CELEX: 62018CJ0183
Begäran om förhandsavgörande
Område med frihet, säkerhet och rättvisa
Straffrättsligt samarbete
Rambeslut 2005/214/RIF
Erkännande och verkställighet av bötesstraff som ådömts juridiska personer
Ofullständigt införlivande av ett rambeslut
Skyldighet att göra en unionsrättskonform tolkning av nationell rätt
Räckvidd

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 1 a, artikel 9.3 samt artikel 20.1 och 20.2 b i rådets rambeslut 2005/214/RIF av den 24 februari 2005 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på bötesstraff (
EUT L 76, 2005, s. 16
), i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009 (
EUT L 81, 2009, s. 24
) (nedan kallat rambeslutet).
Begäran har framställts i ett förfarande som inletts av Centraal Justitieel Incassobureau, Ministerie van Veiligheid en Justitie (CJIB) (centrala indrivningsmyndigheten, justitie- och säkerhetsdepartementet (CJIB), Nederländerna) om erkännande och verkställighet av ett bötesstraff som Adm. Verwerking Flitsgegevens CJIB HA Leeuwarden (CJIB:s enhet i Leeuwarden för behandling av fartkamerarelaterade uppgifter, Nederländerna) har ålagt den i Gdansk (Polen) belägna filialen till Bank BGŻ BNP Paribas SA med säte i Warszawa (Polen).
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Rambeslutet
Skälen 1, 2 och 4 i detta rambeslut har följande lydelse:
”(1)
Europeiska rådet i Tammerfors [(Finland)] den 15–16 oktober 1999 stödde principen om ömsesidigt erkännande, som bör bli en hörnsten i det rättsliga samarbetet på både det civilrättsliga och det straffrättsliga området inom [Europeiska] unionen.
(2)
Principen om ömsesidigt erkännande bör vara tillämplig på bötesstraff som utdöms av rättsliga eller administrativa myndigheter för att underlätta verkställigheten av sådana straff i andra medlemsstater än den stat i vilken straffet utdömdes.
…
(4)
Detta rambeslut bör även omfatta bötesstraff som ådömts för vägtrafikbrott.”
Artikel 1 i rambeslutet har rubriken ”Definitioner”, och led a innehåller följande bestämmelse:
”I detta rambeslut används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
a)
beslut
: ett slutgiltigt beslut om bötesstraff för en fysisk eller juridisk person …”
Artikel 4 i rambeslutet har rubriken ”Översändande av beslut och anlitande av den centrala myndigheten”. I artikel 4.1 föreskrivs följande:
”Ett beslut tillsammans med ett intyg enligt denna artikel, får översändas till de behöriga myndigheterna i en medlemsstat där den fysiska eller juridiska person mot vilken beslutet har meddelats har egendom eller inkomst, normalt är bosatt eller, när det gäller en juridisk person, har sitt säte.”
I artikel 5 i rambeslutet, som har rubriken ”Räckvidd”, föreskrivs följande i punkt 1:
”Följande brott skall enligt detta rambeslut medföra erkännande och verkställighet av beslut utan kontroll av dubbel straffbarhet, om de är straffbara i den utfärdande staten enligt den utfärdande statens lagstiftning:
–
…
–
Beteende som står i strid med vägtrafikbestämmelser, inbegripet överträdelser av bestämmelser om körtid och viloperioder och av bestämmelser om farligt gods.
…”
Artikel 6 i rambeslutet, vilken har rubriken ”Erkännande och verkställighet av beslut”, innehåller följande bestämmelse:
”De behöriga myndigheterna i den verkställande staten skall erkänna ett beslut som har översänts i enlighet med artikel 4 utan krav på ytterligare formaliteter och skyndsamt vidta alla de åtgärder som krävs för att verkställa det, såvida inte den behöriga myndigheten beslutar att åberopa något av de skäl för att vägra erkännande eller verkställighet som anges i artikel 7.”
Under rubriken ”Lag som reglerar verkställighet” föreskrivs följande i punkterna 1 och 3 i artikel 9 i rambeslutet:
”1.   Om inte annat föreskrivs i punkt 3 i denna artikel eller i artikel 10, skall beslutets verkställighet regleras av lagen i den verkställande staten på samma sätt som för ett bötesstraff i den verkställande staten. Myndigheterna i den verkställande staten skall ha exklusiv behörighet att besluta om verkställighetsförfarandena och att fastställa alla åtgärder i samband därmed, inklusive grunderna för att avbryta verkställigheten.
…
3.   Ett bötesstraff som ådömts en juridisk person skall verkställas, även om den verkställande staten inte erkänner principen om juridiska personers straffrättsliga ansvar.”
Artikel 20 i rambeslutet, vilken har rubriken ”Genomförande”, innehåller följande bestämmelser:
”1.   Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa bestämmelserna i detta rambeslut senast den 22 mars 2007.
2.   Varje medlemsstat får under högst fem år från och med den dag detta rambeslut träder i kraft begränsa dess tillämpning till
…
b)
i fråga om juridiska personer, beslut som avser ett beteende för vilket ett EU-instrument föreskriver tillämpning av principen om juridiska personers ansvar.”
Direktiv (EU) 2015/413
Skälen 1 och 2 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/413 av den 11 mars 2015 om underlättande av ett gränsöverskridande informationsutbyte om trafiksäkerhetsrelaterade brott (
EUT L 68, 2015, s. 9
) har följande lydelse:
”(1)
Förbättrad trafiksäkerhet är ett av huvudmålen för unionens transportpolitik. Unionen arbetar för att förbättra trafiksäkerheten för att minska antalet dödsolyckor, personskador och materiella skador. I detta arbete är det viktigt att konsekvent följa upp och utdöma påföljder för trafikbrott som begås i unionen och som allvarligt äventyrar trafiksäkerheten.
(2)
… Syftet med detta direktiv är att se till att trafiksäkerhetsrelaterade brott … utreds på ett effektivt sätt.”
Artikel 2 i direktivet har rubriken ”Tillämpningsområde”. Där anges att direktivet bland annat gäller fortkörning.
Artikel 4 i direktivet har rubriken ”Förfarande för informationsutbyte mellan medlemsstaterna”. I artikel 4.3 tredje stycket föreskrivs följande:
”Den medlemsstat där brottet begicks ska inom ramen för detta direktiv använda de uppgifter som erhållits för att fastställa vem som är personligen ansvarig för de trafiksäkerhetsrelaterade brott som förtecknas i artikel 2 i det här direktivet.”
Polsk rätt
Straffprocesslagen
Bestämmelserna i rambeslutet har införlivats med polsk rätt genom avsnitten 66a och 66b i Kodeks postępowania karnego (straffprocesslagen).
Artikel 611ff ingår i avsnitt 66b, med rubriken ”En [EU-]medlemsstats ansökan om verkställighet av ett lagakraftvunnet beslut om bötesstraff”, och har följande lydelse:
”1 §   När en EU-medlemsstat, i detta avsnitt kallad ’den utfärdande staten’, ansöker om verkställighet av ett lagakraftvunnet beslut om bötesstraff ska beslutet verkställas av den distriktsdomstol inom vars domkrets gärningsmannen har egendom eller inkomst, eller har sin permanenta eller tillfälliga hemvist. I detta avsnitt förstås med ’bötesstraff’ skyldigheten för gärningsmannen att i enlighet med beslutet betala:
1)
ett belopp som påföljd för brottet,
…
6 §   Såvida inte bestämmelserna i detta kapitel föreskriver något annat, ska bestämmelserna i polsk rätt tillämpas på verkställighet av beslut som avses i 1 §. …”
I artikel 611fg i straffprocesslagen föreskrivs följande:
”Verkställighet av ett sådant beslut som avses i artikel 611ff 1 § kan vägras i följande fall
1) den handling med anledning av vilken beslutet meddelades utgör inte ett brott enligt polsk rätt, förutom om det enligt lagen i den utfärdande staten rör sig om ett brott som anges i artikel 607w eller ett brott:
…
c)
avseende transportsäkerhet,
…”
Artikel 611fh i straffprocesslagen lyder enligt följande:
”1 §   Domstolen avgör frågor om verkställighet av bötesstraff efter ett sammanträde där åklagaren, gärningsmannen, om denne vistas på Republiken Polens territorium, och dennes försvarsadvokat, om den berörda personen inställer sig, har rätt att närvara. Om en gärningsman, som inte vistas på Republiken Polens territorium, inte har någon försvarsadvokat kan ordföranden för den behöriga domstolen på eget initiativ utse en försvarsadvokat för denne.
2 §   Domstolens beslut om verkställighet av bötesstraff ska kunna överklagas.
3 §   Ett lagakraftvunnet beslut om bötesstraff, tillsammans med det åtföljande intyget som avses i artikel 611ff § 2, utgör en exekutionstitel och är verkställbart i Polen efter det att beslut om verkställighet har meddelats.
4 §   När de uppgifter som har överlämnats av den utfärdande medlemsstaten inte är tillräckliga för att besluta om verkställighet av ett beslut om bötesstraff ska domstolen be behörig domstol eller annat behörigt organ i den utfärdande medlemsstaten att komplettera uppgifterna inom en angiven frist.
5 §   I händelse av bristande efterlevnad av den tidsfrist som avses i 4 § ska beslutet om verkställighet fattas på grundval av de uppgifter som överlämnats tidigare.”
Lagen om kollektiva enheters ansvar för otillåtna handlingar
Ustawa o odpowiedzialności podmiotów zbiorowych za czyny zabronione pod groźbą kary (lagen om kollektiva enheters ansvar för otillåtna handlingar), av den 28 oktober 2002 (Dz. U. nr 197, position 1661), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet, innehåller följande bestämmelse i artikel 2:
”1.   En juridisk person eller en organisatorisk enhet som i princip inte utgör ett rättssubjekt men som enligt särskilda bestämmelser har rättskapacitet, med undantag för staten, regionala eller lokala myndigheter och sammanslutningar av sådana myndigheter, utgör en kollektiv enhet …
2.   Även ett bolag i vilket staten, en regional eller lokal myndighet, eller en sammanslutning av sådana myndigheter är ägare, ett kapitalbolag under bildande, en enhet i likvidation eller en företagare som inte är en fysisk person eller en utländsk organisatorisk enhet utgör en kollektiv enhet i lagens mening.”
Artikel 22 i nämnda lag har följande lydelse:
”Bestämmelserna i straffprocesslagen ska tillämpas analogt på förfarandet för prövningen av kollektiva enheters ansvar för straffbara handlingar, om inte annat föreskrivs i denna lag. …”
Lagen om förfarandet avseende förseelser
I artikel 116b 1 § Kodeks postępowania w sprawach o wykroczenia (lagen om förfaranden avseende förseelser) anges följande:
”Bestämmelserna i avsnitten 66a och 66b i straffprocesslagen ska gälla i tillämpliga delar för ansökningar från [unionens] medlemsstater angående verkställighet av böter, kompletterande ekonomiska påföljder, skyldighet att utge ersättning eller att verkställa ett beslut om bötesstraff från en domstol eller annan myndighet i en medlemsstat i [unionen].”
Lagen om förseelser
I artikel 92a i avsnitt XI, med rubriken ”Förseelser i fråga om säkerhet och ordning på transportområdet”, i Kodeks Wykroczeń (lagen om förseelser), anges följande:
”Den som för ett fordon med åsidosättande av de hastighetsbegränsningar som är fastställda i lag eller på vägskyltar döms till böter.”
Civillagen
Enligt artikel 33 i Kodeks cywilny (civillagen) ska staten och organisationer som genom särskilda bestämmelser tillerkänns ställning som rättssubjekt anses utgöra juridiska personer.
Civilprocesslagen
I artikel 64.1 i Kodeks postępowania cywilnego (civilprocesslagen) anges att varje fysisk och juridisk person har rätt att uppträda i domstol som part (partsbehörighet). Där anges även att organisationer som inte utgör rättssubjekt har partsbehörighet för det fall en sådan behörighet följer av lag.
Lagen om frihet att utöva ekonomisk verksamhet
I artikel 5.4 i Ustawa o swobodzie działalności gospodarczej (lagen om frihet att utöva ekonomisk verksamhet), av den 2 juli 2004 (Dz. U. nr 173, position 1807), definieras ”filial” som en organisatoriskt självständig och separat del av en näringsidkares ekonomiska verksamhet, vilken drivs av näringsidkaren på en annan plats än där denne har sitt säte eller sitt huvudsakliga verksamhetsställe.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Den 9 juli 2017 inkom CJIB till Sąd Rejonowy Gdańsk–Południe w Gdańsku (Distriktsdomstolen Gdansk–Syd i Gdansk, Polen) med en ansökan om erkännande och verkställighet av det beslut som den 25 november 2016 meddelats av CJIB:s enhet i Leeuwarden för behandling av fartkamerarelaterade uppgifter (nedan kallat beslutet av den 25 november 2016). Genom det beslutet hade Bank BGŻ BNP Paribas SA, i Gdańsk (nedan kallad Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk), som är en filial till Bank BGŻ BNP Paribas med säte i Warszawa, ålagts att erlägga 36 euro i böter.
Skälet till böterna var att föraren till ett fordon som var registrerat i Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsks namn hade överskridit högsta tillåtna hastighet med 6 km/tim i Utrecht (Nederländerna) den 13 november 2016.
Det framgår av det intyg som CJIB bifogade beslutet av den 25 november 2016 att Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk inte hördes i det förfarande som ledde fram till detta beslut, men att filialen underrättades om att den hade rätt att bestrida anklagelserna. Filialen inkom inte med något överklagande inom den angivna fristen. Det framgår av beslutet om hänskjutande att beslutet av den 25 november 2016 följaktligen vann laga kraft den 6 januari 2017 och att verkställigheten av påföljden enligt detta beslut, enligt nederländsk rätt, preskriberas den 6 januari 2022.
Den hänskjutande domstolen höll en förhandling för att pröva den ansökan från CJIB som nämns ovan i punkt 24. Parterna i det nationella målet varken inställde sig eller yttrade sig.
Den hänskjutande domstolen har gjort gällande att avsnitt 66b i straffprocesslagen, varigenom bestämmelserna i rambeslutet har införlivats med polsk rätt, är tillämpligt såväl vid verkställighet av domar om allvarliga brott som vid verkställighet av domar om förseelser, eftersom det hänvisas till detta avsnitt i artikel 116b 1 § i lagen om förfarandet avseende förseelser.
Den hänskjutande domstolen anser emellertid att införlivandet av rambeslutet med polsk rätt är ofullständigt. Den skyldighet som den verkställande staten enligt artikel 9.3 i rambeslutet har att verkställa ett bötesstraff som ådömts en juridisk person, även om den verkställande staten inte erkänner principen om juridiska personers straffrättsliga ansvar, saknas nämligen i polsk rätt.
Enligt den hänskjutande domstolen hänvisar artikel 611ff i straffprocesslagen till ”gärningsmannen” och till dennes ”permanenta eller tillfälliga hemvist”. Även om begreppet ”gärningsman”, i ordets allmänna betydelse, skulle kunna ges en vid tolkning, med inbegripande av såväl fysiska som juridiska personer, så leder en kontextuell tolkning av detta begrepp, mot bakgrund av straffprocesslagens systematik, och avsaknaden av hänvisningar till platsen för sätet, till slutsatsen att begreppet ”gärningsman” i den mening som avses i artikel 611ff i straffprocesslagen endast omfattar fysiska personer.
Artikel 611ff och följande artiklar i straffprocesslagen innehåller således ingen möjlighet att verkställa ett beslut genom vilket en juridisk person ådöms ett bötesstraff.
Enligt den hänskjutande domstolen föreligger det inte heller någon sådan möjlighet enligt lagen om kollektiva enheters ansvar för otillåtna handlingar, eftersom den lagen inte är tillämplig på förseelser som har begåtts av kollektiva enheter. Dess tillämpningsområde är nämligen begränsat till brott som är av allvarligare slag eller skatterelaterade.
Det ofullständiga införlivandet av rambeslutet med den polska rättsordningen medför således, enligt den hänskjutande domstolen, att det saknas regler som gör det möjligt att erkänna och verkställa bötesstraff som utdömts mot juridiska personer, vilket får till följd att polska domstolar systematiskt vägrar att erkänna och verkställa beslut om sådana bötesstraff.
Den hänskjutande domstolen har påpekat att det framgår av EU-domstolens praxis, särskilt av domen av den 29 juni 2017, Popławski (
C‑579/15
,
EU:C:2017:503
), att även om rambesluten saknar direkt effekt ankommer det på de nationella myndigheterna och i synnerhet på de nationella domstolarna att, vid handläggning av sina mål, tolka den nationella rätten i enlighet med rambeslutens bestämmelser så att unionsrättens fulla verkan kan säkerställas. Principen om unionsrättskonform tolkning av nationell rätt kan dock inte heller tjäna som grund för att tolka nationell rätt
contra legem
.
Den hänskjutande domstolen har anfört att en vid tolkning av begreppet ”gärningsman” som inbegriper juridiska personer, och som görs för att polsk rätt ska vara förenlig med rambeslutet, skulle innebära en sådan
contra legem
-tolkning.
Den hänskjutande domstolen vill därför, inom ramen för den första frågan, få klarhet i vilka slutsatser som ska dras av att polsk rätt har konstaterats vara oförenlig med rambeslutet. Den undrar närmare bestämt huruvida den i ett sådant fall är skyldig att inte tillämpa den nationella regeln när denna inte kan tolkas på ett sätt som är förenligt med rambeslutet eller om den, i avsaknad av andra nationella bestämmelser som är förenliga med rambeslutet, är skyldig att ersätta den regeln med regeln i rambeslutet.
Den hänskjutande domstolen har ställt en andra fråga om själva begreppet ”juridisk person”. Den påpekar att en filial till en juridisk person enligt polsk rätt finns inskriven i handelsregistret, trots att den inte har något eget säte. Även om filialen är organisatoriskt självständig är den inte ett separat rättssubjekt i förhållande till moderbolaget, och den kan inte vara part i rättegång. Däremot tycks det enligt nederländsk rätt vara så, att begreppet ”juridisk person” omfattar även organisatoriska enheter som tillhör en juridisk person.
I detta sammanhang önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida begreppet ”juridisk person” i den mening som avses i artikel 1 led a och artikel 9.3 i rambeslutet ska förstås som ett självständigt unionsrättsligt begrepp eller om det ska tolkas i enlighet med den utfärdande statens lag eller i enlighet med den verkställande statens lag.
Enligt den hänskjutande domstolen bör detta begrepp tolkas i enlighet med den utfärdande statens lag, eftersom det ankommer på denna stat att utdöma ett bötesstraff enligt sina egna rättsregler.
Mot denna bakgrund beslutade Sąd Rejonowy Gdańsk–Południe w Gdańsku (Distriktsdomstolen Gdansk–Syd i Gdansk) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska bestämmelserna i artikel 1 a, artikel 9.3 samt artikel 20.1 och 20.2 b i [rambeslutet] tolkas så, att ett beslut som översänds för verkställighet, och genom vilket en juridisk person ådöms bötesstraff, ska verkställas i den verkställande staten även om det i de nationella bestämmelser genom vilka detta rambeslut införlivats med nationell rätt inte ges möjlighet att verkställa ett beslut genom vilket en juridisk person ådöms en sådan påföljd?
2)
Ska, vid ett jakande svar på den första frågan, begreppet ’juridisk person’, som används i artikel 1 a och artikel 9.3 i rambeslutet … tolkas
a.
enligt den utfärdande statens lag (artikel 1 c i rambeslutet),
b.
enligt den verkställande statens lag (artikel 1 d i rambeslutet),
c.
eller som ett självständigt unionsrättsligt begrepp,
och således så, att begreppet även omfattar en filial till en juridisk person, trots att denna filial inte utgör något rättssubjekt i den verkställande staten?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan, som ska prövas först, för att få klarhet i huruvida begreppet ”juridisk person” i bland annat artikel 1 a och artikel 9.3 i rambeslutet ska tolkas i enlighet med lagen i den stat som har utfärdat beslutet om bötesstraff eller i enlighet med lagen i den verkställande staten, eller om det utgör ett självständigt unionsrättsligt begrepp.
EU-domstolen konstaterar att även om begreppet ”juridisk person” inte definieras i rambeslutet, hänvisas det i rambeslutets bestämmelser flera gånger till detta begrepp, bland annat i artikel 1 a och artikel 9.3 i rambeslutet, som den hänskjutande domstolen har begärt en tolkning av.
Eftersom det saknas en sådan definition ska begreppet tolkas utifrån rambeslutets allmänna systematik och syfte.
När det gäller rambeslutets allmänna systematik innehåller artikel 5 en uppräkning av de brott som ska medföra erkännande och verkställighet av beslut utan kontroll av dubbel straffbarhet, och där preciseras att definitionen av dessa brott återfinns i den utfärdande statens lag. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 66 och 67 i sitt förslag till avgörande, följer det av denna artikel att det är den utfärdande statens lag som är tillämplig med avseende på straffansvaret, bland annat vad gäller tillämplig påföljd och den enhet som ådöms påföljden.
Verkställigheten av ett beslut om bötesstraff däremot ska enligt artikel 9 i rambeslutet regleras av lagen i den verkställande staten, vilket betyder dels att myndigheterna i den verkställande staten ska ha exklusiv behörighet att besluta om verkställighetsförfarandena och att fastställa alla åtgärder i samband därmed, inklusive grunderna för att avbryta verkställigheten, dels att ett bötesstraff som ådömts en juridisk person ska verkställas, även om den verkställande staten inte erkänner principen om juridiska personers straffrättsliga ansvar.
Härav följer att enligt rambeslutets allmänna systematik ska begreppet ”juridisk person” tolkas i enlighet med lagen i den stat som har utfärdat beslutet om bötesstraff.
Denna slutsats stöds av rambeslutets syfte.
Det ska erinras om att rambeslutet, vilket särskilt framgår av artiklarna 1 och 6 i rambeslutet, samt skälen 1 och 2 i detsamma, har till syfte att inrätta ett effektivt system för gränsöverskridande erkännande och verkställighet av lagakraftvunna beslut om bötesstraff för fysiska eller juridiska personer som har gjort sig skyldiga till något av de brott som räknas upp i artikel 5 i rambeslutet (dom av den 14 november 2013, Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, punkt
, och dom av den 5 december 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Erkännande och verkställande av bötesstraff),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, punkt
).
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 68 i sitt förslag till avgörande syftar rambeslutet nämligen till att, utan någon harmonisering av medlemsstaternas strafflagstiftning, garantera verkställighet av bötesstraff i dessa stater tack vare principen om ömsesidigt erkännande.
Principen om ömsesidigt erkännande, som ligger till grund för rambeslutets systematik, innebär enligt artikel 6 i rambeslutet att medlemsstaterna i princip är skyldiga att erkänna ett beslut om bötesstraff som har översänts i enlighet med artikel 4 i rambeslutet, utan krav på ytterligare formaliteter, och att skyndsamt vidta alla de åtgärder som krävs för att verkställa det. Skälen för att vägra erkännande eller verkställighet av ett sådant beslut ska således tolkas restriktivt (dom av den 14 november 2013, Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, punkt
, och dom av den 5 december 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Erkännande och verkställande av bötesstraff),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, punkt
).
I förevarande fall framgår det av beslutet om hänskjutande att den påföljd som CJIB har begärt verkställighet av formellt sett utdömdes mot Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, som är en filial till Bank BGŻ BNP Paribas, med säte i Warszawa, och som enligt polsk rätt inte utgör något rättssubjekt och inte har partsbehörighet. Enligt den hänskjutande domstolen kan denna omständighet i praktiken leda till att det blir omöjligt att med stöd av rambeslutet verkställa ett bötesstraff på begäran av behörig myndighet i en annan medlemsstat.
Det ska emellertid påpekas att en filial, såsom framgår av beslutet om hänskjutande, enligt polsk rätt inte är något separat rättssubjekt i förhållande till det bolag som den tillhör. Under dessa omständigheter konstaterar EU-domstolen, med förbehåll för den prövning som ska göras av den hänskjutande domstolen, att Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsks agerande kan tillskrivas Bank BGŻ BNP Paribas, och att den aktuella påföljden kan anses ha utdömts mot Bank BGŻ BNP Paribas. Det förefaller således vara möjligt att verkställa påföljden i enlighet med lagen i den verkställande medlemsstaten genom att åtgärder vidtas mot Bank BGŻ BNP Paribas.
Eftersom filialen och det bolag som innehar filialen utgör en enda rättslig enhet enligt polsk rätt, skulle den delgivning av bötesbeslutet som skett till filialen således kunna betraktas som en delgivning till bolaget, och bolaget har partsbehörighet, även under verkställighetsskedet.
Dessutom ska det på ett mer allmänt plan framhållas att bestämmelserna i direktiv 2015/413, som är tillämpliga vid trafiksäkerhetsrelaterade brott, särskilt vid fortkörning, innebär att medlemsstaterna, i en anda av lojalt samarbete, ska underlätta gränsöverskridande informationsutbyte vad gäller dessa brott, för att underlätta verkställandet av påföljder, när dessa brott begåtts i en annan medlemsstat än den medlemsstat där det aktuella fordoner är registrerat, och således bidra till att uppnå det mål som eftersträvas genom nämnda direktiv, nämligen att säkerställa en hög skyddsnivå för samtliga trafikanter i unionen.
För att dessa mål ska kunna uppnås, måste det gränsöverskridande informationsutbytet, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 73 i sitt förslag till avgörande, innebära att de uppgifter som lämnas av registreringsmedlemsstaten, i detta fall den verkställande staten, gör det möjligt att fastställa inte bara vem som är registrerad som ägare till fordonet, utan också vem som enligt nationell rätt bär ansvaret för trafikbrott, så att verkställigheten av eventuella bötesstraff kan underlättas.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den andra tolkningsfrågan besvaras på följande sätt. Begreppet ”juridisk person” i bland annat artikel 1 a och artikel 9.3 i rambeslutet ska tolkas enligt lagen i den stat som har utfärdat beslutet om bötesstraff.
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida rambeslutet ska tolkas så, att en domstol i en medlemsstat är skyldig att inte tillämpa en bestämmelse i nationell rätt som är oförenlig med artikel 9.3 i rambeslutet.
Såsom framgår av rambeslutets sammantagna bestämmelser, i synnerhet artikel 1 a och artikel 9.3, ska ett bötesstraff, i rambeslutets mening, som ådömts en juridisk person verkställas av den verkställande staten. Således innebär rambeslutet, vilket såsom framhållits i rättspraxis är av bindande karaktär (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juni 2005, Pupino,
C‑105/03
,
EU:C:2005:386
, punkterna
och
), att medlemsstaterna är skyldiga att verkställa ett sådant bötesstraff oberoende av om principen om straffansvar för juridiska personer erkänns i nationell lagstiftning eller ej.
Den hänskjutande domstolen undrar i detta sammanhang om den i enlighet med principen om unionsrättens företräde är skyldig att inte tillämpa en nationell bestämmelse när denna inte kan tolkas på ett sätt som är förenligt med rambeslutet eller om den, i avsaknad av andra nationella bestämmelser som är förenliga med rambeslutet, är skyldig att i stället för den nationella bestämmelsen tillämpa bestämmelserna i själva rambeslutet.
Det ska erinras om att de nationella domstolarna, såsom följer av EU-domstolens praxis, för att den fulla verkan av samtliga unionsrättsliga bestämmelser ska kunna säkerställas, genom principen om unionsrättens företräde åläggs att i möjligaste mån tolka sin nationella rätt på ett sätt som är förenligt med unionsrätten (dom av den 24 juni 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, punkt
).
Om det inte går att göra en tolkning av nationell lagstiftning som uppfyller kraven enligt unionsrätten föreligger det en skyldighet för varje nationell domstol att, inom ramen för sin behörighet och i egenskap av myndighet i en medlemsstat, inte tillämpa en nationell bestämmelse som strider mot en unionsrättslig bestämmelse som har direkt effekt i det anhängiggjorda målet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 juni 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Däremot kan en unionsrättslig bestämmelse som
saknar
direkt effekt inte som sådan åberopas inom ramen för en unionsrättslig tvist som stöd för att en nationell bestämmelse som strider mot unionsrätten inte ska tillämpas (dom av den 24 juni 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, punkt
).
EU-domstolen har sålunda slagit fast att en nationell domstols skyldighet att inte tillämpa en nationell bestämmelse som strider mot en unionsrättslig bestämmelse, om en sådan skyldighet följer av den unionsrättsliga bestämmelsens företräde, dock är beroende av att den bestämmelsen har direkt effekt i det mål som den nationella domstolen har att pröva. En nationell domstol har således inte, baserat endast på unionsrätten, någon skyldighet att inte tillämpa en bestämmelse i nationell rätt som strider mot en unionsrättslig bestämmelse för det fall att sistnämnda bestämmelse saknar direkt effekt (dom av den 24 juni 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, punkt
).
Rambeslutet antogs med stöd av det som tidigare var unionens tredje pelare, bland annat med tillämpning av artiklarna 31.1 a och 34.2 b i EU-fördraget. Eftersom rambeslutet inte har upphävts, ogiltigförklarats eller ändrats efter Lissabonfördragets ikraftträdande, följer det av artikel 9 i protokoll (nr 36) om övergångsbestämmelser, som bifogats fördragen, att rambeslutets rättsverkningar ska fortsätta att regleras av EU-fördraget och att det således saknar direkt effekt (se, analogt, dom av den 24 juni 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, punkterna
och
).
Det framgår vidare av EU-domstolens praxis att även om rambeslut inte kan ha direkt effekt, medför deras bindande karaktär icke desto mindre att det, från och med den tidpunkt då fristen för att införliva ett rambeslut löper ut, föreligger en skyldighet för nationella myndigheter att göra en unionsrättskonform tolkning av nationell rätt (dom av den 24 juni 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Dessa myndigheter är vid tillämpningen av nationell rätt således skyldiga att i största möjliga mån tolka den nationella rätten mot bakgrund av rambeslutets ordalydelse och syfte, med hänsyn till den nationella rätten i dess helhet och med tillämpning av de tolkningsmetoder som är erkända i nationell rätt, för att säkerställa att rambeslutet ges full verkan och för att uppnå ett resultat som överensstämmer med rambeslutets syfte (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 juni 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Det ska dock erinras om att det finns vissa gränser för hur långt principen om unionsrättskonform tolkning av nationell rätt sträcker sig; dels är det inte möjligt att på grundval av ett rambeslut och utan hänsyn till lagstiftning som antagits för dess genomförande fastställa eller skärpa det straffrättsliga ansvaret för dem som har begått ett brott (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 november 2016, Ognyanov,
C‑554/14
,
EU:C:2016:835
, punkterna
och
och dom av den 29 juni 2017, Popławski,
C‑579/15
,
EU:C:2017:503
, punkt
), dels är det inte möjligt att tolka nationell rätt
contra legem
(dom av den 29 juni 2017, Popławski,
C‑579/15
,
EU:C:2017:503
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska i detta sammanhang erinras om att EU-domstolen redan har slagit fast att den nationella domstolen inte kan anses ha fog för uppfattningen att den inte kan tolka en nationell bestämmelse konformt med unionsrätten enbart på grund av att bestämmelsen tidigare alltid har tolkats på ett sätt som inte är förenligt med unionsrätten eller att den tillämpas på ett sådant sätt av de behöriga nationella myndigheterna (dom av den 24 juni 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, punkt
och där angiven rättspraxis). Dessa överväganden gör sig i än högre grad gällande i fråga om ståndpunkter i doktrinen.
I det aktuella fallet påpekar EU-domstolen för det första att även om den hänskjutande domstolen har uppgett att en tolkning av polsk rätt konformt med rambeslutets syften även omöjliggörs av nationell rättspraxis, inklusive rättspraxis från appellationsdomstolar, och av ståndpunkter som intagits i vissa delar av doktrinen, så räcker det inte för den hänskjutande domstolen att stödja sig på endast dessa uppgifter för att med fog kunna hävda att det är omöjligt för den att tolka den polska rätten konformt med unionsrätten.
För det andra anser den hänskjutande domstolen, i motsats till vad den polska regeringen och Europeiska kommissionen har låtit förstå, att en tolkning av polsk rätt i syfte att säkerställa dess förenlighet med rambeslutet skulle innebära en tolkning
contra legem
av denna rätt. Enligt den hänskjutande domstolen lämpar sig begreppet ”gärningsman”, som används i artikel 611ff 1 § straffprocesslagen, inte för en så vid tolkning att det även omfattar juridiska personer. Enligt den hänskjutande domstolen går det inte heller att med stöd av någon annan nationell bestämmelse säkerställa att polsk rätt är konform med rambeslutet; lagen om kollektiva enheters ansvar för otillåtna handlingar, som inte är tillämplig på förseelser, kan exempelvis inte tjäna som ett sådant stöd.
Vad gäller tolkningen av nationella bestämmelser är EU-domstolen i princip skyldig att grunda sig på utsagorna i beslutet om hänskjutande. Enligt fast rättspraxis är domstolen nämligen inte behörig att tolka en medlemsstats nationella rätt (dom av den 10 januari 2019, ET,
C‑97/18
,
EU:C:2019:7
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ankommer således endast på den hänskjutande domstolen att bedöma huruvida polsk rätt kan tolkas så, att det är tillåtet att verkställa bötesstraff som ådömts juridiska personer i enlighet med kravet i artikel 9.3 i rambeslutet.
Dock är EU-domstolen, som inom ramen för en begäran om förhandsavgörande ska ge den nationella domstolen användbara svar, behörig att ge anvisningar – på grundval av handlingarna i det nationella målet samt de yttranden som avgetts till EU-domstolen – som är ägnade att göra det möjligt för den nationella domstolen att avgöra målet (dom av den 29 juni 2017, Popławski,
C‑579/15
,
EU:C:2017:503
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall framhåller EU-domstolen att enligt den polska regeringens och kommissionens yttranden utgör bestämmelserna i avsnitt 66b i straffprocesslagen en lämplig rättslig grund för erkännande och verkställighet av beslut om bötesstraff för juridiska personer på grund av en förseelse, då det enligt dessa yttranden inte finns något som hindrar en vid tolkning av gärningsmannabegreppet. Framför allt anser den polska regeringen att den omständigheten att bestämmelserna i det aktuella avsnittet inte innehåller någon hänvisning till platsen för sätet inte utgör ett oöverstigligt hinder för en sådan tolkning. På denna punkt har den polska regeringen anfört att det anges i artikel 611ff 1 § straffprocesslagen att även den domstol inom vars domkrets ”gärningsmannen” har egendom eller inkomst är behörig att ombesörja verkställigheten av ett bötesstraff, ett rekvisit som är fullt tillämpligt på juridiska personer.
I likhet med den polska regeringen och kommissionen har generaladvokaten, i punkt 54 i sitt förslag till avgörande, påpekat att det för att tolka begreppet ”gärningsman” i den mening som avses i straffprocesslagens bestämmelser om verkställighet av bötesstraff inte är nödvändigt att hänföra sig till den betydelse som begreppet har i den materiella straffrätten, och att detta begrepp kan tolkas som en hänvisning till den enhet som har ådömts ett lagakraftvunnet bötesstraff, oavsett om det rör sig om en juridisk eller fysisk person.
För övrigt framgår det av handlingarna i målet vid EU-domstolen att flera polska domstolar redan har bifallit ansökningar om verkställighet av bötesstraff som juridiska personer har ådömts i Nederländerna för trafikbrott.
Det ankommer således på den hänskjutande domstolen att, med beaktande av föregående överväganden, pröva huruvida en sådan tolkning av gärningsmannabegreppet är möjlig inom ramen för avsnitt 66b i straffprocesslagen.
Det ska slutligen påpekas att en sådan tolkning inte skulle leda till någon skärpning av ansvaret för juridiska personer, eftersom det är den utfärdande statens lag som bestämmer hur vittgående detta ansvar är.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första frågan besvaras enligt följande. Rambeslutet ska tolkas så, att en domstol i en medlemsstat inte är skyldig att inte tillämpa en bestämmelse i nationell rätt som är oförenlig med artikel 9.3 i rambeslutet, eftersom sistnämnda bestämmelse saknar direkt effekt. Den hänskjutande domstolen är likväl skyldig att så långt det är möjligt tolka nationell rätt konformt med unionsrätten, för att uppnå ett resultat som är förenligt med det ändamål som eftersträvas genom rambeslutet.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:

1)
Begreppet ”juridisk person” i bland annat artikel 1 a och artikel 9.3 i rådets rambeslut 2005/214/RIF av den 24 februari 2005 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på bötesstraff, i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009, ska tolkas enligt lagen i den stat som har utfärdat beslutet om bötesstraff.

2)
Rambeslut 2005/214, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, ska tolkas så, att en domstol i en medlemsstat inte är skyldig att inte tillämpa en bestämmelse i nationell rätt som är oförenlig med artikel 9.3 i rambeslut 2005/214 i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, eftersom sistnämnda bestämmelse saknar direkt effekt. Den hänskjutande domstolen är likväl skyldig att så långt det är möjligt tolka nationell rätt konformt med unionsrätten, för att uppnå ett resultat som är förenligt med det ändamål som eftersträvas genom rambeslut 2005/214 i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: polska.