie 2009, o „cerere de confirmare” a fost introdusă, de această dată, în numele primului reclamant și a 16 societăți, printre care a doua și a treia reclamantă, precum și Breco International. Prin scrisoarea din 3 iulie 2009, Comisia a refuzat accesul la documentele menționate, invocând același motiv pe care se baza refuzul inițial.
În plus, prin scrisoarea din 6 iunie 2012, primul reclamant a adresat Consiliului o cerere de acces la informații care priveau înscrierea numelui său, precum și a numelor mai multora dintre societățile sale, printre care a doua și a treia reclamantă și Breco International, pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004. Această cerere a fost formulată în temeiul Regulamentului (CE) nr. 45/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2000 privind protecția persoanelor fizice cu privire la prelucrarea datelor cu caracter personal de către instituțiile și organele comunitare și privind libera circulație a acestor date (
JO 2000, L 8, p. 1
, Ediție specială, 13/vol. 30, p. 42). Prin scrisoarea din 18 septembrie 2012, Consiliul a răspuns comunicând patru documente adresate de secretariatul său general delegațiilor statelor membre. Aceste documente conțin în esență informații referitoare la identitatea primilor trei reclamanți și a Breco International. Unul dintre respectivele documente, intitulat „Coreu CFSP/0053/09”, se referă la impunerea unor măsuri restrictive împotriva primului reclamant de către autoritățile federale ale Statelor Unite ale Americii, motiv întemeiat pe sprijinul financiar pe care acesta l‑ar fi oferit guvernului din Zimbabwe prin rețeaua sa de întreprinderi. Se menționează de asemenea că primul reclamant este asociat al unui ministru din guvernul amintit, precum și al președintelui Zimbabwe, domnul Robert Mugabe.
Din aceste elemente reiese că primii trei reclamanți și Breco International s‑au adresat Comisiei, cel târziu la 9 martie 2009, pentru a solicita accesul la elementele pe care se bazează înscrierea numelor primilor trei reclamanți și a Breco International pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004. Totuși, Comisia, autor atât al Regulamentului nr. 77/2009, în temeiul căuia numele reclamanților au fost înscrise inițial pe listele în discuție, cât și al Regulamentelor nr. 173/2010 și nr. 174/2011, nu a răspuns acestei cereri.
Presupunând că această omisiune poate fi considerată ca susceptibilă să îi fi împiedicat pe primii trei reclamanți să își prezinte în mod util punctul de vedere cu privire la măsura pe care această instituție o adoptase în privința lor, trebuie să se examineze de asemenea dacă, având în vedere circumstanțele speței, acest fapt nu constituie, în orice caz, decât o neregularitate fără consecințe, întrucât, în lipsa acesteia, reclamantul nu ar fi putut să își asigure mai bine apărarea (Hotărârea din 4 februarie 2014, Syrian Lebanese Commercial Bank/Consiliul,
T‑174/12 și T‑80/13
,
EU:T:2014:52
, punctul
).
În această privință, trebuie arătat că reclamanții susțin că au prezentat, la 19 februarie 2009, la Foreign & Commonwealth Office (FCO, Biroul Afacerilor Externe și pentru Commonwealth, Regatul Unit), în conformitate cu Freedom of Information Act 2000 (Legea din 2000 privind libertatea de informare), o cerere de acces la documentele referitoare la înscrierea numelor primilor trei reclamanți și al Breco International pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004. În răspuns la această cerere, FCO a furnizat, la 2 iunie 2009, o listă de 17 documente, precum și copii ale altor două documente, toate accesibile publicului. Printre aceste documente figurează un raport al Grupului de experți cu privire la exploatarea ilegală a resurselor naturale și a altor bogății ale Republicii Democratice Congo (denumit în continuare „grupul de experți”) din 8 octombrie 2002, stabilit sub egida Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unies (ONU) (denumit în continuare „Raportul din 8 octombrie 2002”), o serie de articole de presă referitoare la primul reclamant și anumite linkuri internet către informații privind societățile vizate.
În plus, ca urmare a adoptării Deciziei 2011/101 și a Regulamentului nr. 174/2011, primul reclamant a formulat, la 4 noiembrie 2011, o nouă cerere la FCO cu privire la documentele referitoare la înscrierea sa pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004. În răspunsul la această cerere, FCO a furnizat primului reclamant o listă de 15 documente, printre care în special raportul din 8 octombrie 2002 și o serie de articole de presă.
Trebuie arătat de asemenea că, astfel cum amintește Consiliul, Comisia a informat primul reclamant cu privire la înscrierea numelui său pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004 prin scrisoarea din 27 ianuarie 2009 și l‑a invitat, prin scrisoarea din 18 decembrie 2009, să adreseze Consiliului observații și o eventuală cerere de radiere. În plus, primul reclamant s‑a adresat, prin scrisorile din 26 octombrie și din 26 noiembrie 2009, din 21 ianuarie și din 10 februarie 2010, tuturor membrilor Consiliului, prezentând observații cu privire la înscrierea numelui său, precum și a numelui societăților sale pe listele în discuție. Prin scrisoarea din 16 februarie 2010, Consiliul a refutat argumentele primului reclamant referindu‑se în special la elementele care reies din al doilea raport, stabilit sub egida ONU, în data de 15 octombrie 2003 (denumit în continuare „raportul din 15 octombrie 2003”), de către grupul de experți. Consiliul a informat primul reclamant că înscrierile în discuție urmau să fie menținute în temeiul Deciziei 2010/92. Primul reclamant a răspuns la această scrisoare prin scrisoarea din 19 aprilie 2010, la care Consiliul a răspuns prin scrisoarea din 7 iunie 2010. În sfârșit, prin scrisoarea din 13 mai 2011, primul reclamant a prezentat observații Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate și a primit un răspuns din partea Serviciului European de Acțiune Externă în data de 29 iunie 2011. În plus, în răspunsul la două scrisori ale primului reclamant din 11 octombrie și din 3 noiembrie 2011, Consiliul i‑a amintit, prin scrisoarea din 9 noiembrie 2011, că putea să îi prezinte în orice moment o cerere documentată prin care să solicite reexaminarea măsurilor restrictive.
În primul rând, din cele de mai sus reiese că primii trei reclamanți, precum și Breco International au avut acces, prin intermediul FCO, la un ansamblu de elemente care constituie esențialul probelor și informațiilor pe care s‑a bazat înscrierea lor pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004. Astfel, pe de o parte, reclamanții arată în mod repetat, la punctele 52.3 și 55 din cerere, că înscrierea numelor primilor trei reclamanți și al Breco International pe listele în discuție a fost efectuată la inițiativa Regatului Unit și că este improbabil ca Consiliul sau Comisia să fi avut în posesie alte elemente decât cele care le‑au fost comunicate de FCO. Pe de altă parte, Consiliul precizează că elementele pe care reclamanții le‑au obținut de la FCO constituie esențialul elementelor de care s‑a ținut seama.
În al doilea rând, rezultă că, după ce au avut acces la aceste elemente, primii trei reclamanți și Breco International au stabilit și au menținut un contact permanent cu Consiliul referitor la chestiuni de fond legate de înscrierea și menținerea numelor lor pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004.
Ținând seama de aceste considerații, trebuie să se constate că circumstanța potrivit căreia Comisia nu a divulgat primilor trei reclamanți elementele pe care s‑a bazat înscrierea numelor lor pe lista persoanelor vizate la articolul 6 din Regulamentul nr. 314/2004 nu a determinat o încălcare a dreptului acestora la apărare. Astfel, omisiunea menționată nu i‑a împiedicat pe aceștia să își prezinte cauza, după ce au luat cunoștință de un ansamblu de elemente care consideră ei înșiși că reprezintă esențialul informațiilor luate în considerare de instituțiile în cauză ca temei al unei o motivări care, pe de altă parte, a rămas identică în toată perioada înscrierii respective. Pe de altă parte, având în vedere aprecierile care figurează la punctul 20 de mai sus, din care reiese că a patra reclamantă nu a făcut obiectul unei înscrieri pe listele în discuție, nu poate fi constată nicio încălcare a dreptului la apărare al acesteia.
[omissis]

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a opta)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
John Arnold Bredenkamp, Echo Delta (Holdings) PCC Ltd, Scottlee Holdings (Private), Ltd și Fodya (Private) Ltd suportă cheltuielile de judecată efectuate de Consiliul Uniunii Europene și de Comisia Europeană.

Gratsias
Kancheva
Wetter
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 21 iulie 2016.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.
(
)	Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.