CELEX: 62018CJ0134
Ennakkoratkaisupyyntö
Sosiaaliturvajärjestelmät
Työkyvyttömyysetuudet
SEUT 45 ja SEUT 48 artikla
Työntekijöiden vapaa liikkuvuus
Asetus (EY) N:o 883/2004
Jäsenvaltioiden erilaiset korvausjärjestelmät
Työhön kykenemättömyyttä koskeva odotusaika
Kesto
Työhön kykenemättömyyteen liittyvän korvauksen myöntäminen
Siirtotyöläisille koituvat haitat

Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 45 ja SEUT 48 artiklan, sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 (
EUVL 2004, L 166, s. 1
) sekä asetuksen (EY) N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 987/2009 (
EUVL 2009, L 284, s. 1
) tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa osapuolina ovat Maria Vester ja Rijksinstituut voor ziekte- en invaliditeitsverzekering (kansallinen sairaus- ja työkyvyttömyysvakuutuslaitos, jäljempänä INAMI) ja joka koskee sitä, että viimeksi mainittu on kieltäytynyt myöntämästä Vesterille työkyvyttömyyskorvausta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Asetus N:o 883/2004
Asetuksen N:o 883/2004 I osasto, jonka otsikko on ”Yleiset säännökset”, sisältää 6 artiklan, jossa säädetään seuraavaa:
”Jollei tässä asetuksessa toisin säädetä, sen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen, jonka lainsäädännön mukaan
–
etuuksia koskevan oikeuden saavuttamiseksi, säilyttämiseksi, keston määrittämiseksi tai takaisinsaamiseksi,
– –
edellytetään vakuutuskausien, työskentelykausien, itsenäisen ammatinharjoittamisen kausien tai asumiskausien täyttymistä, on otettava tarpeellisessa määrin huomioon toisten jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutuskaudet, työskentelykaudet, itsenäisen ammatinharjoittamisen kaudet tai asumiskaudet, ikään kuin nämä kaudet olisivat täyttyneet kyseisen laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan.”
Asetuksen N:o 883/2004 II osasto, jonka otsikko on ”Sovellettavan lainsäädännön määrittäminen”, sisältää 11 artiklan 3 kohdan c alakohdan, jossa säädetään seuraavaa:
”Jollei 12–16 artiklasta muuta johdu,
– –
c)
henkilö, joka saa työttömyysetuuksia 65 artiklan mukaisesti asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön nojalla, on kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön alainen”.
Asetuksen N:o 883/2004 III osaston 5 luku, jonka otsikko on ”Vanhuuseläkkeet ja perhe-eläkkeet”, sisältää 50–60 artiklan.
Kyseisen asetuksen 51 artiklan, jonka otsikko on ”Kausien yhteenlaskemista koskevat erityissäännökset”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jos jäsenvaltion lainsäädännön mukaan tiettyjen etuuksien myöntämiseksi edellytetään, että vakuutuskaudet täyttyvät yksinomaan tietyssä palkkatyössä tai itsenäisessä ammatinharjoittamisessa tai tehtävässä, joka kuuluu palkattujen työntekijöiden tai itsenäisten ammatinharjoittajien erityisjärjestelmään, kyseisen jäsenvaltion toimivaltainen laitos ottaa huomioon muiden jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen perusteella täyttyneet kaudet vain, jos ne ovat täyttyneet vastaavassa järjestelmässä tai, jollei tällaista ole, samassa tehtävässä tai soveltuvassa tapauksessa samassa palkkatyössä tai samassa itsenäisessä ammatinharjoittamisessa.
Jos näin täyttyneet kaudet huomioon ottaen asianomainen henkilö ei täytä edellytyksiä erityisjärjestelmän etuuksien saamiselle, kyseiset kaudet otetaan huomioon myönnettäessä yleisen järjestelmän tai, jollei tällaista ole, tapauksesta riippuen ruumiillisen työn tai toimistotyön tekijöihin sovellettavan järjestelmän mukaisia etuuksia, edellyttäen että asianomainen henkilö on kuulunut johonkin kyseisistä järjestelmistä.
2.   Jäsenvaltion erityisjärjestelmän mukaan täyttyneet kaudet otetaan huomioon myönnettäessä yleisen järjestelmän tai, jollei tällaista ole, tapauksesta riippuen ruumiillisen työn tai toimistotyön tekijöihin sovellettavan toisen jäsenvaltion järjestelmän mukaisia etuuksia, edellyttäen että asianomainen henkilö on kuulunut johonkin kyseisistä järjestelmistä, vaikka kyseiset kaudet olisikin jo otettu huomioon viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa erityisjärjestelmän piirissä.”
Mainitun asetuksen 52 artiklan, jonka otsikko on ”Etuuksien myöntäminen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Toimivaltainen laitos laskee maksettavan etuuden määrän:
a)
soveltamansa lainsäädännön mukaisesti ainoastaan, jos etuuksiin oikeuttavat edellytykset ovat täyttyneet yksinomaan kansallisen lainsäädännön mukaan (itsenäinen etuus);
b)
laskemalla teoreettisen määrän ja sen jälkeen tosiasiallisen määrän (pro rata ‑etuus) seuraavasti:
i)
etuuden teoreettinen määrä vastaa etuutta, jota asianomainen henkilö voisi vaatia, jos kaikki muiden jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen mukaisesti täyttyneet vakuutus- ja/tai asumiskaudet olisivat täyttyneet kyseisen laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan etuuden myöntämispäivänä. Jos tämän lainsäädännön mukaan etuuden määrä ei riipu täyttyneiden kausien kestosta, kyseistä määrää pidetään teoreettisena määränä;
ii)
toimivaltainen laitos määrittää sen jälkeen pro rata ‑etuuden tosiasiallisen määrän soveltamalla teoreettiseen määrään tämän laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan ennen riskin toteutumista täyttyneiden kausien pituuden ja kaikkien kyseessä olevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen mukaan ennen riskin toteutumista täyttyneiden kausien kokonaispituuden suhdetta.”
Saman asetuksen 57 artiklan, jonka otsikko on ”Alle vuoden pituiset vakuutus- tai asumiskaudet”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sen estämättä, mitä 52 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään, jäsenvaltion laitos ei ole velvollinen myöntämään etuuksia soveltamansa lainsäädännön mukaan täyttyneiden, riskin toteutuessa huomioon otettujen kausien perusteella, jos
–
kyseiset kaudet kestävät alle yhden vuoden,
ja
–
kyseisen lainsäädännön nojalla oikeutta etuuteen ei saavuteta yksinomaan näiden kausien perusteella.
Tätä artiklaa sovellettaessa ’kausilla’ tarkoitetaan kaikkia vakuutus-, työskentely-, itsenäisen ammatinharjoittamisen tai asumiskausia, jotka joko antavat oikeuden kyseiseen etuuteen tai lisäävät sitä suoraan.”
Asetuksen N:o 883/2004 65 artiklan, jonka otsikko on ”Työttömät, jotka asuivat muussa jäsenvaltiossa kuin toimivaltaisessa jäsenvaltiossa”, 2 kohdan ensimmäisessä virkkeessä ja 5 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   Kokonaan työttömän, joka viimeisimmän palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana toimintansa aikana asui muussa kuin toimivaltaisessa jäsenvaltiossa ja joka edelleen asuu kyseisessä jäsenvaltiossa tai palaa sinne, on ilmoittauduttava asuinjäsenvaltionsa työvoimaviranomaisten käytettäväksi. – –
– –
5.
a)
Edellä 2 kohdan ensimmäisessä ja toisessa virkkeessä tarkoitettu työtön henkilö saa etuuksia asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön mukaisesti, ikään kuin häneen olisi hänen viimeisimmän palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana toimintansa aikana sovellettu kyseistä lainsäädäntöä. Kyseiset etuudet myöntää asuinpaikan laitos.”
Asetus N:o 987/2009
Asetuksen N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä annetun asetuksen N:o 987/2009 III osaston IV luvussa säädetään työkyvyttömyysetuuksia sekä vanhuus- ja perhe-eläkkeitä koskevista säännöistä.
Asetuksen N:o 987/2009 45 artiklassa, jonka otsikko on ”Etuuksien hakeminen”, säädetään muun muassa seuraavaa:
”A.
Etuushakemuksen jättäminen [asetuksen N:o 883/2004] 44 artiklan 2 kohdan mukaisen A-tyypin lainsäädännön nojalla
– –
B.
Muiden etuushakemusten jättäminen
4.   Muissa kuin 1 kohdassa tarkoitetuissa tilanteissa hakija toimittaa hakemuksen asuinpaikkansa laitokselle tai sen jäsenvaltion laitokselle, jonka lainsäädäntöä viimeksi sovellettiin. – –
– –”
Asetuksen N:o 987/2009 47 artiklassa, jonka otsikko on ”Hakemusten käsittely asianomaisissa laitoksissa”, säädetään seuraavaa:
”A.
Yhteyslaitos
1.   Laitos, jolle etuushakemus toimitetaan tai toimitetaan edelleen [asetuksen N:o 987/2009] 45 artiklan 1 tai 4 kohdan mukaisesti, on jäljempänä ’yhteyslaitos’. – –
Sen lisäksi, että kyseinen laitos käsittelee etuushakemuksen soveltamansa lainsäädännön mukaisesti, se yhteyslaitoksen ominaisuudessaan osallistuu tietojenvaihtoon, tiedottaa päätöksistä ja toimista, joita tarvitaan hakemuksen käsittelemiseksi asianomaisissa laitoksissa, antaa hakijalle pyynnöstä tiedot, jotka liittyvät yhteisönäkökohtiin asian käsittelyssä, ja pitää hakijan ajan tasalla asian etenemisestä.
B.
Etuushakemuksen käsittely [asetuksen N:o 883/2004] 44 artiklassa tarkoitetun A-tyypin lainsäädännön mukaisesti
– –
C.
Muiden etuushakemusten käsittely
4.   Muissa kuin 2 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa yhteyslaitoksen on toimitettava etuushakemukset ja kaikki saatavillaan olevat asiakirjat ja tarvittaessa hakijan toimittamat asiakirjat viipymättä kaikille kyseisille laitoksille, jotta ne pystyvät aloittamaan hakemuksen käsittelyn samanaikaisesti. Yhteyslaitoksen on ilmoitettava muille laitoksille soveltamansa lainsäädännön mukaiset vakuutus- tai asumiskaudet. Lisäksi sen on ilmoitettava, mitä asiakirjoja toimitetaan myöhemmin, ja täydennettävä hakemusta mahdollisimman pian.
5.   Kaikkien kyseisten laitosten on ilmoitettava mahdollisimman pian yhteyslaitokselle ja muille asianomaisille laitoksille soveltamansa lainsäädännön mukaisesti täyttyneet vakuutus- tai asumiskaudet.
6.   Kunkin kyseisistä laitoksista on laskettava etuuksien määrä [asetuksen N:o 883/2004] 52 artiklan mukaisesti ja ilmoitettava yhteyslaitokselle ja muille asianomaisille laitoksille päätöksestään, maksettavaksi kuuluvien etuuksien määrästä ja kaikista [asetuksen N:o 883/2004] 53–55 artiklassa edellytetyistä tiedoista.
– –”
Belgian oikeus
Terveydenhoitoa ja korvauksia koskevasta pakollisesta vakuutuksesta 14.7.1994 annetun konsolidoidun lain (gecoördineerde wet betreffende de verplichte verzekering voor geneeskundige verzorging en uitkeringen; jäljempänä ZIV-laki) 32 §:n mukaan valvotusti työttöminä olevilla työntekijöillä on oikeus sairausetuuksiin sellaisina kuin ne määritellään kyseisen lain III osaston III luvussa ja siinä säädetyin edellytyksin.
ZIV-lain 86 §:n 1 momentin c kohdassa säädetään, että valvotusti työttömillä työntekijöillä on etuuden saajina myös oikeus saada työhön kykenemättömyyteen liittyviä korvauksia, sellaisina kuin ne määritellään kyseisen lain IV osaston III luvussa ja siinä säädetyin edellytyksin.
ZIV-lain 87 §:ssä säädetään, että kyseisen lain 86 §:n 1 momentissa tarkoitettu etuuden saaja, joka on työhön kykenemätön, saa yhden vuoden ajanjaksona, joka alkaa hänen työhön kykenemättömyytensä alkamispäivänä, kultakin arkipäivältä taikka kultakin tämän saman ajanjakson arkipäivään rinnastettavalta päivältä niin sanotun ensisijaisen työhön kykenemättömyyteen liittyvän korvauksen.
ZIV-lain 93 §:n mukaan silloin, kun työhön kykenemättömyys pitkittyy ensisijaista työhön kykenemättömyyttä koskevan jakson yli, niin sanottua työkyvyttömyyskorvausta maksetaan kultakin työhön kykenemättömyyden aikaiselta arkipäivältä taikka kultakin siihen rinnastettavalta päivältä.
ZIV-lain 128 §:n 1 momentissa säädetään ennen 1.5.2017 alkaneesta työhön kykenemättömyydestä, että kyseisen lain IV osastossa säädettyjen etuuksien saamiseksi 120 työpäivää on oltava täyttynyt mainitun lain 86 §:n 1 momentissa tarkoitettujen etuuden saajien osalta oikeuden saamispäivää edeltäneen kuuden kuukauden ajanjakson aikana terveydenhoitoa ja korvauksia koskevasta pakollisesta vakuutuksesta annetun lain täytäntöönpanosta 3.7.1996 annetun kuninkaan asetuksen (Koninklijk besluit tot uitvoering van de wet betreffende de verplichte verzekering voor geneeskundige verzorging en uitkeringen; Moniteur belge, 31.7.1996, s. 20285), sellaisena kuin sitä sovellettiin ennen 1.5.2017 alkaneisiin työhön kykenemättömyyttä koskeviin kausiin, 203 §:n mukaisesti.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Työskenneltyään Alankomaissa 10.11.1997–31.3.2015 Belgiassa asuva Alankomaiden kansalainen Vester sai 2.4.2015 lähtien työttömyyskorvausta toimivaltaiselta Belgian laitokselta.
Vester ilmoittautui 7.4.2015 työhön kykenemättömäksi toimivaltaiselle Belgian laitokselle. Vaikka hän ei täyttänytkään Belgian lainsäädännön mukaisia edellytyksiä, toimivaltainen Belgian laitos myönsi hänelle kyseisestä päivästä lähtien 6.4.2016 asti työhön kykenemättömyyteen liittyvän korvauksen asetuksen N:o 883/2004 6 artiklassa säädetyn vakuutuskausien yhteenlaskemisen periaatteen perusteella.
Vester todettiin 7.4.2016 Belgian lainsäädännön mukaisesti työkyvyttömäksi.
Vester teki 17.5.2016 päivätyllä kirjeellään Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringenille (palkattujen työntekijöiden vakuutuslaitos, Alankomaat; jäljempänä UWV) hakemuksen työkyvyttömyyskorvauksen saamiseksi Alankomaissa.
UWV ilmoitti 19.5.2016 päivätyllä kirjeellään Vesterille, että Alankomaiden lainsäädännön mukaan työkyvyttömyyden toteaminen ja siihen liittyvän korvauksen myöntäminen on mahdollista vasta, kun 104 viikon mittainen työhön kykenemättömyyttä koskeva odotusaika on täyttynyt, ja että koska Vesterin osalta oli täyttynyt vain 52 viikon mittainen edeltävä työhön kykenemättömyyden kausi Belgiassa, hänelle ei voitu myöntää tällaista korvausta, joka voidaan maksaa hänelle vasta 4.4.2017 lähtien.
INAMI muistutti Vesteriä 18.8.2016 tekemällään päätöksellä siitä, että hänelle oli päivänä, jona hän ilmoittautui työhön kykenemättömäksi, minkä jälkeen hänet todettiin työkyvyttömäksi, kertynyt vain neljä vakuutuspäivää Belgiassa eikä hän siten täyttänyt edellytyksiä työkyvyttömyyskorvauksen saamiseksi Belgiassa, minkä vuoksi se epäsi Vesteriltä asetuksen N:o 883/2004 57 artiklan nojalla kyseisen korvauksen myöntämisen. Vester nosti tästä päätöksestä kanteen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa.
Samana päivänä INAMI esitti asetuksen N:o 987/2009 47 artiklan perusteella UWV:lle etuushakemuksen, joka hylättiin tämän tuomion 22 kohdassa mainituista syistä.
4.4.2017 lähtien eli päivänä, jona Vester täytti Alankomaiden lainsäädännössä vaaditun 104 viikon työhön kykenemättömyyttä koskevan odotusajan, jonka kuluessa hän ei saanut työhön kykenemättömyyttä koskevaa korvausta, joka lähtökohtaisesti myönnetään tällaisena odotusaikana työntekijöille, hänet todettiin työkyvyttömäksi Alankomaissa ja toimivaltainen Alankomaiden laitos myönsi hänelle työkyvyttömyyskorvauksen.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että sen eron vuoksi, joka vallitsee Belgian lainsäädännön ja Alankomaiden lainsäädännön välillä työkyvyttömäksi toteamista Belgiassa ja Alankomaissa sääntelevän työhön kykenemättömyyttä koskevan odotusajan keston suhteen, Vester ei saanut mitään korvausta 7.4.2016 – joka on päivä, jona Belgian oikeudessa säädetty työhön kykenemättömyyttä koskeva odotusaika päättyi – ja 3.4.2017 – joka on päivä, jonka Alankomaiden oikeudessa säädetty työhön kykenemättömyyttä koskeva odotusaika päättyi – välisenä aikana. Kyseinen tuomioistuin ilmaisee epäilyksensä tällaisen tilanteen yhteensoveltuvuudesta SEUT 45 ja SEUT 48 artiklan kanssa.
Näin ollen arbeidsrechtbank Antwerpen on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Rikotaanko [SEUT] 45 ja [SEUT] 48 artiklaa, jos jäsenvaltio, joka oli viimeksi toimivaltainen työhön kykenemättömyyden alkaessa, epää oikeuden työkyvyttömyysetuuteen [asetuksen N:o 883/2004] 57 artiklan perusteella 52 viikkoa kestäneen työhön kykenemättömyyttä koskevan odotusajan, jonka aikana myönnetään sairausetuuksia, päätyttyä ja toinen jäsenvaltio, joka ei ollut viimeksi toimivaltainen jäsenvaltio, soveltaa suhteutettua työkyvyttömyysetuutta koskevaa oikeutta tutkiessaan 104 viikon odotusaikaa kyseisen jäsenvaltion kansallisen oikeuden mukaisesti?
2)
Onko vapaata liikkuvuutta koskevan oikeuden kanssa yhteensoveltuvaa, että asianomainen henkilö joutuu tämän odotusajan aikana turvautumaan sosiaalihuoltoon, vai velvoittavatko SEUT 45 ja SEUT 48 artikla sen jäsenvaltion, joka ei ollut viimeksi toimivaltainen jäsenvaltio, tutkimaan työkyvyttömyysetuuksia koskevan oikeuden viimeksi toimivaltaisen jäsenvaltion lainsäädännössä säädetyn odotusajan päätyttyä, vaikka sen lainsäädännössä ei sitä sallita?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ennakkoratkaisukysymyksillään, joita on tutkittava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy lähinnä, onko SEUT 45 ja SEUT 48 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle tilanteelle, jossa työntekijälle, joka on ollut työhön kykenemätön vuoden ajan ja jonka hänen asuinjäsenvaltionsa toimivaltainen laitos on todennut työkyvyttömäksi ilman, että hän voi kuitenkaan saada kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön perusteella työkyvyttömyyskorvausta, sen jäsenvaltion toimivaltainen laitos, jossa kaikki hänen vakuutuskautensa ovat täyttyneet, vaatii hänen olevan ylimääräisen vuoden työhön kykenemätön, jotta hänet todettaisiin työkyvyttömäksi ja hänelle myönnettäisiin suhteutetut työkyvyttömyysetuudet ilman, että hän kuitenkaan saa mainitulta kaudelta työhön kykenemättömyyteen liittyvää korvausta.
Jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voidaan antaa hyödyllinen vastaus, aluksi on korostettava, että asetuksella N:o 883/2004, jonka tarkoituksena on erillisten kansallisten järjestelmien yhteensovittaminen, annetaan viimeksi mainittujen jäädä edelleen voimaan eikä siinä luoda yhteistä sosiaaliturvajärjestelmää. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltiot siis säilyttävät toimivaltansa sosiaaliturvajärjestelmiensä sisällön määrittämisen osalta (ks. analogisesti tuomio 21.2.2013, Salgado González,
C‑282/11
,
EU:C:2013:86
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 7.12.2017, Zaniewicz-Dybeck,
C‑189/16
,
EU:C:2017:946
,
kohta).
Koska alaa ei ole Euroopan unionin tasolla yhdenmukaistettu, kunkin jäsenvaltion lainsäädännössä voidaan vapaasti vahvistaa muun muassa edellytykset, joiden täyttyessä oikeus etuuksiin syntyy (tuomio 21.2.2013, Salgado González,
C‑282/11
,
EU:C:2013:86
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 7.12.2017, Zaniewicz-Dybeck,
C‑189/16
,
EU:C:2017:946
,
kohta).
Jäsenvaltioiden on kuitenkin tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta ja erityisesti niitä EUT-sopimuksen määräyksiä, jotka koskevat jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettua vapautta liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella (tuomio 21.2.2013, Salgado González,
C‑282/11
,
EU:C:2013:86
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 7.12.2017, Zaniewicz-Dybeck,
C‑189/16
,
EU:C:2017:946
,
kohta).
Tältä osin on korostettava, että EUT-sopimuksessa ei taata työntekijälle, mikäli hän toimii useassa jäsenvaltiossa tai siirtää toimintojaan toiseen jäsenvaltioon, että tätä kohdeltaisiin neutraalisti sosiaaliturvan alalla. Kun otetaan huomioon jäsenvaltioiden sosiaaliturvalainsäädäntöjen väliset eroavuudet, tällainen useassa jäsenvaltiossa toimiminen tai toiminnan siirtäminen toiseen jäsenvaltioon voi olla työntekijälle sosiaaliturvan osalta enemmän tai vähemmän edullista tai epäedullista. Tästä seuraa, että myös tilanteessa, jossa tällaisen lainsäädännön soveltaminen on siis epäedullisempaa, kyseinen lainsäädäntö on edelleen yhteensopiva SEUT 45 ja SEUT 48 artiklan kanssa, jos sillä ei aseteta tällaista työntekijää epäedullisempaan asemaan verrattuna työntekijöihin, jotka harjoittavat kaikkea toimintaansa siinä jäsenvaltiossa, jossa sitä sovelletaan, tai verrattuna työntekijöihin, joihin sitä sovellettiin jo aikaisemmin, ja jos sen vaikutuksena ei ole pelkästään sosiaaliturvamaksujen maksaminen ilman, että niistä koituu asianomaisille mitään etua (ks. vastaavasti tuomio 1.10.2009, Leyman,
C‑3/08
,
EU:C:2009:595
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä on siten alun perin katsottu, että SEUT 45 artiklan tavoite jäisi saavuttamatta, jos työntekijät menettäisivät heille tietyn jäsenvaltion lainsäädännössä tarjottuja sosiaaliturvaetuja sen seurauksena, että he käyttävät oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen. Tällainen seuraus voisi näet saada unionin työntekijän luopumaan käyttämästä oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, ja se muodostaisi näin ollen kyseistä vapautta koskevan rajoituksen (tuomio 1.10.2009, Leyman,
C‑3/08
,
EU:C:2009:595
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimelle esitetystä asiakirja-aineistosta ilmenee, että Belgian ja Alankomaiden työkyvyttömyysjärjestelmissä edellytetään työkyvyttömyyden tunnustamiseksi sitä, että kyseessä olevan työntekijän osalta on täyttynyt työhön kykenemättömyyttä koskeva odotusaika, jonka aikana hän on saanut työhön kykenemättömyyttä koskevan korvauksen. Vasta tämän ajan päätyttyä kyseessä oleva työntekijä katsotaan työkyvyttömäksi ja hänelle myönnetään työkyvyttömyyskorvaus. Belgian ja Alankomaiden lainsäädännöt eroavat kuitenkin toisistaan mainitun ajan keston osalta, sillä ensin mainitun lainsäädännön mukaan kyseinen odotusaika kestää yhden vuoden ja viimeksi mainitun mukaan kaksi vuotta.
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, Vester, joka sai 7.4.2015 Belgian lainsäädännön nojalla työttömyyskorvausta ja johon sovellettiin tätä lainsäädäntöä asetuksen N:o 883/2004 11 artiklan 3 kohdan mukaisesti, oli täyttänyt Belgiassa vuoden mittaisen työhön kykenemättömyyttä koskevan odotusajan, kuten tässä lainsäädännössä edellytetään, ja hän oli saanut kyseisenä aikana työhön kykenemättömyyteen liittyvää korvausta, joka ei perustunut Belgiassa täyttyneisiin vakuutuskausiin, koska ne olivat riittämättömiä, vaan joka perustui Alankomaissa täyttyneisiin vakuutuskausiin asetuksen N:o 883/2004 6 artiklassa säädetyn vakuutuskausien yhteenlaskemisen periaatteen mukaisesti.
Tämän odotusajan päätyttyä toimivaltainen Belgian laitos totesi Vesterin työkyvyttömäksi, mutta kieltäytyi myöntämästä hänelle työkyvyttömyyskorvausta.
Tältä osin on muistutettava, että asetuksen N:o 883/2004 57 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltion toimivaltainen laitos voi evätä etuuksien myöntämisen soveltamansa lainsäädännön mukaan täyttyneiden kausien perusteella, jos kyseiset kaudet kestävät alle yhden vuoden ja kyseisen lainsäädännön nojalla oikeutta etuuteen ei saavuteta yksinomaan näiden kausien perusteella.
Nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kiistetty sitä, että Vester ei ole maksanut Belgiassa riittävästi vakuutusmaksuja, ja hän voi saada työkyvyttömyyskorvauksen yksinomaan Alankomaissa täyttyneiden vakuutuskausien perusteella.
Kun Belgian viranomaiset toimittivat asetuksen N:o 987/2009 47 artiklan perusteella toimivaltaiselle Alankomaiden laitokselle työkyvyttömyysetuushakemuksen, tämä kieltäytyi tunnustamasta Vesterin työkyvyttömyyttä ja myöntämästä hänelle sitä koskevaa korvausta siitä syystä, että viimeksi mainitun osalta ei ollut täyttynyt Alankomaiden lainsäädännön mukainen kahden vuoden työhön kykenemättömyyttä koskeva odotusaika.
Näin ollen kyseinen laitos edellytti Vesteriltä Alankomaiden lainsäädännön mukaiseen työhön kykenemättömyyttä koskevaan odotusaikaan kuuluvan toisen vuoden täyttymistä myöntämättä hänelle kuitenkaan siihen liittyvää korvausta.
Vaikka pääasiassa kyseessä olevassa Alankomaiden lainsäädännössä ei ensi näkemältä tehdäkään eroa siirtotyöläisten ja maassa pysyneiden työntekijöiden välillä, koska siinä säädetään yleisesti siirtymisestä työkyvyttömyyttä koskevan järjestelyn piiriin kahden vuoden työhön kykenemättömyyden ajan jälkeen, se johtaa käytännössä siihen, että toisen työhön kykenemättömyysvuoden aikana Vesterin tilanteen kaltaisessa tilanteessa oleva siirtotyöläinen on epäedullisemmassa asemassa maassa pysyneisiin työntekijöihin nähden, ja siihen, että ensin mainitut menettävät sosiaaliturvaetuuden, joka tällä lainsäädännöllä on tarkoitus heille varmistaa.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että työntekijät, jotka eivät – toisin kuin Vester – käytä oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ja täyttävät koko työhön kykenemättömyyskautensa Alankomaiden lainsäädännön alaisina, saavat niiden kahden vuoden aikana, jonka tämä kausi kestää, työhön kykenemättömyyttä koskevaa korvausta toimivaltaiselta Alankomaiden laitokselta.
On kiistatonta, että Vester ei ole saanut tätä korvausta sen toisen työhön kykenemättömyysvuoden aikana, jonka hän täytti Alankomaiden lainsäädännön alaisena.
Näin ollen on todettava, että pääasiassa kyseessä olevan Alankomaiden lainsäädännön soveltaminen Vesterin tilanteen kaltaisessa tilanteessa olevaan siirtotyöläiseen saa aikaan SEUT 45 artiklan tavoitteen kanssa ristiriitaisia vaikutuksia, jotka liittyvät siihen, että Vesterin työhön kykenemättömyyteen liittyviin etuuksiin sovellettiin peräkkäin toisistaan eroavia lainsäädäntöjä.
Oikeuskäytännössä on jo katsottu, että tilanteessa, jossa lainsäädännöt eroavat näin toisistaan, SEU 4 artiklan 3 kohdassa vahvistettu vilpittömän yhteistyön periaate velvoittaa toimivaltaiset kansalliset viranomaiset panemaan toimeen kaikki käytössään olevat keinot SEUT 45 artiklan tavoitteiden toteuttamiseksi (ks. vastaavasti tuomio 1.10.2009, Leyman,
C‑3/08
,
EU:C:2009:595
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä todetaan, että kun kansallisen oikeuden mukaan eri henkilöryhmiä kohdellaan unionin oikeuden vastaisesti eri tavalla, epäedullisessa asemassa olevaan ryhmään kuuluvia henkilöitä on kohdeltava samalla tavoin ja heihin on sovellettava samaa järjestelmää kuin muihin asianomaisiin. Edullisessa asemassa olevan ryhmän jäseniin sovellettava järjestelmä on siinä tapauksessa, ettei unionin oikeutta ole sovellettu asianmukaisesti, ainoa pätevä viitejärjestelmä (tuomio 13.7.2016, Pöpperl,
C‑187/15
,
EU:C:2016:550
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 28.6.2018, Crespo Rey,
C‑2/17
,
EU:C:2018:511
,
kohta).
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee ja kuten tämän tuomion 42 kohdassa on todettu, maassa pysyneet työntekijät, jotka eivät ole käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ja joihin sovelletaan Alankomaiden lainsäädäntöä koko heidän työhön kykenemättömyyskautensa täyttymisen ajan, saavat siten työhön kykenemättömyyteen liittyvää korvausta koko tämän kauden keston ajan. Näin ollen nämä oikeudelliset puitteet muodostavat edeltävässä kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetun pätevän viitejärjestelmän.
On tosin kyseessä olevien jäsenvaltioiden kansallisten toimivaltaisten viranomaisten tehtävä määrittää, mitkä ovat kansallisessa oikeudessa asianmukaisimmat keinot siirtotyöläisten ja maassa pysyneiden työntekijöiden yhdenvertaisen kohtelun saavuttamiseksi. On kuitenkin korostettava, että tämä tavoite voidaan ensi näkemältä saavuttaa myöntämällä myös pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen siirtotyöläisen tilanteessa oleville siirtotyöläisille työhön kykenemättömyyteen liittyvä korvaus sen toisen työhön kykenemättömyysvuoden aikana, jota Alankomaiden lainsäädännössä heiltä edellytetään.
Edellä todetun perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että SEUT 45 ja SEUT 48 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle tilanteelle, jossa työntekijälle, joka on ollut työhön kykenemätön vuoden ajan ja jonka hänen asuinjäsenvaltionsa toimivaltainen laitos on todennut työkyvyttömäksi ilman, että hän voi kuitenkaan saada kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön perusteella työkyvyttömyyskorvausta, sen jäsenvaltion toimivaltainen laitos, jossa kaikki hänen vakuutuskautensa ovat täyttyneet, vaatii hänen olevan ylimääräisen vuoden työhön kykenemätön, jotta hänet todettaisiin työkyvyttömäksi ja hänelle myönnettäisiin suhteutetut työkyvyttömyysetuudet ilman, että hän kuitenkaan saa mainitulta kaudelta työhön kykenemättömyyteen liittyvää korvausta.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

SEUT 45 ja SEUT 48 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle tilanteelle, jossa työntekijälle, joka on ollut työhön kykenemätön vuoden ajan ja jonka hänen asuinjäsenvaltionsa toimivaltainen laitos on todennut työkyvyttömäksi ilman, että hän voi kuitenkaan saada kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön perusteella työkyvyttömyyskorvausta, sen jäsenvaltion toimivaltainen laitos, jossa kaikki hänen vakuutuskautensa ovat täyttyneet, vaatii hänen olevan ylimääräisen vuoden työhön kykenemätön, jotta hänet todettaisiin työkyvyttömäksi ja hänelle myönnettäisiin suhteutetut työkyvyttömyysetuudet ilman, että hän kuitenkaan saa mainitulta kaudelta työhön kykenemättömyyteen liittyvää korvausta.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: hollanti.