CELEX: 62018CJ0760
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Socialinė politika
Direktyva 1999/70/EB
Bendrasis ETUC, UNICE ir CEEP susitarimas dėl darbo pagal terminuotas sutartis
5 punktas
Piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius prevencijos priemonės
Terminuotos darbo sutartys viešojo administravimo sektoriuje
Paeiliui sudaromos darbo sutartys arba pirmoji darbo sutartis, kurios terminas pratęstas
Lygiavertė teisinė priemonė
Absoliutus konstitucinis draudimas terminuotas darbo sutartis pakeisti į neterminuotas darbo sutartis
Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo pareiga

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1999 m. kovo 18 d. sudaryto Bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (toliau – Bendrasis susitarimas), pateikto 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 1999/70/EB dėl ETUC, UNICE ir CEEP bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (
OL L 175, 1999, p. 43
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 368) priede, 1 punkto ir 5 punkto 2 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant M. V. ir kitų darbuotojų ginčą su jų darbdaviu –
Organismos Topikis Aftodioikisis
(OTA) „Dimos Agiou Nikolaou“ (vietos valdžios institucijos „Agios Nikolajo demas“, Graikija) (toliau – Agios Nikolajo savivaldybė) dėl jų, šios savivaldybės miesto tvarkymo ir švaros tarnybos darbuotojų, darbo santykių pripažinimo neterminuotais.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Bendrojo susitarimo 1 punkte nustatyta:
„<…> tikslas yra:
a)
pagerinti darbo pagal terminuotas sutartis kokybę, užtikrinant nediskriminavimo principo taikymą;
b)
sukurti bendruosius pagrindus, kurie neleistų piktnaudžiauti paeiliui sudarinėjant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius.“
Bendrojo susitarimo 3 punkte „Apibrėžimai“ numatyta:
„1.
Šiame susitarime „pagal terminuotą sutartį dirbantis darbuotojas“ – tai asmuo, dirbantis pagal darbo sutartį, tiesiogiai sudarytą tarp darbdavio ir darbuotojo, arba palaikantis tiesioginius darbo santykius su darbdaviu, kai darbo sutarties ar santykių pabaiga nustatoma pagal tokias objektyvias sąlygas, kaip konkreti diena, konkrečios užduoties įvykdymas ar konkretus įvykis.
<…>“
Bendrojo susitarimo 5 punkte „Piktnaudžiavimo prevencijos priemonės“ nustatyta:
„1.
Kad būtų neleidžiama piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius tais atvejais, kai nėra lygiaverčių teisinių priemonių, neleidžiančių piktnaudžiauti, valstybės narės, pasitarusios su socialiniais partneriais pagal nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis ar praktiką, ir (arba) socialiniai partneriai, atsižvelgdami į konkrečių sektorių ir (arba) darbuotojų kategorijų reikmes, nustato vieną ar kelias iš toliau nurodytų priemonių:
a)
objektyvias priežastis, pateisinančias tokių sutarčių ar santykių atnaujinimą;
b)
maksimalią bendrą paeiliui sudaromų terminuotų darbo sutarčių ar nustatomų darbo santykių trukmę;
c)
tokių sutarčių ar santykių atnaujinimo skaičių.
2.
Valstybės narės, pasitarusios su socialiniais partneriais, ir (arba) socialiniai partneriai tam tikrais atvejais nustato kokiomis sąlygomis terminuotos darbo sutartys ar santykiai:
a)
laikomi „sudaromais ar nustatomais paeiliui“;
b)
laikomi neterminuotomis sutartimis ar santykiais.“
To paties bendrojo susitarimo 8 punkte „Įgyvendinimo nuostatos“ nustatyta:
„1.
Valstybės narės ir (arba) socialiniai partneriai gali toliau taikyti arba priimti darbuotojams palankesnes nei šiame susitarime išdėstytas nuostatas.
<…>“
Graikijos teisė
Konstitucijos nuostatos
2001 m. Graikijos Konstitucijos 103 straipsnis buvo papildytas taip suformuluotomis 7 ir 8 dalimis:
„7.   Valstybės tarnyboje ir viešajame sektoriuje
lato sensu
<…> tarnautojai įdarbinami konkurso būdu arba atrenkami, remiantis iš anksto nustatytais objektyviais kriterijais; tarnautojų įdarbinimą kontroliuoja nepriklausoma institucija, kaip tai numatyta įstatyme. <…>
8.   Įstatyme nustatytos privatinės teisės reglamentuojamų darbo santykių valstybiniame sektoriuje ir viešajame sektoriuje
lato sensu
, kaip įstatyme tai apibrėžta kiekvienu atskiru atveju, sąlygos ir trukmė, kad būtų užpildytos 3 dalies pirmoje pastraipoje nenumatytos pareigos arba tenkinami laikini, nenumatyti ar skubūs poreikiai, kaip tai suprantama pagal 2 dalies antrą pastraipą. Įstatyme taip pat numatytos funkcijos, kurias vykdyti gali ankstesnėje dalyje numatytas personalas. Draudžiama pirmoje pastraipoje numatytų darbuotojų statusą įstatymu pakeisti į nuolatinių tarnautojų statusą arba jų sutartis pakeisti į neterminuotas darbo sutartis. Šioje dalyje numatyti draudimai taikomi ir asmenims, įdarbintiems pagal rangos sutartis.“
Įstatymų nuostatos
Įstatymo 2112/1920 dėl privalomo privataus sektoriaus darbuotojų darbo sutarties nutraukimo (FEK A’ 67/18.3.1920) 8 straipsnio 1 ir 3 dalyse, kuriose įtvirtintos darbuotojų apsaugos nuostatos dėl privatinės teisės reglamentuojamų neterminuotų darbo sutarčių nutraukimo, nustatyta:
„1.   Šiam įstatymui prieštaraujanti sutartis negalioja, išskyrus atvejus, kai ji yra palankesnė darbuotojui. <…>
<…>
3.   Šio įstatymo normos, be kita ko, taikomos terminuotoms darbo sutartims, jeigu šio termino nustatymo negalima pateisinti sutarties pobūdžiu ir jis sąmoningai nustatytas siekiant išvengti šio įstatymo normų dėl privalomo darbo sutarties nutraukimo.“
Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad Įstatymo 2112/1920 8 straipsnio 3 dalį, pirmiausia siejamą su Civilinio kodekso 281 ir 671 straipsniais, taip pat su bendraisiais Graikijos Konstitucijos principais, būtent jos 25 straipsnio 1 ir 3 dalimis, Graikijos teismai daugelį metų taikė, siekdami tinkamai teisiškai kvalifikuoti darbo santykius; remdamiesi šio 8 straipsnio 3 dalimi sutartis, kurios, nors sudarytos nustatytam terminui jas vis atnaujinant, iš tiesų buvo skirtos tenkinti darbdavio nuolatiniams ilgalaikiams poreikiams, jie teisiškai kvalifikavo kaip „neterminuotas sutartis“.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad po Graikijos Konstitucijos peržiūros Graikijos teismai, remdamiesi Įstatymo 2112/1920 8 straipsnio 3 dalimi, nustojo viešojo sektoriaus darbdavių sudarytas terminuotas darbo sutartis keisti į neterminuotas darbo sutartis. Jie atsižvelgė į tai, kad toks keitimas prieštarauja peržiūrėtos minėtos Konstitucijos 103 straipsnyje numatytam draudimui viešojo sektoriaus darbuotojų statusą pakeisti į nuolatinių tarnautojų statusą, net jei terminuota sutartis skirta nuolatiniams ir ilgalaikiams darbdavio poreikiams tenkinti.
Nuostatos, susijusios su vietos valdžios institucijų miesto tvarkymo ir švaros sektoriaus darbuotojų terminuotų sutarčių atnaujinimu
Pagal
Kodikas Katastasis Dimotikon kai Koinotikon Ypallilon
(Demų ir kinotitų darbuotojų statuso kodeksas) 205 straipsnio 1 dalį vietos valdžios institucijos gali įdarbinti darbuotojus pagal privatinės teisės reglamentuojamas terminuotas darbo sutartis, kad patenkintų sezoninius ar kitus periodinius ar laikinus poreikius.
Įstatymo 2190/1994 dėl nepriklausomos tarnybos, atsakingos už personalo parinkimą ir administracinių klausimų sprendimą, įsteigimo (FEK A’ 28/3.3.1994) 21 straipsnyje numatyta:
„1.   Viešosios tarnybos ir juridiniai asmenys <…> gali įdarbinti asmenis pagal privatinės teisės reglamentuojamą terminuotą darbo sutartį, kad patenkintų sezoninius ar kitus periodinius ar laikinus poreikius toliau numatytomis sąlygomis ir taikydami toliau numatytą procedūrą.
2.   1 dalyje numatytų asmenų įdarbinimo trukmė negali viršyti aštuonių mėnesių per visą dvylikos mėnesių laikotarpį. Jei asmuo yra laikinai įdarbintas siekiant pagal galiojančias nuostatas tenkinti neatidėliotinus poreikius, kuriuos lėmė personalo trūkumas ar neužimtos darbo vietos, to paties asmens įdarbinimo trukmė negali viršyti keturių mėnesių. Sutarties pratęsimas ar naujos sutarties sudarymas tais pačiais metais arba sutarties pakeitimas į nuolatinę yra negaliojantys.“
Įstatymo 4099/2012 (FEK A’ 250/20.12.2012) pagrindinės bylos aplinkybėms taikomos redakcijos 167 straipsnyje nustatyta:
„Nukrypstant nuo bet kurios kitos nuostatos, iki 2017 m. gruodžio 31 d. automatiškai pratęsiamas galiojančių individualių sutarčių ir individualių sutarčių, kurios baigė galioti ne daugiau kaip devyniasdešimt (90) dienų iki įsigaliojant šiam įstatymui, terminas, jei šios sutartys susijusios su viešųjų tarnybų, nepriklausomų valdžios institucijų, viešosios teisės reglamentuojamų juridinių asmenų, privatinės teisės reglamentuojamų juridinių asmenų ir vietos valdžios institucijų, bet kokios vietos valdžios institucijų tarnybos, kompetentingos miesto tvarkymo ir švaros srityje ir įpareigotos tenkinti kitų vietos valdžios institucijų tarnybų poreikius miesto tvarkymo ir švaros srityje, patalpų valymu. Minėtas pratęsimas netaikomas individualioms sutartims, sudarytoms siekiant patenkinti skubius, sezoninius ar vienkartinius poreikius miesto tvarkymo ir švaros srityje, kurių trukmė neviršija dviejų mėnesių per dvylikos mėnesių laikotarpį ir kurios sudarytos po 2016 m. sausio 1 d.“
Įstatymo 4386/2016 (FEK A’ 83/11.5.2016) 76 straipsniu papildyta tuo metu galiojusios redakcijos Įstatymo 4099/2012 167 straipsnio 1 dalis, po pirmos pastraipos įterpus pastraipą, kurioje numatyta, kad pirmoje pastraipoje nurodytų individualių darbo sutarčių pratęsimas iki 2016 m. gruodžio 31 d. nuo Įstatymo 4325/2015 įsigaliojimo dienos (t. y. nuo 2015 m. gegužės 11 d.) taip pat gali būti taikomas darbuotojų sutartims, kai jie įdarbinti, siekiant patenkinti skubius, sezoninius ar vienkartinius poreikius miesto tvarkymo ir švaros srityje, sudarant terminuotas darbo sutartis, kurių trukmė negali viršyti dviejų mėnesių per dvylikos mėnesių laikotarpį.
Kitų teisės aktų nuostatos
Prezidento dekreto 164/2004 dėl nuostatų, taikomų viešajame sektoriuje pagal terminuotas darbo sutartis įdarbintiems darbuotojams (FEK A’ 134/19.7.2004), kuriuo Direktyva 1999/70 perkelta į Graikijos teisę, taikomą valstybiniame sektoriuje ir viešajame sektoriuje
lato sensu
dirbantiems asmenims, 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Prezidento dekreto nuostatos taikomos <…> viešajame sektoriuje ir vietos savivaldos įmonėse pagal terminuotą darbo sutartį ar nustatytus terminuotus darbo santykius arba pagal darbų atlikimo ar kitokią sutartį, kuria dangstomas pavaldumo santykis, dirbantiems asmenims. <…>“
Šio prezidento dekreto 4 straipsnyje nustatyta:
„1.   Kiek tai susiję su darbo tvarka ir sąlygomis, negalima pagal terminuotas darbo sutartis įdarbintiems darbuotojams vien dėl to, kad jų sutartys terminuotos, sudaryti nepalankesnių sąlygų, palyginti su neterminuotai įdarbintais darbuotojais. Išimtiniais atvejais diferenciacija galima, kai tai objektyviai pateisinama.
2.   Pagal terminuotas darbo sutartis dirbantiems darbuotojams ir nuolatiniams darbuotojams taikomi darbo stažo kriterijai, susiję su ypatingomis darbo sąlygomis, yra vienodi, nebent tokių kriterijų skirtumai yra objektyviai pagrįsti.“
Minėto prezidento dekreto 5 straipsnyje „Paeiliui sudaromos sutartys“ numatyta:
„1.   Draudžiama tam pačiam darbdaviui ir darbuotojui paeiliui sudaryti sutartis dėl tos pačios ar panašios profesinės veiklos ir tomis pačiomis ar panašiomis darbo sąlygomis, jei šias sutartis skiria mažiau nei trijų mėnesių laikotarpis.
2.   Tokias sutartis galima sudaryti tik išskirtinėmis aplinkybėmis, jei tai pateisinama dėl objektyvios priežasties. Objektyvi priežastis egzistuoja tuo atveju, kai po pradinės sutarties sudarytų sutarčių tikslas yra patenkinti ypatingus tos pačios rūšies poreikius, tiesiogiai ar netiesiogiai susijusius su įmonės forma, pobūdžiu ar veikla.
3.   Tokios sutartys paeiliui sudaromos raštu, o jų sudarymą pateisinančios priežastys yra aiškiai nurodytos sutartyje, kai tiesiogiai iš jos neišplaukia. Išimtiniais atvejais rašytinės formos nereikalaujama, kai sutartis dėl sezoninio darbo pobūdžio atnaujinama ne ilgesniam kaip vieno mėnesio laikotarpiui, nebent tokios formos aiškiai reikalauja kita nuostata. Per penkias darbo dienas nuo darbo pradžios darbuotojui perduodamas jo darbo sutarties egzempliorius.
4.   Išskyrus paskesnio straipsnio 2 dalyje numatytus atvejus, paeiliui negalima sudaryti daugiau kaip trijų darbo sutarčių.“
To paties prezidento dekreto 6 straipsnyje, susijusiame su maksimalia terminuotų darbo sutarčių trukme, nustatyta:
„1.   Tarp to paties darbdavio ir darbuotojo dėl tos pačios ar panašios profesinės veiklos ir tomis pačiomis ar panašiomis darbo sąlygomis paeiliui sudarytų ar vykdomų darbo sutarčių bendra trukmė negali viršyti 24 mėnesių, nesvarbu, ar jos buvo sudarytos remiantis ankstesniu straipsniu, ar kitais galiojančiais teisės aktais.
2.   Šį bendros 24 mėnesių trukmės laikotarpį galima viršyti tik galiojančiuose teisės aktuose numatytų specialių darbuotojų kategorijų atveju, atsižvelgiant į jų darbo pobūdį, pavyzdžiui, vadovaujančio personalo narių, pagal specialias tyrimo arba dotuojamas ar finansuojamas programas įdarbintų darbuotojų bei darbuotojų, įdarbintų atlikti užduotis, atsirandančias dėl sutartyje su tarptautine organizacija numatytų pareigų vykdymo, atveju.“
Prezidento dekreto 164/2004 7 straipsnyje „Sankcijos už pažeidimus“ numatyta:
„1.   Bet kokia sutartis, sudaryta pažeidžiant šio dekreto 5 ir 6 straipsnio nuostatas, teisiškai yra niekinė.
2.   Jeigu niekinė sutartis buvo visiškai ar iš dalies įvykdyta, darbuotojui turi būti sumokėtas pagal šią sutartį priklausantis užmokestis; negalima iš jo susigrąžinti jam jau sumokėtų sumų. Kaip žalos atlyginimą darbuotojas turi teisę gauti sumą, kokią sutarties nutraukimo atveju turėtų teisę gauti atitinkamas neterminuotai įdarbintas darbuotojas. Jeigu buvo sudarytos kelios niekinės sutartys, laikotarpis, į kurį reikia atsižvelgti apskaičiuojant žalos atlyginimą, yra bendras įdarbinimo pagal niekines sutartis laikotarpis. Darbdavio darbuotojui išmokėtos sumos turi būti išieškomos iš kalta pripažintos šalies.
3.   Bet kas, kas pažeidžia šio prezidento dekreto 5 ir 6 straipsnių nuostatas, baudžiamas įkalinimu <…>. Jeigu pažeidimas padarytas per neapdairumą, atsakingas asmuo baudžiamas įkalinimu iki vienų metų. Šis pažeidimas taip pat yra šiurkštus drausminės tvarkos pažeidimas.“
Pagal šio prezidento dekreto 10 straipsnį juo neginčijamos nuostatos, kurios yra palankesnės visiems darbuotojams ir neįgaliems darbuotojams.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2015 m. Agios Nikolajo savivaldybė, sudarydama privatinės teisės reglamentuojamas terminuotas darbo sutartis, įdarbino M. V. ir kt. savo miesto tvarkymo ir švaros tarnybose dirbti visą darbo dieną už teisės aktuose nustatyto dydžio mėnesinį darbo užmokestį.
Šios sutartys pirmiausia buvo sudarytos aštuonių mėnesių terminui, vėliau jų galiojimas pratęstas iki 2017 m. gruodžio 31 d., t. y. atgaline data ir nepertraukiamai, įvairiomis teisėkūros priemonėmis (jas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas išvardijo savo prašymo priimti prejudicinį sprendimą 15–22 punktuose); atitinkama bendra minėtų sutarčių trukmė buvo nuo 24 iki 29 mėnesių. Šias sutartis minėtą dieną Agios Nikolajo savivaldybė galiausiai nutraukė. Be to, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad prieš pratęsiant šių sutarčių galiojimą nebuvo jokio vertinimo, ar vis dar esama sezoninių, periodinių ar vienkartinių poreikių, kuriais buvo pateisinamas pirminis tų sutarčių sudarymas.
Manydami, kad buvo piktnaudžiaujama su jais paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ir kad tai prieštarauja bendrojo susitarimo tikslui, ieškovai pagrindinėje byloje paprašė
Monomeles Protodikeio Lasithiou
(Lasitės pirmosios instancijos teismas, vienas teisėjas) pripažinti, kad jie toliau yra susiję darbo santykiais su Agios Nikolajo savivaldybe pagal neterminuotas darbo sutartis ir kad jų darbo sutarčių nutraukimas 2017 m. gruodžio 31 d. yra niekinis, ir nurodyti šiai savivaldybei įdarbinti juos pagal neterminuotas darbo sutartis, o jei ne, skirti jai baudą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia primena, kad Direktyva 1999/70 buvo perkelta į Graikijos teisę, kiek tai susiję su viešojo sektoriaus darbuotojais, kaip antai ieškovais pagrindinėje byloje, Prezidento dekretu 164/2004, kuriame numatytos piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius prevencijos priemonės.
Taip pat taikomas Įstatymas 2112/1920, kurio 8 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta, kad terminuota sutartis yra niekinė, jeigu šio termino nustatymo negalima pateisinti sutarties pobūdžiu ir jis sąmoningai nustatytas siekiant išvengti normų dėl privalomo darbo sutarties nutraukimo.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atkreipia dėmesį į tai, kad išimties tvarka terminuotų sutarčių sudarymas paeiliui tam tikromis sąlygomis pagal Graikijos teisę gali būti teisėtas. Šiuo klausimu šis teismas primena, kad Prezidento dekreto 164/2004 5 straipsnyje, be kita ko, nustatyta, jog tokios rūšies sutartys gali būti sudaromos, jeigu tai pateisinama objektyvia priežastimi ir atitinka kitus reikalavimus, kaip antai naujos darbo sutarties sudarymą raštu, ir jeigu laikomasi maksimalaus trijų pratęsimų skaičiaus. Objektyvi priežastis egzistuoja tuo atveju, kai po pradinės sutarties sudarytų sutarčių tikslas yra tenkinti ypatingus tos pačios rūšies poreikius, tiesiogiai ar netiesiogiai susijusius su įmonės forma, pobūdžiu ar veikla.
Vis dėlto šis teismas patikslina, kad įsigaliojus Direktyvai 1999/70, tačiau prieš pasibaigiant jos perkėlimo į Graikijos teisę terminui, 2001 m. iš dalies pakeitus Graikijos Konstitucijos 103 straipsnį, šio straipsnio 8 dalyje buvo nustatytas draudimas viešojo sektoriaus darbuotojų terminuotas darbo sutartis pakeisti į neterminuotas sutartis. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nacionaliniai teismai taikytų Įstatymą 2112/1920 kaip „lygiavertę teisinę priemonę“, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalį, kad terminuotas darbo sutartis perkvalifikuotų į neterminuotas darbo sutartis, bet dėl įvykusios Konstitucijos peržiūros šių apsauginių nuostatų nebeįmanoma taikyti.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo
Elegktiko Synedrio
(Audito Rūmai, Graikija) sprendimą, kuriame neseniai nuspręsta, kad toks privatinės teisės reglamentuojamų darbo sutarčių pratęsimas prieštarauja Direktyvai 1999/70, kuri į vidaus teisę perkelta Prezidento dekretu 164/2004. Dėl to pratęsimo atsirastų nepriimtina to paties darbdavio ir darbuotojo sudarytų ir vykdytų sutarčių dėl tos pačios rūšies darbo ir tokiomis pačiomis darbo sąlygomis seka, nenustačius objektyvių ir skaidrių kriterijų siekiant patikrinti, ar tokių sutarčių atnaujinimas iš tikrųjų atitinka tikrus poreikius, leidžia pasiekti numatytą tikslą ir yra būtinas jam pasiekti, atsižvelgiant, be kita ko, į tai, kad dėl jo kyla reali piktnaudžiavimo tokios rūšies sutartimis rizika.
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma abejoja dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų, kuriais į nacionalinę teisę perkeliamas Bendrasis susitarimas, suderinamumo su tuo pačiu susitarimu, nes šie teisės aktai aiškinami taip, kad automatiškas tų nagrinėjamų darbo sutarčių galiojimo pratęsimas nepatenka į sąvoką „paeiliui sudaromos terminuotos darbo sutartys“, kadangi tai yra ne naujos terminuotos darbo sutarties sudarymas raštu, o tik anksčiau sudarytos terminuotos darbo sutarties termino pratęsimas.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad su ieškovais pagrindinėje byloje sudarytos terminuotos darbo sutartys akivaizdžiai prieštarauja visoms piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius prevencijos priemonėms, numatytoms Prezidento dekreto 164/2004 5 ir 6 straipsniuose, kaip nustatyta Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalyje. Šiuo klausimu jis, be kita ko, tvirtina, kad tarp sutarčių atnaujinimo nebuvo jokių pertraukų ir kad jos nepateisinamos jokia objektyvia priežastimi. Be to, jis nurodo daugelį Graikijos teisės aktų leidėjo veiksmų, dėl kurių viršytas maksimalus sutarčių atnaujinimo skaičius (trys) ir Prezidento dekrete 164/2004 nustatytas maksimalus 24 mėnesių terminas.
Kaip konstatavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagal pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Įstatymo 4099/2012 167 straipsnį buvo leidžiama automatiškai pratęsti nagrinėjamas terminuotas darbo sutartis paprastu kiekvienos darbdavio organizacijos aktu, netaikant jokios kitos procedūros ar tokios įstaigos kolektyvinio organo sprendimo, ir prieš tai neįvertinus, ar vis dar egzistuoja poreikiai, dėl kurių iš pradžių buvo būtina šias sutartis sudaryti.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad net jeigu terminuotos darbo sutartys iš pradžių buvo sudarytos aštuoniems mėnesiams, remiantis Demų ir kinotitų darbuotojų statuso kodekso 205 straipsniu ir neatsižvelgiant į nuolatinius ir ilgalaikius vietos valdžios institucijų poreikius, jų pratęsimas iki 2017 m. gruodžio 31 d. atgaline data ir išimtinai minėtoms sutartims taikomais teisės aktais įrodo, kad poreikiai, dėl kurių sudarytos šios sutartys, negali būti laikomi vienkartiniais, sezoniniais ar periodiškais.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Graikijos teisės aktų leidėjas priėmė kelias papildomas nuostatas, susijusias, be kita ko, su viešųjų išlaidų dėl darbuotojų įdarbinimo vietos valdžios institucijų miesto tvarkymo ir švaros sektoriuje legalizavimu visam jų darbo sutarčių atnaujinimo pagal Įstatymo 4099/2012 167 straipsnį laikotarpiui; jomis įteisinta šių paprastai neteisėtų išlaidų priežastis. Taigi šia priemone Graikijos teisės aktų leidėjas sutrukdė atitinkamiems darbuotojams gauti Prezidento dekreto 164/2004 7 straipsnyje numatytą kompensaciją, nes šioje nuostatoje numatyta sąlyga, kad darbo sutartis yra niekinė dėl minėto dekreto 5 ir 6 straipsnių pažeidimo. Tuo pačiu metu nuspręsta, kad Prezidento dekreto 164/2004 7 straipsnyje numatytos sankcijos netaikomos vietos valdžios institucijoms, kurios miesto tvarkymo ir švaros srityje įdarbino darbuotojus pagal minėtas terminuotas darbo sutartis; jos kelis kartus pratęstos iki 2017 m. pabaigos. Be to, pagal kitą teisės akto nuostatą, apskaičiuojant Prezidento dekreto 164/2004 5–7 straipsniuose numatytą maksimalią 24 mėnesių trukmę, nebuvo atsižvelgta į vietos valdžios institucijų sudarytų minėtų terminuotų darbo sutarčių pratęsimą.
Tokiomis aplinkybėmis
Monomeles Protodikeio Lasithiou
(Lasitės pirmosios instancijos teismas, vienas teisėjas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Bendrojo susitarimo <…> tikslą ir veiksmingumą pažeidžia minėtą susitarimą į nacionalinę teisę perkeliančių nacionalinės teisės nuostatų aiškinimas, pagal kurį Bendrojo susitarimo 1 punkte ir 5 punkto 2 dalyje vartojama „paeiliui“ sudaromų terminuotų darbo sutarčių sąvoka neapima miesto tvarkymo ir švaros sektoriaus darbuotojų darbo sutarčių automatiško pratęsimo, numatyto aiškiai nustatytoje įstatymo nuostatoje, kaip antai Įstatymo 4099/2012 167 straipsnyje, motyvuojant tuo, kad tai yra ne rašytinis naujos terminuotos darbo sutarties sudarymas, o jau esamos sutarties termino pratęsimas?
2.
Ar tuo atveju, kai miesto tvarkymo ir švaros sektoriaus darbuotojų įdarbinimui nustatyta ir taikoma praktika prieštarauja priemonėms, neleidžiančioms piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis, numatytoms į nacionalinę teisę perkeliant Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalį, nacionaliniam teismui tenkanti pareiga aiškinti nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę, apima pareigą nacionalinės teisės nuostatą, kaip antai Įstatymo 2112/1920 8 straipsnio 3 dalį, taikyti kaip anksčiau egzistavusią ir vis dar galiojančią lygiavertę teisinę priemonę, kaip ji suprantama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalį, ir dėl to galima paeiliui sudarytas terminuotas darbo sutartis, kurios skirtos patenkinti vietos valdžios institucijų nuolatiniams ilgalaikiams miesto tvarkymo ir švaros poreikiams, teisingai teisiškai kvalifikuoti kaip neterminuotas darbo sutartis?
3.
Jei atsakymas į pirmesnį klausimą teigiamas, ar reikia pripažinti, kad nacionalinio teismo pareigą aiškinti nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę, pernelyg riboja konstitucinė nuostata, kaip antai išdėstyta 2001 m. peržiūrėtos Graikijos Konstitucijos 103 straipsnio 7 ir 8 dalyse, kuri visiškai draudžia minėtai nuostatai galiojant sudarytas viešojo sektoriaus terminuotas darbo sutartis pakeisti į neterminuotas darbo sutartis ir dėl to neįmanoma taikyti anksčiau egzistavusios ir vis dar galiojančios lygiavertės teisinės priemonės, kaip ji suprantama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalį, kaip antai Įstatymo 2112/1920 8 straipsnio 3 dalies, ir nėra galimybės paeiliui sudarytų terminuotų darbo sutarčių, skirtų tenkinti nuolatiniams ir ilgalaikiams vietos valdžios institucijų poreikiams miesto tvarkymo ir švaros srityje, teismo tvarka teisiškai perkvalifikuoti į neterminuotas darbo sutartis net ir tuomet, kai jos skirtos nuolatiniams ilgalaikiams poreikiams tenkinti?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Bendrojo susitarimo 1 punktą ir 5 punkto 2 dalį reikia aiškinti taip: juose esanti sąvoka „paeiliui sudaromos terminuotos darbo sutartys“ apima ir automatišką vietos valdžios institucijų miesto tvarkymo ir švaros sektoriaus darbuotojų terminuotų darbo sutarčių pratęsimą pagal aiškias nacionalines nuostatas, neatsižvelgiant į tai, kad rašytinės paeiliui sudaromų sutarčių formos iš esmės nebuvo laikytasi.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Bendrojo susitarimo 5 punktą siekiama įgyvendinti vieną iš šio susitarimo tikslų, t. y. apriboti atvejus, kai paeiliui sudaromos terminuotos darbo sutartys ar nustatomi terminuoti darbo santykiai, kurie laikomi galimu piktnaudžiavimo pažeidžiant darbuotojų teises šaltiniu, numatant tam tikras minimalios apsaugos nuostatas, skirtas, kad būtų išvengta pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų padėties neapibrėžtumo (2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi, siekiant neleisti piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius, pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalį valstybės narės įpareigojamos nustatyti bent vieną joje nurodytų veiksmingų ir privalomų priemonių tais atvejais, kai jų vidaus teisėje nėra lygiaverčių teisinių priemonių (2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Vis dėlto iš šio Bendrojo susitarimo punkto formuluotės ir suformuotos jurisprudencijos matyti, kad minėtas punktas taikomas tik paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius (2020 m. sausio 22 d. Sprendimo Baldonedo Martín,
C‑177/18
,
EU:C:2020:26
,
punktas ir 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), todėl sutartis, kuri yra pirmoji arba vienintelė terminuota darbo sutartis, nepatenka į Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimą Angelidaki ir kt.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju nekalbama apie dviejų ar daugiau darbo sutarčių seką
stricto sensu
, kai egzistuoja ir yra formaliai viena po kitos sudarytos dvi ar daugiau atskirų sutarčių. Kalbama būtent apie automatišką, teisės aktais pagrįstą pradinės terminuotos sutarties pratęsimą. Todėl reikia išsiaiškinti, ar tokią situaciją apima Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalyje esanti sąvoka „paeiliui sudaromos terminuotos darbo sutartys ar nustatomi terminuoti darbo santykiai“.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Bendrojo susitarimo 5 punkto 2 dalies a punkte valstybėms narėms ir (arba) socialiniams partneriams iš esmės paliekama diskrecija nustatyti, kokiomis sąlygomis terminuotos darbo sutartys ar santykiai laikomi sudaromais ar nustatomais „paeiliui“ (šiuo klausimu žr. 2020 m. sausio 22 d. Sprendimo Baldonedo Martín,
C‑177/18
,
EU:C:2020:26
,
punktą ir 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C-429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktą).
Nors tokia nuoroda į nacionalinės valdžios institucijas, siekiant apibrėžti konkrečias sąvokos „paeiliui“, kaip ji suprantama pagal Bendrąjį susitarimą, taikymo sąlygas, paaiškinama rūpesčiu išsaugoti nacionalinės teisės aktų įvairovę nagrinėjamoje srityje, vis dėlto svarbu priminti, kad taip valstybėms narėms palikta diskrecija nėra neribota, nes ji jokiu atveju negali būti tokia plati, kad būtų paneigiamas Bendrojo susitarimo tikslas ar veiksmingumas. Konkrečiai tariant, nacionalinės valdžios institucijos šia diskrecija negali naudotis taip, kad dėl to susiklostytų situacija, kai atsiranda piktnaudžiavimų, ir taip prieštaraujama šiam tikslui (2006 m. liepos 4 d. Sprendimo Adeneler ir kt.,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
,
punktas ir 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktas).
Valstybės narės privalo užtikrinti pagal Sąjungos teisę nustatytą rezultatą, kaip tai matyti ne tik iš SESV 288 straipsnio trečios pastraipos, bet ir iš Direktyvos 1999/70 2 straipsnio pirmos pastraipos, siejamos su jos 17 konstatuojamąja dalimi (šiuo klausimu žr. 2006 m. liepos 4 d. Sprendimo Adeneler ir kt.,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
,
punktą ir 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktą).
Šio sprendimo 41 punkte nurodytos valstybėms narėms suteiktos diskrecijos ribos ypač taikytinos tokiai esminei sąvokai, kaip paeiliui nustatyti darbo santykiai, kuri yra lemiama apibrėžiant pačią nacionalinių nuostatų, skirtų įgyvendinti Bendrajam susitarimui, taikymo apimtį (2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktas).
Taigi išvada, kad nėra paeiliui nustatytų terminuotų darbo santykių, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo 5 punktą, remiantis vien tuo, kad vietos valdžios institucijų miesto tvarkymo ir švaros sektoriaus darbuotojų pirmoji terminuota darbo sutartis, nagrinėjama pagrindinėje byloje, buvo teisės aktais automatiškai pratęsta, formaliai raštu nesudarant vienos ar kelių naujų terminuotų darbo sutarčių, galėtų pakenkti šio susitarimo tikslui ir veiksmingumui.
Iš tiesų toks siauras sąvokos „paeiliui sudaromi terminuoti darbo santykiai“ aiškinimas leistų daugelį metų darbuotojus įdarbinti neapibrėžtam laikui (2006 m. liepos 4 d. Sprendimo Adeneler ir kt.,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
,
punktas ir 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C-429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktas).
Toks siauras aiškinimas taip pat keltų pavojų, kad ne tik daugelio terminuotų darbo santykių atveju nebus galima pasinaudoti Direktyva 1999/70 ir pagal Bendrąjį susitarimą siekiama suteikti darbuotojų apsauga, nes didžioji dalis jais siekiamų tikslų praras prasmę, bet ir darbdaviai galėtų piktnaudžiauti, nustatydami tokius santykius, siekdami patenkinti su personalu susijusius nuolatinius ir ilgalaikius poreikius (2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktas).
Šiomis aplinkybėmis taip pat reikia konstatuoti, kad darbo santykių „termino“ sąvoka yra esminis bet kokios terminuotos darbo sutarties elementas. Pagal Bendrojo susitarimo 3 punkto 1 dalį „darbo sutarties ar santykių pabaiga nustatoma pagal tokias objektyvias sąlygas, kaip konkreti diena, konkrečios užduoties įvykdymas ar konkretus įvykis“. Taigi terminuotos darbo sutarties pasibaigimo datos pakeitimas yra esminis šios sutarties pakeitimas, kuris gali būti pagrįstai prilygintas naujų terminuotų darbo santykių, atsiradusių po ankstesnių darbo santykių, nustatymui, todėl patenka į Bendrojo susitarimo 5 punkto taikymo sritį.
Kaip matyti iš Bendrojo susitarimo preambulės antros pastraipos ir jo bendrosios dalies 6 ir 8 punktų, darbo stabilumas suprantamas kaip svarbiausias darbuotojų apsaugos elementas, o terminuotos darbo sutartys darbdavių ir darbuotojų poreikius gali tenkinti tik tam tikromis aplinkybėmis (2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiomis aplinkybėmis tai, kad darbo sutarčių pratęsimą arba atnaujinimą lemia Graikijos parlamento priimti teisės aktai, neturi reikšmės. Iš tiesų reikia konstatuoti, kad Bendrojo susitarimo veiksmingumui kiltų pavojus dėl aiškinimo, pagal kurį teisėkūros procedūra priimamais aktais leidžiama vienašališkai pratęsti terminuotos darbo sutarties terminą.
Šiuo klausimu taip pat reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas nusprendė, kad nacionalinės teisės nuostata, pavyzdžiui, įstatymo ar kito teisės akto norma, pagal kurią tik bendrai ir abstrakčiai leidžiama paeiliui sudaryti terminuotas darbo sutartis, negali būti suderinama su Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies reikalavimais. Tokia visiškai formali nuostata neleidžia nustatyti objektyvių ir skaidrių kriterijų, kuriais vadovaujantis būtų galima patikrinti, ar tokių sutarčių atnaujinimas iš tiesų atitinka tikrą poreikį, leidžia pasiekti numatytą tikslą ir yra tam reikalingas. Taigi tokia nuostata kelia tikrą pavojų, kad šios rūšies sutartys bus sudaromos piktnaudžiaujant, todėl yra nesuderinama su Bendrojo susitarimo tikslu ir veiksmingumu (2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
ir
punktai bei juose nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju, kadangi automatiškas pratęsimas teisėkūros priemonėmis gali būti prilygintas atnaujinimui, taigi, ir atskirai terminuotos darbo sutarties sudarymui, tokios sutartys, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, iš tikrųjų gali būti laikomos „paeiliui sudarytomis“, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo 5 punktą. Šį argumentą patvirtina aplinkybė, kad pagrindinėje byloje nebuvo nustatyta jokios pertraukos tarp pirmosios darbo sutarties ir vėlesnių darbo sutarčių, sudarytų remiantis teisės aktuose numatytais automatiškais pratęsimais, ir kiekvienas iš ieškovų nepertraukiamai dirbo atitinkamam savo darbdaviui, vykdydamas tas pačias pareigas ir tokiomis pačiomis darbo sąlygomis, išskyrus darbo santykių trukmę.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą atsakytina, kad Bendrojo susitarimo 1 punktą ir 5 punkto 2 dalį reikia aiškinti taip: juose esanti sąvoka „paeiliui sudaromos terminuotos darbo sutartys“ apima ir vietos valdžios institucijų miesto tvarkymo ir švaros sektoriaus darbuotojų terminuotų darbo sutarčių automatišką galiojimo pratęsimą, remiantis aiškiomis nacionalinėmis nuostatomis, neatsižvelgiant į tai, kad iš esmės nebuvo laikytasi rašytinės paeiliui sudaromų sutarčių formos.
Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, antruoju ir trečiuoju klausimais (juos reikia nagrinėti kartu) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalį reikia aiškinti taip: kai piktnaudžiaujama paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo, kiek įmanoma, aiškinti ir taikyti reikšmingas nacionalinės teisės nuostatas taip, kad būtų tinkamai nubausta už šį piktnaudžiavimą ir panaikintos Sąjungos teisės pažeidimo pasekmės, taip pat taikyti nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią į neterminuotą darbo sutartį galima pakeisti vieną po kitos sudarytas terminuotas sutartis, net jei kita viršesne (konstitucine) nacionaline nuostata toks pakeitimas viešajame sektoriuje absoliučiai draudžiamas.
Šiuo požiūriu reikia konstatuoti, kad siekdamos neleisti piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalį valstybės narės privalo nustatyti bent vieną joje nurodytų veiksmingų ir privalomų priemonių tais atvejais, kai jų vidaus teisėje nėra lygiaverčių teisinių priemonių. Šio 5 punkto 1 dalies a–c punktuose nurodytos trys priemonės susijusios su objektyviomis priežastimis, pateisinančiomis tokių darbo sutarčių ar santykių atnaujinimą, maksimalia bendra tokių paeiliui sudaromų darbo sutarčių ar darbo santykių trukme ir jų atnaujinimų skaičiumi (2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo klausimu valstybės narės turi diskreciją, nes gali imtis vienos ar kelių Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies a–c punktuose nurodytų priemonių arba taikyti esamas lygiavertes teisines priemones, tačiau jos tai turi daryti, atsižvelgdamos į specifinių sektorių ir (arba) darbuotojų kategorijų poreikius (2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taip pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalį valstybėms narėms nustatytas bendras tikslas užkirsti kelią tokiems piktnaudžiavimo atvejams ir joms leidžiama pasirinkti būdus, kaip to pasiekti, su sąlyga, kad jie neprieštarauja Bendrojo susitarimo tikslui ar nepašalina jo veiksmingo poveikio (2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Bendrojo susitarimo 5 punkte neapibrėžtos konkrečios sankcijos, taikomos tada, kai piktnaudžiavimo atvejai nustatyti. Tokiu atveju nacionalinės valdžios institucijos privalo imtis priemonių, kurios būtų ne tik proporcingos, bet ir pakankamai veiksmingos ir atgrasomosios, kad būtų užtikrintas visiškas taikant Bendrąjį susitarimą priimtų normų veiksmingumas (2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi, Bendrojo susitarimo 5 punkte nenustatyta bendra valstybių narių pareiga numatyti terminuotų darbo sutarčių pakeitimą į neterminuotas. Atitinkamos valstybės narės teisės sistemoje turi būti kita veiksminga priemonė, kuri leistų išvengti piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ir prireikus už jį nubausti (žr. 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Kai piktnaudžiaujama paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis arba nustatant terminuotus darbo santykius, veiksmingas ir lygiavertes darbuotojų apsaugos garantijas nustatančią priemonę turi būti galima taikyti siekiant tinkamai nubausti už šį pažeidimą ir panaikinti Sąjungos teisės pažeidimo pasekmes. Šiuo atveju, kaip matyti iš Direktyvos 1999/70 2 straipsnio pirmos pastraipos, valstybės narės privalo „imtis visų būtinų priemonių, leidžiančių joms visuomet garantuoti, kad bus pasiekti šioje direktyvoje nustatyti rezultatai“ (2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be to, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas neturi priimti sprendimo dėl vidaus teisės nuostatų išaiškinimo; ši užduotis tenka kompetentingiems nacionaliniams teismams, kurie turi nustatyti, ar taikytinų nacionalinės teisės aktų nuostatos tenkina Bendrojo susitarimo 5 punkte numatytus reikalavimus (2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi nagrinėjamu atveju prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar atitinkamų vidaus teisės nuostatų taikymo sąlygos ir veiksmingas įgyvendinimas yra tinkama priemonė, kad būtų išvengta piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis arba nustatant terminuotus darbo santykius, ir prireikus už tai nubausti (pagal analogiją žr. 2018 m. lapkričio 21 d. Sprendimo deDiego Porras,
C‑619/17
,
EU:C:2018:936
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto nagrinėdamas prejudicinį klausimą Teisingumo Teismas prireikus gali pateikti paaiškinimų, kurie padėtų nacionaliniam teismui atlikti savąjį vertinimą (2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Sánchez Ruiz ir kt.,
C‑103/18 ir C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog terminuotų darbo sutarčių perkvalifikavimas į neterminuotas darbo sutartis pagal Įstatymo 2112/1920 8 straipsnio 3 dalį (jeigu ši nuostata vis dar taikoma Graikijos teisės sistemoje, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas) gali būti priemonė, kuri suteikia veiksmingas ir lygiavertes darbuotojų apsaugos garantijas, siekiant tinkamai nubausti už galimą piktnaudžiavimą paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ir panaikinti Sąjungos teisės pažeidimo padarinius (šiuo klausimu žr. 2009 m. balandžio 24 d. Nutarties Koukou,
C‑519/08
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2009:269
,
punktą ir jam nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalis, atsižvelgus į jos turinį, nėra besąlyginė ir pakankamai tiksli, kad asmuo ja galėtų remtis nacionaliniame teisme. Iš tiesų pagal šią nuostatą valstybės narės turi diskreciją piktnaudžiavimo sudarant terminuotas darbo sutartis prevencijos tikslais imtis vienos ar kelių šiame punkte nurodytų priemonių arba egzistuojančių lygiaverčių teisinių priemonių, tačiau jos tai turi daryti, atsižvelgdamos į specifinių sektorių ir (arba) darbuotojų kategorijų poreikius. Be to, neįmanoma pakankamai nustatyti minimalios apsaugos, kuri bet kuriuo atveju turėtų būti įgyvendinama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalį (2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
punktas).
Vis dėlto iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad nacionaliniai teismai, taikydami nacionalinės teisės aktus, turi juos aiškinti kiek įmanoma atsižvelgdami į susijusios direktyvos tekstą ir tikslą, kad būtų pasiektas direktyvoje numatytas rezultatas ir laikomasi SESV 288 straipsnio trečios pastraipos. Ši Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo pareiga taikoma visoms nacionalinės teisės nuostatoms – ir priimtoms iki direktyvos, su kuria jos susijusios, ir po jos (2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
punktas).
Reikalavimas nacionalinę teisę aiškinti taip, kad šis aiškinimas atitiktų Sąjungos teisę, neatsiejamas nuo pačios SESV sistemos, nes leidžia bylas nagrinėjantiems nacionaliniams teismams pagal savo kompetenciją užtikrinti visišką Sąjungos teisės veiksmingumą (2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Žinoma, nacionalinio teismo pareigą aiškinant ir taikant atitinkamas vidaus teisės normas atsižvelgti į direktyvos turinį riboja bendrieji teisės principai, visų pirma teisinio saugumo ir negaliojimo atgal principai, ir ši pareiga negali būti pagrindas aiškinti nacionalinę teisę
contra legem
(2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
punktas).
Pagal Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo principą reikalaujama, kad nacionaliniai teismai visus jų kompetencijos sričiai priklausančius veiksmus atliktų, atsižvelgdami į visą vidaus teisę ir taikydami joje pripažintus aiškinimo metodus, kad būtų užtikrintas visiškas atitinkamos direktyvos veiksmingumas ir priimtas ja siekiamą tikslą atitinkantis sprendimas (2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
punktas).
Taigi šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas reikšmingas vidaus teisės nuostatas, kiek įmanoma ir kai piktnaudžiauta paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis, turi aiškinti ir net taikyti taip, kad būtų tinkamai nubausta už šį piktnaudžiavimą ir panaikintos Sąjungos teisės pažeidimo pasekmės. Tokiomis aplinkybėmis minėtas teismas turi įvertinti, ar, siekiant tokio Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo, prireikus galima taikyti Įstatymo 2112/1920 8 straipsnio 3 dalies nuostatas (2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
punktas).
Jei nacionalinis teismas nuspręstų, kad nebuvo įmanoma terminuotų darbo sutarčių pakeisti į neterminuotas darbo sutartis pagal Įstatymo 2112/1920 8 straipsnio 3 dalį, nes dėl to Graikijos Konstitucijos 103 straipsnio 7 ir 8 dalys būtų aiškinamos
contra legem
, šis teismas turėtų patikrinti, ar šiuo klausimu Graikijos teisėje yra kitų veiksmingų priemonių. Reikia patikslinti, kad tokios priemonės turi būti pakankamai veiksmingos ir atgrasančios, kad būtų užtikrintas visiškas taikant Bendrąjį susitarimą priimtų normų, t. y. šiuo atveju Prezidento dekreto 164/2004 5 ir 6 straipsnių, kuriais Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalis perkelta į Graikijos teisės sistemą, veiksmingumas.
Kalbant apie aplinkybės, kad įsigaliojus Direktyvai 1999/70 ir prieš pasibaigiant jos perkėlimo terminui Graikijos Respublikos Konstitucijos 103 straipsnio 8 dalis buvo pakeista, siekiant absoliučiai uždrausti viešajame sektoriuje terminuotas darbo sutartis pakeisti į neterminuotas darbo sutartis, įtaką, pakanka priminti, kad direktyva sukelia teisinių pasekmių valstybėms narėms, kurioms ji skirta, taigi atitinkamais atvejais ir visoms nacionalinėms valdžios institucijoms, ją paskelbus arba apie ją pranešus (2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šioje byloje Direktyvos 1999/70 3 straipsnyje pažymėta, kad ji įsigalioja jos paskelbimo
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
dieną, t. y. 1999 m. liepos 10 d.
Vis dėlto reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją per direktyvai perkelti nustatytą terminą valstybės narės, kurioms ji skirta, negali priimti nuostatų, kurios rimtai trukdytų pasiekti toje direktyvoje nurodytą rezultatą (2019 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė,
C‑2/18
,
EU:C:2019:962
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Šiuo požiūriu nesvarbu, ar nagrinėjama nacionalinės teisės nuostata, priimta atitinkamai direktyvai įsigaliojus, siekiama perkelti direktyvą, ar ne (2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Darytina išvada, kad visoms valstybių narių valdžios institucijoms taikoma pareiga užtikrinti visišką Sąjungos teisės nuostatų veiksmingumą, įskaitant atvejus, kai šios institucijos pakeičia savo Konstituciją (2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt.,
C‑378/07–C-380/07
,
EU:C:2009:250
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalis aiškintina taip: kai piktnaudžiaujama paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pareiga – kiek įmanoma, aiškinti ir taikyti reikšmingas nacionalinės teisės nuostatas taip, kad būtų tinkamai nubausta už šį piktnaudžiavimą ir panaikintos Sąjungos teisės pažeidimo pasekmės, – apima ir vertinimą, ar vis dar galiojančias nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias vieną po kitos sudarytas terminuotas sutartis galima pakeisti į neterminuotą darbo sutartį, prireikus galima taikyti siekiant tokio Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo, net jei konstitucinėmis nacionalinėmis nuostatomis toks pakeitimas viešajame sektoriuje absoliučiai draudžiamas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:

1.
1999 m. kovo 18 d. sudaryto Bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis, pateikto 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 1999/70/EB dėl ETUC, UNICE ir CEEP bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis priede, 1 punktą ir 5 punkto 2 dalį reikia aiškinti taip: juose esanti sąvoka „paeiliui sudaromos terminuotos darbo sutartys“ apima ir vietos valdžios institucijų miesto tvarkymo ir švaros sektoriaus darbuotojų terminuotų darbo sutarčių automatišką galiojimo pratęsimą, remiantis aiškiomis nacionalinėmis nuostatomis, neatsižvelgiant į tai, kad iš esmės nebuvo laikytasi rašytinės paeiliui sudaromų sutarčių formos.

2.
Bendrojo susitarimo dėl terminuoto darbo 5 punkto 1 dalį reikia aiškinti taip: kai piktnaudžiaujama paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pareiga – kiek įmanoma, aiškinti ir taikyti reikšmingas nacionalinės teisės nuostatas taip, kad būtų tinkamai nubausta už šį piktnaudžiavimą ir panaikintos Sąjungos teisės pažeidimo pasekmės, – apima ir vertinimą, ar vis dar galiojančias nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias vieną po kitos sudarytas terminuotas sutartis galima pakeisti į neterminuotą darbo sutartį, prireikus galima taikyti siekiant tokio Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo, net jei konstitucinėmis nacionalinėmis nuostatomis toks pakeitimas viešajame sektoriuje absoliučiai draudžiamas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: graikų.