CELEX: 62020TJ0278
Dempingas
Importuojami Kinijos kilmės ratai su plieniniais ratlankiais
Galutinio antidempingo muito nustatymas ir galutinis laikinojo muito surinkimas
Reglamento (ES) 2016/1036 17 straipsnio 4 dalis, 18 ir 20 straipsniai
Nebendradarbiavimas
Nepakankama Komisijai suteikta informacija

)
[
Praleista
]
Ginčo aplinkybės
[
Praleista
]
Ieškovės yra dvi Kinijoje pagal tos šalies teisę įsteigtos bendrovės. Bendrovės HT ir TC kartu su pagal Samoa teisę įsteigta bendrove
Ningbo Wheelsky Company Limited
(toliau – WS) priklauso
Hangtong
grupei (toliau – HT grupė), be to, visos trys bendrovės yra tarpusavyje susijusios.
Šioje grupėje HT gamina ratus su plieniniais ratlankiais, parduodamus tiek Kinijos vidaus rinkoje, tiek eksportuojamus iš tos šalies, TC šias prekes parduoda, o WS gauna apmokėjimą iš klientų importuotojų už šių prekių pardavimus. Tam tikriems eksporto sandoriams atlikti HT grupė naudojasi su ieškovėmis nesusijusios muitinės tarpininkės
Ningbo Ningdian International Trade CO., Ltd
(toliau – ND) paslaugomis.
[
Praleista
]
Šalių reikalavimai
Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamą reglamentą, kiek šis susijęs su ieškovėmis;
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
–
priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
[
Praleista
]
Dėl ieškinio antrojo pagrindo, grindžiamo, pirma, akivaizdžia vertinimo klaida ir Pagrindinio reglamento 2 straipsnio 6a, 8, 10 ir 11 dalių, 3 straipsnio, 6 straipsnio, 9 straipsnio 6 dalies ir 18 straipsnio 1 ir 3 dalių bei PPO susitarimo dėl antidempingo II priedo 3 dalies ir, antra, Pagrindinio reglamento 2 ir 3 straipsnių, 6 straipsnio 6 ir 8 dalių, 9 straipsnio 4 dalies ir 18 straipsnio 1 ir 3 dalių bei PPO susitarimo dėl antidempingo II priedo 3 dalies pažeidimu
Ieškinio antrąjį pagrindą sudaro trys dalys.
Pirmoje dalyje ieškovės iš esmės teigia, kad Komisija klaidingai konstatavo, kad jų pateikti duomenys apie eksporto kainą yra nepatikimi. Antroje dalyje jos priekaištauja Komisijai, kad ši neatsižvelgė į ieškovių pastangas tam, kad tyrimas būtų sėkmingai atliktas, ir neapskaičiavo eksporto kainos pagal jų pateiktus duomenis, net jei šie turėjo tam tikrų trūkumų. Trečioje dalyje ieškovės priekaištauja Komisijai, kad ši neapskaičiavo normaliosios vertės ir jų dempingo skirtumą nustatė pagal turimus duomenis.
–
Dėl ieškinio antrojo pagrindo pirmos ir antros dalių, grindžiamų akivaizdžia vertinimo klaida ir Pagrindinio reglamento 2 straipsnio 6a, 8, 10 ir 11 dalių, 3 straipsnio, 6 straipsnio, 9 straipsnio 6 dalies ir 18 straipsnio 1 ir 3 dalių bei PPO susitarimo dėl antidempingo II priedo 3 dalies pažeidimu
Dviejose pirmose antrojo pagrindo dalyse, nagrinėtinose kartu, ieškovės tvirtina, pirma, pateikusios pakankamai duomenų Komisijai, kad ši galėtų nustatyti patikimą eksporto kainą.
Šiuo klausimu ieškovės teigia, kad HT ir TC apskaitoje nurodytos ratų su plieniniais ratlankiais pardavimo kainos atitiko PVM sąskaitose faktūrose ir HT muitinės deklaracijose TC nurodytas kainas, nes šios atitiko 90 % HT grupės ratų su plieniniais ratlankiais eksporto į Sąjungą tiriamuoju laikotarpiu.
PVM sąskaitose faktūrose, kurias HT išrašė TC, ir muitinės deklaracijose, eksportuojant prekes iš Kinijos, nurodytų sumų skirtumas turėjo įtakos tik 10 % viso jų eksporto į Sąjungą, todėl Komisija galėjo vadovautis bendra praktika ir neatsižvelgti į šį 10 % likutį.
Šiuo klausimu ieškovės teigia, kad Komisijos ginčijamo reglamento 35 ir 40 konstatuojamosiose dalyse išdėstyti teiginiai yra prieštaringi. Ši institucija negali tuo pat metu teigti esant esminių abejonių dėl ieškovių apskaitos informacijos patikimumo ir kartu pripažinti, jog informacija apie normaliąją vertę buvo patikima ir patikrinta, nors, kaip Komisija pripažino, normalioji vertė sudaro 50 % apskaičiuoto dempingo skirtumo.
Ieškovės teigia, kad, nepaisant to, jog WS apskaitos dokumentų nėra, Sąjungoje parduotų produktų eksporto kainą buvo galima nustatyti pagal DMSAL sąrašą, jame buvo nurodyti ir identifikuoti visi HT pardavimai TC, eksportuojant prekes į Sąjungą. Šiame sąraše nurodytus duomenis galima nesunkiai palyginti su į Sąjungą eksportuojamų prekių muitinės procedūrų formomis, į Sąjungą eksportuojamų prekių PVM sąskaitomis faktūromis ir Sąjungoje įsteigtų klientų mokėjimų įrodymais, kaip matyti iš WS banko sąskaitų išrašų.
Ieškovės nesutinka su Komisijos teiginiais, kad ši negalėjo tiksliai nustatyti eksporto kainos, nors, kaip tvirtina ji pati, muitinėje deklaruota vertė atitiko pirminę komercinę sąskaitą faktūrą, neatsižvelgiant į tai, kad tam pačiam sandoriui galėjo būti išrašytos dvi sąskaitos faktūros (vieną sąskaitą faktūrą HT išrašė TC, o kitą sąskaitą faktūrą TC išrašė ND). Tai reiškia, kad Komisija, remdamasi kainomis, kurias HT taikė TC arba ND, galėjo nustatyti eksporto kainą ir ją pakoreguoti pagal savo įprastą praktiką, nes turėjo patikimų duomenų apie normaliąją vertę.
Be to, šiuos duomenis buvo galima palyginti su Kinijos muitinės statistiniais duomenimis, o šie buvo tikslūs (priešingai, nei Komisija bando įrodyti atsiliepimo į ieškinį B2 priede pateiktame dokumente). Šie duomenys yra tariamai nepatikimi, nes Komisija neatsižvelgė į ieškovių pataisymus dubliko C4 priede pateiktame dokumente. Duomenys sutampa su jų pakeistu RLSALUR sąrašu, jame buvo išvardyti visi susijusių šalių pardavimai nepriklausomiems klientams Sąjungoje.
Ieškovės priekaištauja Komisijai, kad ši nepatikrino viso ratų su plieniniais ratlankiais pardavimo eksportui, kai analizavo nepriklausomų klientų įrašus ir eksporto PVM sąskaitas faktūras, nors Komisija įsipareigojo tai padaryti pranešime, išsiųstame ieškovėms kartu su pranešimu apie laikinąjį reglamentą, ir nepaisant to, kad septyni iš aštuonių ieškovių klientų Sąjungoje sutiko bendradarbiauti su Komisija.
Ieškovės teigia bet kuriuo atveju remdamosi WS banko kvitais galėjo įrodyti 98 % į Sąjungą eksportuotų prekių, o remdamosi muitinės importo į Sąjungą formomis – 65 % į Sąjungą eksportuotų prekių.
Šiuo klausimu ir dėl duomenų apie prekių importo į Sąjungą formas ieškovės pabrėžia, kad, kaip jau nurodyta Komisijai 2019 m. rugpjūčio 27 d. pateiktose pastabose, jos perdavė šiai institucijai „Eusales“ sąrašą, kuriame buvo nurodyti aštuoni jų klientai Sąjungoje, o vėliau – atnaujintą šių klientų sąrašą su jų kontaktiniais duomenimis (be to, dėl daugelio klientų buvo pateikti ir įrodymai, kad importo į Sąjungą muitai sumokėti). Šie duomenys patvirtino, kad sąskaitose faktūrose nurodytos eksporto kainos buvo sumokėtos daugelio sandorių atveju. Nenurodytas likutis susidarė dėl to, kad kai kurie ieškovių klientai nenorėjo joms pateikti importo dokumentų.
Be to, ieškovės nurodo, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos ir PPO praktikos, siekdama pateisinti savo atsisakymą nustatyti eksporto kainą Komisija negalėjo remtis tuo, kad ieškovės nepateikė įrodymų, jog eksportas buvo aiškiai paskirstytas (Sąjungoje ir už jos ribų), nes jos nepateikė lentelės su šio eksporto paskirstymu (beje, tai padaryti jų nebuvo prašyta). Jų teigimu, bet kuriuo atveju pasitelkus DMSAL lentelę su eksportuotų prekių paskirstymu buvo galima pardavimus Sąjungos importuotojams atskirti nuo pardavimų trečiųjų šalių importuotojams.
Šiuo klausimu ieškovės pabrėžia, kad, eksportuojant prekes į Sąjungą, sąskaitos faktūros išrašomos tarp trijų susijusių bendrovių. Pagal šią sistemą Sąjungos klientams išrašytose sąskaitose faktūrose dėl Kinijos kilmės prekių nurodytos pardavimo kainos gali skirtis (ir dažnai skiriasi) nuo Sąjungos muitinei importuojant prekes deklaruotų kainų.
Taigi, jei sandorio vertė atspindi pardavimą eksportui ir yra ne mažesnė nei aptariamų prekių rinkos vertė ir jų savikaina (įskaitant prekių gabenimo ir draudimo išlaidas Sąjungos pasienyje), pagal šią sandorio vertę Sąjungoje teisėtai atliekamas muitinis įvertinimas.
Pasak ieškovių, jos Komisijai pateikė pačią išsamiausią informaciją apie ratų su plieniniais ratlankiais eksporto pardavimus, kaip tai suprantama pagal PPO antidempingo susitarimo II priede. Beje, tai savo pirmojoje apklausos ataskaitoje pažymėjo ir bylas nagrinėjanti pareigūnė, nurodžiusi, jog ieškovės dėjo visas pastangas.
Tuo pagrindu ieškovės daro išvadą, kad Komisija, atsisakiusi priimti jai pateiktus duomenis, neatlikusi veiksmų, kuriuos ji buvo įsipareigojusi atlikti pranešime, kuriuo ieškovės buvo informuotos apie laikinąjį reglamentą, ir savo išvadas pagrindusi informacija, kurios ieškovių nebuvo prašyta pateikti, neatliko sąžiningo eksporto kainomis pagrįsto kainų palyginimo, kaip numatyta Pagrindinio reglamento 2 straipsnio 11 dalyje.
Antra, ieškovės teigia, kad dėl eksporto kainos Komisija turėjo remtis Pagrindinio reglamento 18 straipsnio 3 dalimi ir apskaičiuodama eksporto į Sąjungą kainą ir apimtį per tiriamąjį laikotarpį remtis HT pardavimais TC ir ND „EXW kaina“, kad galėtų pagal Pagrindinio reglamento 18 straipsnio 3 dalį tiksliai nustatyti jų dempingo ir žalos skirtumus, neatsižvelgdama į WS sandorius, vadovaudamasi taikytina jurisprudencija, visų pirma 2015 m. kovo 19 d. Sprendimo City Cycle Industries / Taryba (
T‑413/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:164
)
ir
punktais.
Šiuo klausimu ieškovės teigia, kad Komisija niekada neginčijo nei kainų, kurias HT nurodė TC ir ND išrašytose sąskaitose faktūrose, nei ratų su plieniniais ratlankiais verčių, deklaruotų Sąjungos muitinei importuojant šias prekes iš ieškovių. Jos taip pat nurodo, kad eksporto kainos nustatymas pagal tokius duomenis atitinka Pagrindinio reglamento 2 straipsnio 8 ir 9 dalių nuostatas.
Ieškovės pabrėžia, kad Komisijos pateikti argumentai atsisakyti nustatyti eksporto kainą pagal HT ir TC tarpusavyje išrašytas sąskaitas faktūras yra nepagrįsti. Kaip žinoma, šios kainos yra mažesnės už Sąjungos klientams faktiškai išrašytose sąskaitose faktūrose nurodytas kainas. Taigi, kai eksporto kaina nustatoma pagal šiuos duomenis, tikėtina, kad bus nustatyti didesni antidempingo muitai nei tie, kurie būtų nustatyti remiantis Sąjungos importuotojams išrašytose sąskaitose faktūrose faktiškai nurodytomis kainomis.
Dėl Komisijos prieštaravimo, kad ši negalėjusi remtis neaiškiomis vertėmis pagal Pagrindinio reglamento 9 straipsnio 6 dalį, ieškovės teigia, kad šios nuostatos turi būti taikomos net tada, kai Komisija atrinktiems gamintojams taiko Pagrindinio reglamento 18 straipsnį. Apskaičiuojant vidutinį svertinį dempingo skirtumą, taikytiną neatrinktiems gamintojams, į aptariamų gamintojų skirtumus neatsižvelgiama.
Bet kuriuo atveju Komisija nepaaiškina, kaip, neatsižvelgiant į Pagrindinio reglamento 9 straipsnio 6 dalies taikymą, ieškovių įtraukimas į atrinktą gamintojų grupę galėjo reikšmingai paveikti tyrimo rezultatus.
Galiausiai ieškovės teigia, kad pagal PPO taisykles Komisija negalėjo teisėtai atsisakyti taikyti Pagrindinio reglamento 18 straipsnio 3 dalies nuostatas.
Komisija prašo atmesti šiuos argumentus.
Šiuo atžvilgiu, siekiant atsakyti į ieškovių argumentus, būtina, pirma, išnagrinėti, ar pateikti dokumentai (pavyzdžiui, DMSAL sąrašas arba muitinės deklaracijos) buvo pakankamai patikimi, kad Komisija galėtų nustatyti eksporto kainą, ir, antra, nustatyti, ar Komisija galėjo apskaičiuoti eksporto kainą pagal Pagrindinio reglamento 18 straipsnio 3 dalį, kai ieškovės pateikė visus turimus dokumentus.
Atsakant į klausimą, ar duomenys, pagal kuriuos nustatoma eksporto kaina, patikimi, visų pirma reikėtų priminti, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją bendrosios prekybos politikos (pirmiausia – prekybos apsaugos priemonių) srityje Komisija turi plačią diskreciją, nes jai pavesta nagrinėti sudėtingas ekonomines, politines ir teisines situacijas. Vykdant tokio vertinimo teisminę kontrolę, reikia tik patikrinti, ar buvo laikytasi procedūros taisyklių, ar tikslios faktinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas ginčytinas pasirinkimas, ar nepadaryta akivaizdžios klaidos vertinant šias aplinkybes ir ar nebuvo piktnaudžiauta įgaliojimais (žr. 2017 m. gruodžio 14 d. Sprendimo EBMA / Giant (Kinija),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Bendrojo Teismo atliekamas įrodymų, kuriais Komisija grindžia savo išvadas, tikrinimas nėra naujas faktinių aplinkybių vertinimas, pakeičiantis tos institucijos vertinimą. Šis tikrinimas nedaro poveikio plačiai šios institucijos diskrecijai prekybos politikos srityje, tačiau tik parodo, ar tie įrodymai gali pagrįsti Komisijos padarytas išvadas. Todėl Bendrasis Teismas turi patikrinti ne tik pateiktų įrodymų faktinį teisingumą, jų patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar tie įrodymai apima visus esminius duomenis, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant sudėtingą situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas (žr. 2017 m. gruodžio 14 d. Sprendimo EBMA / Giant (Kinija),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, pagal Pagrindinį reglamentą bendrovės, kurių atžvilgiu atliekamas antidempingo tyrimas, privalo pateikti Komisijai reikalingą informaciją jų dempingo skirtumui nustatyti. Jei įmonės tokios informacijos nepateikia, kyla pavojus, kad pagal minėto reglamento 18 straipsnio 1 dalį jiems bus taikomi ne jų pateikti duomenys (šiuo klausimu žr. 2006 m. liepos 13 d. Sprendimo Shandong Reipu Biochemicals / Taryba,
T‑413/03
,
EU:T:2006:211
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu pažymėtina, kad iš Komisijos atsiliepimo į ieškinį B1 priede pateikto dokumento (ieškovės jo neginčija) matyti, pirma, kad visuose septyniuose pardavimo kanaluose, kuriais HT grupė eksportavo savo produktus, importuotojai mokėjo už prekes, kurias parduodavo WS, tačiau tai neatsispindėjo šios bendrovės apskaitos dokumentuose. Todėl, neatsižvelgiant į tai, kad Samoa įmonių įstatymas nenumato reikalavimo tvarkyti patvirtintus apskaitos dokumentus, WS banko sąskaitų išrašai neturėjo jokios įrodomosios galios.
Antra, prekės visais pardavimo kanalais buvo parduodamos importuotojams, tačiau jiems išrašytos sąskaitos faktūros nebuvo nurodytos HT grupės apskaitoje. TC į savo apskaitą įtraukdavo sąskaitas faktūras, kuriose nurodoma mažesnė nei importuotojams išsiųstose sąskaitose faktūrose įrašyta suma, ir, remdamasi pirmosiomis sąskaitomis faktūromis, teikdavo muitinei deklaracijas, kuriose nurodyta melaginga eksporto kaina (1 kanalas), arba TC išrašydavo sąskaitas faktūras importuotojams, tačiau jų neįtraukdavo į savo apskaitą (2 ir 3 kanalai), arba WS išrašydavo, tačiau į apskaitą neįtraukdavo sąskaitų faktūrų, nes pagal Samoa įstatymus nereikalaujama, kad bendrovės tvarkytų patvirtintus apskaitos dokumentus (4 ir 5 kanalai), arba galiausiai sąskaitas faktūras išrašydavo grupei nepriklausanti bendrovė ND, o apie ją Komisijai nepavyko gauti jokios informacijos, nes ji nebendradarbiavo atliekant tyrimą (6 ir 7 kanalai).
Trečia, visais (išskyrus pirmąjį) pardavimo kanalais prekės eksportui buvo parduodamos tik tuomet, kai HT arba TC jas parduodavo ND, todėl, atsižvelgiant į 60 punkte nurodytas priežastis, Komisija negalėjo nustatyti, kokią pardavimo kainą Europos importuotojai faktiškai sumokėjo.
Atsižvelgiant į visas 59–61 punktuose išdėstytas aplinkybes, nėra pagrindo konstatuoti, kad Komisijai padarė akivaizdžią klaidą, pripažinusi duomenis apie eksporto kainą visiškai nepatikimais.
Vadinasi, ieškovių teiginiai, kad jos įrodė 98 % Europos importuotojų mokėjimų, pateikdamos WS banko sąskaitų išrašus, 90 % pardavimo kainų – HT išrašytas PVM sąskaitas faktūras ir galiausiai 65 % eksporto į Sąjungą sandorių – šių importuotojų muitinės deklaracijas, taip pat jų teiginys, kad Komisija neatsižvelgė į ieškovių sudarytą trišalę prekybos sistemą, yra niekuo nepagrįsti.
Be to, dėmesys į šiuos neatitikimus buvo atkreiptas per teismo posėdį, per jį ieškovės pripažino, kad Komisija negalėjo pasinaudoti WS apskaitos dokumentais, kad nėra jokių TC Europos importuotojams išrašytas sąskaitas faktūras patvirtinančių apskaitos įrašų, todėl šiuo atveju sunku patikimai nustatyti eksporto kainą.
Taigi pirmiausia reikia atsakyti į klausimą, ar eksporto kainą buvo galima nustatyta (kaip siūlo ieškovės) pagal DMSAL sąrašą ir PVM sąskaitas faktūras, kurias HT išrašė TC, ir ar Komisija klaidingai nusprendė, kad eksporto kainos nustatyti neįmanoma be lentelės, kurioje eksportas būtų paskirstytas į eksportą į Sąjungą ir eksportą į kitas šalis (o atliekant tyrimą šios lentelės pateikti nereikalauta).
Pirma, dėl DMSAL sąrašo ir PVM sąskaitų faktūrų, kurias HT išrašė TC, reikėtų pažymėti, kad, kaip Komisija nurodė per teismo posėdį, šie įrodymai buvo susiję su HT pardavimais TC, t. y. pardavimais grupės įmonėms ir vidaus rinkoje, todėl jų kaina skyrėsi nuo Europos importuotojų faktiškai mokėtos kainos. Be to, kaip buvo patvirtinta per teismo posėdį, Komisija negalėjo patikrinti, ar pareiškėjų deklaruotos prekės iš tiesų buvo eksportuotos į Sąjungą, nes nebuvo pateikta jokių patikimų eksportą patvirtinančių apskaitos dokumentų.
Šiuo klausimu, dėl ieškovių argumento, kad nepateikta lentelė, kurioje eksportas būtų paskirstytas į eksportą į Sąjungą ir eksportą į kitas šalis, pažymėtina, kad per teismo posėdį ieškovės visų pirma nurodė, kad tokia lentelė nereikalinga, nes visa joje išdėstyta informacija jau pateikta DMSAL sąraše; be to, ieškovės patvirtino, kad būtų galėjusios pateikti tokią lentelę, jei Komisija būtų to paprašiusi (kaip matyti iš 2019 m. spalio 25 d. pateiktų pastabų, gavus pranešimą apie laikinąjį reglamentą), ir galiausiai pripažino tokios lentelės nepateikusios, nes baiminosi Komisijos pozicijos, jog tokia lentelė nepatikima, nes nėra šiuos duomenis patvirtinančių sąskaitų faktūrų.
Kaip rodo šie prieštaringi teiginiai, ieškovių argumentas, kad Komisija negalėjo atmesti jų eksporto kainų duomenų dėl to, kad jos nepateikė eksportą į Sąjungą patvirtinančios lentelės, yra apsimestinis.
Komisija nepasinaudojo šiais eksporto duomenimis ne tik dėl to, kad nebuvo tokios lentelės, bet ir dėl to, kad, kaip matyti iš ginčijamo reglamento 32, 35 ir 40 konstatuojamųjų dalių, ji susidūrė su problema, kad „įrašai buvo iš esmės nepatikimi“, ir negalėjo tiksliai nustatyti į Sąjungą eksportuojamų produktų rūšies ir skaičiaus, todėl negalėjo nustatyti eksporto kainos pagal HT išrašytas ir TC skirtas PVM sąskaitas faktūras. Šios išvados visiškai neprieštarauja tam, kad Komisija normaliosios vertės duomenis laikė patikimais, nes pastarieji (kitaip nei eksporto duomenys) buvo reguliariai įtraukiami į HT apskaitą.
Be to, reglamentai, kuriais remiasi ieškovės, siekdamos įrodyti, kad Komisija nukrypo nuo savo įprastinės eksporto kainų koregavimo praktikos, neatrodo reikšmingi, nes reglamento, kuriuo nustatomi antidempingo muitai, teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į teisės normas ir, be kita ko, Pagrindinio reglamento nuostatas, o ne remiantis tariama ankstesne Komisijos sprendimų priėmimo praktika (šiuo klausimu žr. 2016 m. spalio 18 d. Sprendimo Crown Equipment (Suzhou) ir Crown Gabelstapler / Taryba,
T‑351/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:616
,
punktą).
Antra, dėl ieškovių argumentų, kad tyrimą atliekantys pareigūnai elgėsi nepakankamai rūpestingai, tirdami Europos importuotojus ir su jais susijusius dokumentus, pirmiausia reikia pažymėti, kad, priešingai, nei teigia ieškovės, Komisija niekada neįsipareigojo atlikti tyrimo vietoje šių importuotojų patalpose eksporto kainai nustatyti. Kaip matyti iš atskiro pranešimo, kuriuo ieškovėms buvo pranešta apie laikinąjį reglamentą, ši institucija tik 2019 m. rugpjūčio 27 d. rašte (žr. ieškinio A 21 priedą) paminėjo jų pasiūlymą šiuo klausimu.
Be to, kad ieškovės neginčija ginčijamo reglamento 33 konstatuojamojoje dalyje nurodytos aplinkybės (t. y. kad tik trys Sąjungos importuotojai sutiko bendradarbiauti su Komisija), pažymėtina, kad atliekant tyrimą tokių importuotojų skaičius keitėsi: nuo aštuonių, kaip nurodyta 2019 m. rugpjūčio 27 d. dokumente (žr. ieškinio A 21 priedą), iki dvylikos 2020 m. sausio mėn. (žr. ieškinio A 28 priedą).
Kadangi Sąjungos importuotojų skaičius keitėsi, vadinasi, kaip buvo patvirtinta teismo posėdyje, Komisija neturėjo pagrindo pasitikėti ieškovių pateikta informacija apie juos, todėl jai negalima priekaištauti dėl to, kad į šią informaciją neatsižvelgė ir į šiuos importuotojus nesikreipė. Taigi nėra pagrindo priekaištauti Komisijai, kad ši pažeidė Pagrindinio reglamento 6 straipsnio 4 dalies nuostatas.
Trečia, dėl argumentų apie Kinijos muitinės statistinius duomenis pažymėtina, kad muitinės dokumentų suvestinėse lentelėse buvo neatitikimų, į juos Komisija atkreipė dėmesį savo atsiliepimo į ieškinį B2 priede. Nors ieškovės dėl šios priežasties pakeitė tas lenteles, vis dėlto tai neįtikino tyrimą atliekančių institucijų, nes jos negalėjo palyginti šių duomenų su ieškovių apskaitos ir mokesčių duomenimis. Be to, šiuose dokumentuose prekių referencinė vertė buvo nurodyta kilogramais, o bendros mokėjimo sumos – JAV doleriais, todėl Komisijai nebuvo aiški į ES eksportuotų produktų rūšis ir jų kiekis, taip pat vieneto pardavimo sumos, o be jų neįmanoma nustatyti eksporto kainos. Galiausiai dalį šių dokumentų pateikė su ieškovėmis nesusijusi bendrovė ND, todėl Komisija negalėjo patikrinti jų tikrumo ir atitinkamai – jų įrodomosios galios.
Galiausiai dėl ieškovių priekaišto Komisijai, kad ši pažeidė Pagrindinio reglamento 18 straipsnio 3 dalį, pažymėtina, kad pagal Pagrindinio reglamento 18 straipsnį siekiama leisti Komisijai tęsti tyrimą, net jei šalys atsisako bendradarbiauti arba tai daro nepakankamai. Šalių bendradarbiavimo lygis vertintinas atsižvelgiant į šiame straipsnyje vartojamą sąvoką „reikalinga informacija“, nes tam, kad būtų pripažinta, jog šalys bendradarbiauja, jos turi perduoti Komisijai informaciją, kuri leistų šiai institucijai daryti išvadas, reikiamas atliekant antidempingo tyrimą, ir kiekvienu atveju turi būti vertinama, ar informacija yra „reikalinga“ (šiuo klausimu žr. 2017 m. gruodžio 14 d. Sprendimo EBMA / Giant (Kinija),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
,
ir
punktus).
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad suinteresuotosios šalies pastangų pateikti tam tikrą informaciją apimtis nebūtinai yra susijusi su pateiktos informacijos kokybe ir bet kuriuo atveju tai nėra vienintelis lemiamas veiksnys. Jei prašomos informacijos galiausiai nebuvo gauta, Komisija gali remtis turimais duomenimis, susijusiais su prašoma informacija (dėl PPO antidempingo susitarimo 6.8 punkto žr. 2002 m. spalio 1 d. PPO kolegijos ataskaitos „Egiptas – Galutinės antidempingo priemonės Turkijos kilmės plieno armatūros strypų importui“ 7.242 punktą) (2010 m. kovo 4 d. Sprendimo Sun Sang Kong Yuen Shoes Factory / Taryba,
T‑409/06
,
EU:T:2010:69
,
punktas).
Galiausiai pagal suformuotą jurisprudenciją Pagrindinio reglamento 18 straipsnio 3 dalyje numatyta: jeigu suinteresuotosios šalies pateiktoje informacijoje yra tam tikrų netikslumų, bet juos galima patikrinti ir dėl to nesusidaro didelių sunkumų panaudoti informaciją pagrįstoms ir tikslioms išvadoms, taip pat jeigu tokia informacija buvo pateikta laiku, o suinteresuotoji šalis visais įmanomais būdais stengėsi ją tinkamą pateikti, tokia informacija neatmetama. Iš šios formuluotės matyti, kad visos keturios sąlygos yra kumuliacinės. Todėl aplinkybė, kad netenkinama viena iš šių sąlygų, kliudo taikyti šią nuostatą ir dėl tos priežasties – atsižvelgti į aptariamą informaciją (žr. 2015 m. kovo 19 d. Sprendimo City Cycle Industries / Taryba,
T‑413/13
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:164
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu reikėtų konstatuoti, kad dėl 59–62 punktuose išdėstytų priežasčių Komisija, nustatydama eksporto kainą, galėjo pagrįstai vadovautis Pagrindinio reglamento 18 straipsnio 1 dalimi, nes ieškovės nepateikė pakankamai duomenų, todėl buvo pernelyg sudėtinga padaryti pakankamai pagrįstas ir tikslias išvadas.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ginčijamo reglamento 29–41 konstatuojamosiose dalyse iš esmės nustačiusi, kad, neatsižvelgiant į tai, ar ieškovės dėjo visas pastangas, daugiausia sunkumų tyrimo metu kilo dėl to, kad nebuvo išsamių ir patikrinamų duomenų apie eksporto sandorius (visų pirma – apie eksportuotus produktus, jų kiekius ir vertes), dėl šios priežasties konstatavusi, kad negalėjo atlikti tinkamo ir nepriklausomo šių duomenų patikrinimo, ir remdamasi turimomis faktinėmis aplinkybėmis atmetusi visus šiuos duomenis pagal Pagrindinio reglamento 18 straipsnio 1 dalies nuostatas, Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos, nepažeidė Pagrindinio reglamento 18 straipsnio 1 ir 3 dalių ir atitinkamai – to reglamento 9 straipsnio 6 dalies arba PPO antidempingo susitarimo II priedo 3 dalies.
Galiausiai reikia konstatuoti, kad vien nuorodos (be to, apibendrintos) į Pagrindinio reglamento 2 straipsnio 6a, 8, 9, 10 ir 11 dalių, taip pat 3 ir 6 straipsnių pažeidimą nepakanka teiginio dėl šių nuostatų pažeidimo pagrįstumui įrodyti ir atitinkamai pagrįsti, kad ginčijamas reglamentas šiuo atžvilgiu yra neteisėtas.
Taigi ieškinio antrojo pagrindo pirmą ir antrą dalis reikia atmesti.
–
Dėl ieškinio antrojo pagrindo trečios dalies, grindžiamos Pagrindinio reglamento 2 ir 3 straipsnių, 6 straipsnio 6 ir 8 dalių, 9 straipsnio 4 dalies ir 18 straipsnio 1 ir 3 dalių bei PPO susitarimo dėl antidempingo II priedo 3 dalies pažeidimu
Ieškinio antrojo pagrindo trečioje dalyje ieškovės iš esmės tvirtina, kad nepasinaudojusi jų pateiktais duomenimis normaliajai vertei nustatyti (nors jie buvo laikomi patikimais) Komisija pažeidė Pagrindinio reglamento 18 straipsnio 1 ir 3 dalis ir PPO antidempingo susitarimo II priedo 3 dalį, taip pat šio reglamento 2 ir 3 straipsnius, 6 straipsnio 6 ir 8 dalis bei 9 straipsnio 4 dalį. Jos pridūrė, kad Komisija tinkamai nepaaiškino, kodėl šiais duomenimis nepasinaudojo normaliajai vertei nustatyti.
Šiuo atžvilgiu, ieškovių teigimu, Komisija nukrypo nuo savo įprastos praktikos, kai turimi duomenys naudojami tik tuomet, kai kiti duomenys nėra visiškai patikrinami ir patikimi.
Jos pabrėžia, kad tai atitinka PPO praktiką.
Pasak ieškovių, Komisija tinkamai nepaaiškino, kodėl neapskaičiavo normaliosios vertės, nors ji turėjo patikimos informacijos šiuo klausimu, kaip matyti iš ginčijamo reglamento 42 ir 44 konstatuojamųjų dalių.
Ieškovės teigia, kad Komisija galėjo pasinaudoti jų normaliąja verte ir ją palyginti su eksporto į Sąjungą kainomis, su jų apskaičiuotomis eksporto į Sąjungą kainomis arba bent jau su vienintelio atrinkto gamintojo, kuris sutiko bendradarbiauti, eksporto kainomis ar su kitų eksportuojančių gamintojų, kurie paprašė jų atvejį nagrinėti individualiai pagal Pagrindinio reglamento 17 straipsnio 3 dalį, arba kitų suinteresuotųjų šalių pateiktomis kainomis.
Jos pridūrė, kad taip būtų buvę atsižvelgta į tai, kad per visą tyrimą ieškovės visapusiškai bendradarbiavo su Komisija (beje, tai nurodė bylas nagrinėjanti pareigūnė, o Komisija to neginčijo).
Komisija nesutinka su šiais argumentais.
Šiuo klausimu visų pirma dėl šio sprendimo 87 punkte nurodyto ieškovių argumento pažymėtina, kad 2019 m. rugsėjo 17 d. pirminėje apklausos ataskaitoje bylas nagrinėjanti pareigūnė, atsižvelgdama į ieškovių įdėtas pastangas, pripažino, kad, jos manymu, nėra visiškai teisinga teigti, kad ieškovės, pateikusios melagingą ar klaidinančią informaciją, „atsisako bendradarbiauti“, todėl ji paprašė patikslinti Pagrindinio reglamento 18 straipsnio taikymo sąlygas. Tačiau antroje (ir galutinėje) 2020 m. vasario 7 d. apklausos ataskaitoje ta pati bylas nagrinėjanti pareigūnė nepateikė daugiau pastabų dėl to, kaip Komisija taikė šį straipsnį, todėl iš šių dviejų dokumentų negalima daryti išvadų, kaip ieškovės bendradarbiavo.
Argumentui dėl reglamentų, kurių pagrindu ieškovės teigia esant tariamai Komisijos praktikai naudotis turimais duomenimis tik tais atvejais, kai duomenys nėra visiškai patikrinami ir patikimi, atmesti pakanka šio sprendimo 70 punkte nurodytos jurisprudencijos.
Dėl PPO antidempingo susitarimo (ypač jo II priedo) ir susijusios jurisprudencijos, dėl kurių buvo pateiktas klausimas raštu su prašymu atsakyti per teismo posėdį, reikia pažymėti, kad Pagrindinio reglamento 18 straipsnį būtina aiškinti kuo labiau atsižvelgiant į šias nuostatas, nes juo šių nuostatų turinys perkeliamas į Sąjungos teisę (šiuo klausimu žr. 2014 m. gegužės 22 d. Sprendimo Guangdong Kito Ceramics ir kt. / Taryba,
T‑633/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2014:271
,
punktą).
Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad 2007 m. lapkričio 16 d. PPO kolegijos ataskaitos „EB – ūkyje auginamai lašišai taikoma antidempingo priemonė“ (WT/DS 337/R), kuria remiasi ieškovės, 7.354 ir paskesniuose punktuose ši kolegija, Europos Bendrijoms atmetus įrodymą dėl normaliosios vertės nustatymo, pabrėžė, kad pagal PPO antidempingo susitarimo 6 straipsnio 8 dalį ir to susitarimo II priedo 3 dalį tyrimą atliekanti institucija turi naudotis šalių jai pateikta „patikrinama“ informacija.
Be to, byloje
Jungtinės Amerikos Valstijos – antidempingo ir kompensacinės priemonės Indijos kilmės plieno lakštams
(WT/DS 206/R), kuria taip pat remiasi ieškovės, ir 7.60 bei paskesniuose savo ataskaitos punktuose PPO kolegija iš esmės laikėsi nuomonės, kad tyrimą atliekančios institucijos turėtų stengtis kuo labiau pasinaudoti šalių pateiktais duomenimis, nes vienas svarbiausių viso PPO antidempingo susitarimo tikslų – užtikrinti, kad objektyvūs sprendimai būtų kuo labiau grindžiami faktais.
Vis dėlto minėtos ataskaitos 7.62 ir 7.64 punktuose PPO kolegija pažymėjo, kad negalima daryti išvados, jog tyrimą atliekanti institucija turėtų naudotis tokia informacija, kurios, pavyzdžiui, neįmanoma patikrinti arba kuri nebuvo pateikta laiku, arba kad ji turėtų naudotis tokia informacija, net jei tai padaryti yra sudėtinga.
Be to, kaip Komisija nurodė per teismo posėdį (ieškovės to neginčijo), reikia pažymėti, kad bylos, dėl kurių buvo parengtos abi šios PPO ataskaitos, skiriasi nuo šios bylos tuo, kad jose tyrimą atliekančioms institucijoms sunkiausia buvo nustatyti ne eksporto kainą (kaip šiuo atveju), nes nebuvo gauta jokių patikimų duomenų apie eksportą, pirmiausia – apie eksportuojamų prekių rūšis ir jų kainą, o normaliąją vertę.
Kaip rodo abi šios ataskaitos, nors iš principo tyrimą atliekanti institucija privalo siekti naudotis šalių pateikta patikrinama informacija, ji turi tai daryti pagal galimybes. Tai reiškia, kad institucija gali neatsižvelgti į informaciją, jei dėl jos galiausiai negalima gauti pagrįstai tikslių išvadų.
Vis dėlto šiuo atveju nustatyti normaliąją vertę būtų buvę nereikalinga, nes, kaip matyti iš šio sprendimo 56–81 punktų, nesant galimybės nustatyti ieškovių eksporto kainos, būtų buvę neįmanoma nustatyti dempingo skirtumo.
Šios išvados nepaneigia ieškovių argumentas, kad būtų buvę galima nustatyti jų normaliąją vertę tam, kad ją būtų galima palyginti su nustatyta kitų gamintojų eksporto kaina. Kaip Komisija pabrėžė per teismo posėdį, jei toks metodas būtų panaudotas, neturint patikimos informacijos apie eksportuotų produktų rūšį ir kiekį (kaip nurodyta šio sprendimo 69 punkte), tai reikštų, kad būtų neišvengiamai susietos nesuderintos (vadinasi, ir asimetriškos) vertės, todėl galiausiai nebūtų pavykę gauti pagrįstų ir tikslių išvadų dėl dempingo skirtumo.
Dėl priekaišto, kad priežastys, dėl kurių Komisija atsisakė apskaičiuoti normaliąją vertę, buvo nepakankamai pagrįstos, reikia pažymėti, kad Bendrasis Teismas jau yra nusprendęs, jog SESV 296 straipsnyje reikalaujamas motyvavimas turi aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti šį aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti patvirtintą priemonę pagrindžiančias priežastis tam, kad galėtų ginti savo teises, o teismas – vykdyti jos kontrolę. Vis dėlto nurodant motyvus negalima reikalauti tiksliai atskleisti visų susijusių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes klausimas, ar motyvavimas atitinka SESV 296 straipsnio reikalavimus, turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į jo formuluotę, bet ir į kontekstą bei visas atitinkamą sritį reglamentuojančias teisės normas (žr. 2012 m. spalio 10 d. Sprendimo Shanghai Biaowu High-Tensile Fastener ir Shanghai Prime Machinery / Taryba,
T‑170/09
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2012:531
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Be to, ginčijamo reglamento motyvai turi būti vertinami atsižvelgiant, be kita ko, į informaciją, kuri buvo pateikta ieškovei, ir į jos per administracinę procedūrą pateiktas pastabas (2010 m. kovo 4 d. Sprendimo Sun Sang Kong Yuen Shoes Factory / Taryba,
T‑409/06
,
EU:T:2010:69
,
punktas). Konkrečiai kalbant, nereikalaujama, kad antidempingo reglamentų motyvuose būtų konkrečiai nurodytos visos susijusios faktinės ir teisinės aplinkybės, kurių kartais būna labai daug ir jos būna kompleksinės, nes šie reglamentai yra sisteminė bendrųjų priemonių dalis. Tokiu atveju pakanka, kad institucijų argumentai reglamentuose būtų aiškūs ir nedviprasmiški (šiuo klausimu žr. 1998 m. spalio 15 d. Sprendimo Industrie des poudres sphériques / Taryba,
T‑2/95
,
EU:T:1998:242
,
punktą).
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad, priešingai, nei teigia ieškovės, iš ginčijamame reglamente Komisijos pateiktų motyvų aišku, kodėl ji mano, kad duomenys apie normaliąją vertę sudaro mažiau nei pusę informacijos, reikalingos dempingo skirtumui nustatyti.
Kaip Komisija aiškiai ir nedviprasmiškai nurodė ginčijamo reglamento 42 konstatuojamojoje dalyje, normaliosios vertės nustatymas neturėjo reikšmės šioje byloje, nes informacija, pateikta eksporto kainai nustatyti, kuri yra pagrindinis dempingo skirtumo nustatymo elementas, buvo nepatikima, kadangi jos nebuvo galima patikrinti.
Be to, pažymėtina, kad taip išdėsčius motyvus ieškovės galėjo suprasti, kodėl Komisija šiuo atveju nenustatė jų normaliosios vertės, ir užginčyti šio pasirinkimo teisėtumą (tai matyti visų pirma iš nagrinėjant šį ieškinio pagrindą pateiktų argumentų). Taip išdėsčius motyvus Sąjungos teismas taip pat gali patikrinti, ar ginčijamas reglamentas teisėtas.
Galiausiai dėl tų pačių šio sprendimo 80 punkte išdėstytų priežasčių reikia atmesti tariamą Pagrindinio reglamento 2 ir 3 straipsnių, 6 straipsnio 6 ir 8 dalių bei 9 straipsnio 4 dalies pažeidimą.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ieškinio antrojo pagrindo trečia dalis, taigi, ir visas ieškinio antrasis pagrindas, turi būti atmesti.
[
Praleista
]

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (pirmoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš
Zhejiang Hangtong Machinery Manufacture Co. Ltd
ir
Ningbo Hi-Tech Zone Tongcheng Auto Parts Co. Ltd
bylinėjimosi išlaidas.

Kanninen
Porchia
Stancu
Paskelbta 2022 m. liepos 6 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.
(
)	Pateikiami tik tie šio sprendimo punktai, kuriuos Bendrasis Teismas mano esant tikslinga paskelbti.