CELEX: 62017CJ0653
Pritožba
Znamka Evropske unije
Uredba (ES) št. 207/2009
Uredba (EU) 2015/2424
Postopek za ugotovitev ničnosti
Besedna znamka Vermögensmanufaktur
Ugotovitev ničnosti
Pravica do poštenega sojenja
Ugotavljanje dejanskega stanja po uradni dolžnosti
Retroaktivnost
Pristojnost Splošnega sodišča
Obrazložitev sodb

Družba VM Vermögens-Management GmbH s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 7. septembra 2017, VM/EUIPO – DAT Vermögensmanagement (Vermögensmanufaktur) (
T‑374/15
, v nadaljevanju: izpodbijana sodba,
EU:T:2017:589
), s katero je to sodišče zavrnilo njeno tožbo za razveljavitev odločbe petega odbora za pritožbe pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) z dne 29. aprila 2015 (zadeva R 418/2014‑5) (v nadaljevanju: sporna odločba) v zvezi s postopkom za ugotavljanje ničnosti med družbama DAT Vermögensmanagement GmbH in VM Vermögens-Management.
Pravni okvir
Uredba (ES) št. 207/2009
Člen 7 Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o [znamki Evropske unije] (
UL 2009, L 78, str. 1
), naslovljen „Absolutni razlogi za zavrnitev“, v odstavku 1 določa:
„Kot blagovna znamka se ne registrirajo:
[…]
(b)
znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka;
(c)
znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki lahko v gospodarskem prometu označujejo vrsto, kakovost, količino, namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitve ali druge lastnosti blaga ali storitve;
[…]“
Člen 65 te uredbe, naslovljen „Tožbe pri Sodišču“, določa:
„1.   Proti odločbam odborov za pritožbe glede pritožb se lahko vloži tožba pri Sodišču.
2.   Tožba se lahko vloži zaradi kršitve pravil o pristojnosti, kršitve bistvenih določb postopka, kršitve Pogodbe, te uredbe ali katerega koli pravnega pravila v zvezi z njihovo uporabo ali zaradi zlorabe pooblastil.
3.   Sodišče je pristojno za razveljavitev ali spremembo izpodbijane odločbe.
[…]“
Člen 75 navedene uredbe, naslovljen „Obrazložitve odločb“, določa:
„V odločbah Urada se navedejo razlogi, na katerih odločbe temeljijo. Temeljijo lahko le na razlogih ali dokazih, na katere so imele zadevne stranke priložnost podati pripombe.“
Člen 76 te uredbe, naslovljen „Preučevanje dejstev s strani Urada po uradni dolžnosti“, določa:
„1.   V postopku Urad preveri dejstva po uradni dolžnosti; vendar pa je Urad v postopku v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev registracije pri tem preizkusu omejen na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke.
2.   Urad lahko spregleda dejstva, na kater[a] se stranke niso sklicevale, ali dokaze, ki jih zadevne stranke niso predložile v ustreznem času.“
Uredba (EU) 2015/2424
Člen 1, točka 28, Uredbe (EU) 2015/2424 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 o spremembi Uredbe št. 207/2009 ter Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti in razveljavitvi Uredbe Komisije (ES) št. 2869/95 o pristojbinah, ki se plačujejo Uradu za harmonizacijo notranjega trga (blagovne znamke in modeli) (
UL 2015, L 341, str. 21
) določa:
„[Č]len 28 [Uredbe št. 207/2009] se nadomesti z naslednjim:
‚Člen 28
Določitev in razvrstitev blaga in storitev
[…]
8.   Imetniki blagovnih znamk EU, za katere je bila prijava vložena pred 22. junijem 2012 in so registrirane za celoten naslov razreda Nicejske klasifikacije, lahko izjavijo, da je bil njihov namen na dan vložitve zahtevati varstvo za blago ali storitve poleg blaga in storitev, zajetih v dobesednem pomenu naslova zadevnega razreda, pod pogojem, da so tako označeno blago ali storitve vključeni v abecedni seznam tega razreda Nicejske klasifikacije, ki velja na dan vložitve.
Izjava se vloži na Uradu do 24. septembra 2016, v njej pa se jasno, natančno in podrobno navedejo blago in storitve, razen tistih, ki so jasno zajeti v dobesednem pomenu označb iz naslova razreda, prvotno zajetih v namenu imetnika. Urad sprejme ustrezne ukrepe za spremembo registra. Možnost podati izjavo v skladu s prvim pododstavkom tega odstavka ne posega v uporabo člena 15, člena 42(2), člena 51(1)(a) in člena 57(2).
Za blagovne znamke EU, za katere v roku iz drugega pododstavka ni predložena nobena izjava, velja, da po izteku tega roka zajemajo le blago ali storitve, ki so jasno zajete v dobesednem pomenu označb, vključenih v naslov zadevnega razreda.
9.   Če se register spremeni, izključne pravice, podeljene z blagovno znamko EU, na podlagi člena 9 tretji osebi ne preprečujejo, da še naprej uporablja blagovno znamko v zvezi z blagom ali storitvami, če in kolikor:
(a)
se je blagovna znamka za to blago ali storitve začela uporabljati pred spremembo registra in
(b)
z uporabo blagovne znamke v zvezi s tem blagom ali storitvami niso bile kršene pravice imetnika na podlagi dobesednega pomena blaga in storitev, ki so bili v tistem času vpisani v registru.
Poleg tega sprememba seznama blaga ali storitev, vpisanih v registru, imetniku blagovne znamke EU ne daje pravice, da nasprotuje ali zahteva ugotovitev ničnosti poznejše blagovne znamke, če in kolikor:
(a)
se je poznejša blagovna znamka bodisi že uporabljala ali je bila prijava za registracijo blagovne znamke za blago ali storitve vložena pred spremembo registra in
(b)
z uporabo blagovne znamke v zvezi s tem blagom ali storitvami niso bile kršene ali se ne bi kršile pravice imetnika na podlagi dobesednega pomena blaga in storitev, ki so bili v tistem času vpisani v registru.‘“
Obvestili št. 4/03 in 2/12
V točki IV, prvi odstavek, Obvestila št. 4/03 predsednika EUIPO z dne 16. junija 2003 v zvezi z uporabo naslovov razredov na seznamih proizvodov in storitev za prijave in registracije znamke Skupnosti je bilo navedeno:
„34 razredov proizvodov in 11 razredov storitev zajema vse proizvode in storitve, zaradi česar uporaba vseh splošnih navedb iz naslova posameznega razreda pomeni zahtevek glede vseh proizvodov ali storitev, ki spadajo v ta posamezni razred.“
Predsednik EUIPO je 20. junija 2012 sprejel Obvestilo št. 2/12 o razveljavitvi Obvestila št. 4/03 in uporabi naslovov razredov na seznamih proizvodov in storitev za prijave in registracije znamke Skupnosti. V točki V tega obvestila je bilo navedeno:
„Kar zadeva blagovne znamke [Evropske unije], registrirane pred začetkom veljavnosti [Obvestila št. 2/12], ki uporabljajo vse splošne navedbe v naslovu razreda posameznega razreda, [EUIPO] šteje, da je bila želja vlagatelja zahteve – glede na navedeno v prejšnjem Obvestilu št. 4/03 – da zajame vse proizvode in storitve, ki so navedeni v abecednem seznamu navedenega razreda v izdaji, ki je veljala v trenutku, ko je bila vložena zahteva.“
Dejansko stanje
Dejansko stanje, ki je navedeno v točkah od 1 do 16 izpodbijane sodbe, je mogoče za potrebe tega postopka povzeti takole.
Pritožnica, družba VM Vermögens-Management, je 18. decembra 2009 pri EUIPO vložila zahtevo za registracijo znamke Evropske unije na podlagi Uredbe št. 207/2009. Znamka, katere registracija je bila zahtevana, je bil besedni znak „Vermögensmanufaktur“ (v nadaljevanju: izpodbijana znamka).
Storitve, za katere je bila zahtevana registracija, so spadale v razreda 35 in 36 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil spremenjen in dopolnjen (v nadaljevanju: Nicejski aranžma), in so za vsakega od razredov ustrezale naslednjemu opisu:
–
razred 35: „Oglasna dejavnost; vodenje poslov; poslovna administracija; pisarniški posli“;
–
razred 36: „Zavarovalništvo; finančni posli; denarni posli; upravljanje portfelja, finančno svetovanje; posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“.
Prijava znamke Evropske unije je bila 8. februarja 2011 objavljena v
Biltenu znamk Skupnosti
št. 26/2011. Izpodbijana znamka je bila 18. maja 2011 registrirana pod številko 8770042.
Intervenientka na prvi stopnji, družba DAT Vermögensmanagement, je 30. julija 2012 pri EUIPO vložila zahtevo za ugotovitev ničnosti izpodbijane znamke za vse storitve, za katere je bila registrirana, na podlagi člena 52(1)(a) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 7(1)(b) in (c) te uredbe (v nadaljevanju: zahteva za ugotovitev ničnosti).
Pritožnica je 15. januarja 2013 podala stališče in predlagala, naj se zahteva za ugotovitev ničnosti v celoti zavrne. Intervenientka na prvi stopnji je 7. junija 2013 predložila stališče glede stališča pritožnice z dne 15. januarja 2013 in priloge od 7 do 25, navedene v točki 3 sporne odločbe. Poleg tega je zaprosila za podaljšanje roka za predložitev dodatnih dokazov, za katere je zaprosila pri Deutsches Patent- und Markenamt (nemški urad za patente in znamke), vendar jih še ni prejela.
Pritožnica je 12. avgusta 2013 zaprosila za podaljšanje roka za predložitev stališča, kar je oddelek za izbris odobril.
Intervenientka na prvi stopnji je 23. avgusta 2013 predložila novo stališče, skupaj s prilogami od 26 do 30, ki so bile navedene v točki 3 sporne odločbe (v nadaljevanju: sporne priloge). Oddelek za izbris je to stališče po pomoti označil kot stališče pritožnice in ga je kot tako 2. septembra 2013 vročil intervenientki na prvi stopnji. Poleg tega je obe stranki obvestil, da je kontradiktorni del postopka končan. Isti dan je oddelek za izbris opazil svojo napako in preklical svoje prejšnje sporočilo pritožnici.
EUIPO je 14. oktobra 2013 pritožnico obvestil, da je prošnja za podaljšanje roka, ki jo je intervenientka na prvi stopnji vložila 7. junija 2013, zavrnjena, ker je zadnjenavedena ni obrazložila, in da stališče z dne 23. avgusta 2013 ne bo upoštevano. EUIPO ji je pojasnil, da ji je bila kopija pošte intervenientke na prvi stopnji z dne 23. avgusta 2013 posredovana zgolj v vednost.
Pritožnica je 30. oktobra 2013 predložila stališče o stališču intervenientke na prvi stopnji z dne 7. junija 2013.
Oddelek za izbris je 8. novembra 2013 intervenientki na prvi stopnji posredoval stališče pritožnice z dne 30. oktobra 2013 in navedel, da se to stališče nanaša na stališče z dne 23. avgusta 2013, ter kontradiktorni del postopka ponovno končal.
Oddelek za izbris je 10. decembra 2013 zahtevo za ugotovitev ničnosti v celoti zavrnil. Svojo odločitev je utemeljil z dejstvom, da nemška beseda „
Manufaktur
“ ne more imeti konkretnega pomena glede zadevnih storitev, ker te storitve niso materializirane. Po njegovem mnenju je zato kombinacija nemških besed „
Vermögen
“ in „
Manufaktur
“ na dan vložitve zahteve za registracijo izpodbijane znamke imela razlikovalni učinek in ni bila taka, da bi opisovala storitve.
Intervenientka na prvi stopnji je 5. februarja 2014 na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009 pri EUIPO vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za izbris.
Peti odbor za pritožbe pri EUIPO je to pritožbo s sporno odločbo zavrnil. Na prvem mestu je menil, da so bili dokumenti, ki sta mu jih predložili pritožnica in intervenientka na prvi stopnji, le dokazi, ki dopolnjujejo in konkretizirajo dokaze, ki so že bili predloženi pri oddelku za izbris, in da bo zato za njihovo sprejetje na podlagi člena 76(2) Uredbe št. 207/2009 uporabil polje proste presoje. Na drugem mestu je menil, da je bila izpodbijana znamka opisna in da ni imela razlikovalnega učinka. Zato je odločbo oddelka za izbris razveljavil in izpodbijano znamko razglasil za nično za storitve iz razredov 35 in 36 Nicejskega aranžmaja.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Pritožnica je 9. julija 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razveljavitev sporne odločbe. Pritožnica je v utemeljitev te tožbe navedla štiri tožbene razloge, pri čemer se je prvi nanašal na kršitev člena 75 Uredbe št. 207/2009, ker naj bi odbor za pritožbe upošteval stališče, ki ga je intervenientka na prvi stopnji predložila 23. avgusta 2013, čeprav naj bi bilo to zavrnjeno kot prepozno, drugi na kršitev člena 76 te uredbe, ker naj bi odbor za pritožbe v okvir svoje presoje po uradni dolžnosti vključil dejstva, na katera naj se stranke ne bi sklicevale pravočasno, tretji na kršitev člena 7(1)(c) navedene uredbe, zaradi katere je odbor za pritožbe ugotovil, da izpodbijana znamka opisuje zadevne storitve, četrti pa, nazadnje, na kršitev člena 7(1)(b) te uredbe, ker naj bi odbor za pritožbe napačno ugotovil, da izpodbijana znamka nima razlikovalnega učinka.
EUIPO je 15. novembra 2016, po vložitvi tožbe, Splošno sodišče obvestil, da je pritožnica 23. septembra 2016 predložila izjavo na podlagi člena 28(8) Uredbe št. 207/2009, kakor je bila spremenjena z Uredbo 2015/2424 (v nadaljevanju: izjava iz leta 2016), da bi podrobneje določila storitve, ki jih je nameravala zajeti v okviru zahteve za registracijo izpodbijane znamke. EUIPO je navedel, da v skladu z novim seznamom storitev, ki je bil 7. novembra 2016 objavljen v
Biltenu o blagovnih znamkah Evropske unije
, poleg storitev, navedenih v točki 11 te sodbe, tudi storitve, ki jih označuje izpodbijana znamka in ki spadajo v razreda 35 in 36 Nicejskega aranžmaja, za vsakega izmed teh razredov ustrezajo temu opisu:
–
razred 35: „Storitve licitacije; poslovne raziskave; storitve obveščanja in poslovnega svetovanja potrošnikom [informacijski center za potrošnike]; ekonomske prognoze; storitve agencij za poslovne informacije; poslovne raziskave, poizvedbe; tržne raziskave; […] raziskovanje in zbiranje podatkov iz medijev; javnomnenjske raziskave; primerjava cen; storitve na področju stikov z javnostjo; iskanje sponzorstva“;
–
razred 36: „Finančno svetovanje; finančno informiranje; zavarovalniško svetovanje; zavarovalniško informiranje; storitve hrambe dragocenosti v sefih; finančno sponzoriranje; hramba dragocenosti“.
Pritožnica je v stališču o dopisu EUIPO z dne 15. novembra 2016 Splošnemu sodišču podredno predlagala, naj sporno odločbo potrdi samo glede storitev iz razredov 35 in 36 Nicejskega aranžmaja, navedenih v točki 11 te sodbe, in naj ugotovi, da je bila izpodbijana znamka še naprej zakonito registrirana za storitve, navedene v izjavi iz leta 2016, še bolj podredno pa, naj sporno odločbo potrdi samo glede storitev iz razredov 35 in 36 Nicejskega aranžmaja, navedenih v točki 11 te sodbe, in naj zadevo vrne oddelku EUIPO za izbris v prvo presojo, kar zadeva storitve, navedene v izjavi iz leta 2016.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbo pritožnice v celoti zavrnilo.
Predlogi strank pred Sodiščem
Pritožnica Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču in
–
EUIPO naloži plačilo stroškov.
EUIPO Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
pritožnici naloži plačilo stroškov.
Pritožba
Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja šest pritožbenih razlogov, pri čemer se prvi nanaša na kršitev člena 65(2) in (3) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členoma 17 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), drugi na kršitev člena 36, prvi stavek, Statuta Sodišča Evropske unije, tretji na kršitev člena 7(1)(c) Uredbe št. 207/2009, četrti na kršitev člena 7(1)(b) te uredbe, peti na kršitev člena 75 navedene uredbe, šesti pa na kršitev člena 76 iste uredbe.
Prvi in drugi pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnica v okviru prvih dveh pritožbenih razlogov Splošnemu sodišču očita, da je kršilo člen 65(2) in (3) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členoma 17 in 47 Listine, ker v bistvu ni priznalo, da je bila izpodbijana znamka zaradi retroaktivnega učinka spremembe registra znamk Evropske unije (v nadaljevanju: register) po njeni izjavi iz leta 2016 s sporno odločbo razveljavljena samo za storitve, ki so zajete z dobesednim pomenom naslova razredov 35 in 36 Nicejskega aranžmaja, in da zato nikoli ni bilo mogoče preveriti, ali je mogoče to znamko registrirati za storitve, ki so bile na novo dodane s to izjavo. Pritožnica Splošnemu sodišču tudi očita, da je zaradi tega izpodbijano sodbo pomanjkljivo obrazložilo.
Prvič, Splošno sodišče naj bi v točki 152 izpodbijane sodbe ugotovilo, da mu je pritožnica v okviru svojih trditev predlagala, da sporno odločbo spremeni, kot naj bi bilo določeno v členu 65(3) Uredbe št. 207/2009.
Vendar naj bi Splošno sodišče v točki 153 te sodbe ugotovilo, da mu člen 65(2) te uredbe omogoča razveljavitev oziroma spremembo odločbe odbora za pritožbe pri EUIPO le zaradi kršitve pravil o pristojnosti, kršitve bistvenih določb postopka, kršitve Pogodbe, te uredbe ali katerega koli pravnega pravila v zvezi z njihovo uporabo ali zaradi zlorabe pooblastil.
Po tem, ko je opozorilo, da Splošno sodišče v skladu s sodno prakso Sodišča take odločbe ne more razveljaviti ali spremeniti iz razlogov, ki se pojavijo po njenem sprejetju, naj bi v točki 154 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je bila izjava iz leta 2016 podana po sprejetju sporne odločbe, in naj bi zato v točki 155 te sodbe predloge, ki jih je pritožnica navedla v stališču, navedenem v točki 25 te sodbe, zavrglo kot nedopustne.
Pritožnica kljub temu trdi, da je treba uporabo teh načel izključiti, če povzroča poseg v njene interese, ki so varovani s temeljnimi načeli, brez dejanske utemeljitve ali poglobljene obrazložitve, za kar naj bi šlo v obravnavani zadevi.
Po izdaji sodbe z dne 19. junija 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (
C‑307/10
,
EU:C:2012:361
), naj bi bilo zaradi varstva legitimnih pričakovanj imetnikov znamk Evropske unije s členom 28(8) Uredbe št. 207/2009, kakor je bila spremenjena z Uredbo 2015/2424, določeno prehodno obdobje, v katerem bodo lahko ti imetniki, ki so se zanašali na takrat veljavno prakso EUIPO in ki so svoje znamke registrirali za celoten naslov razredov Nicejskega aranžmaja, izrazili, da so imeli na dan vložitve svoje zahteve namen zahtevati varstvo proizvodov ali storitev, ki presega dobesedni pomen naslova teh razlogov, če so tako označeni proizvodi ali storitve na abecednem seznamu teh razredov Nicejskega aranžmaja.
S tem, da je bil v tej določbi med drugim naveden namen, ki ga je imetnik znamke Evropske unije imel ob vložitvi zahteve, naj bi bilo mišljeno, da sprememba registra po izjavi, podani na podlagi člena 28(8) Uredbe št. 207/2009, kakor je bila spremenjena z Uredbo 2015/2424, velja retroaktivno od dneva vložitve zahteve za registracijo znamke Evropske unije.
Splošno sodišče naj bi moralo torej šteti, da izpodbijana znamka ob sprejetju sporne odločbe ni bila registrirana samo za splošne navedbe iz naslovov razredov 35 in 36 Nicejskega aranžmaja, temveč tudi za storitve, ki so bile na novo dodane v okviru izjave iz leta 2016.
Splošno sodišče pa naj bi kršilo retroaktivno veljavnost spremembe registra, ki izhaja iz izjave iz leta 2016, s tem, da je v točki 154 izpodbijane sodbe ugotovilo, da predlogi pritožnice temeljijo na dejstvu, ki je nastalo po sprejetju sporne odločbe.
S tem naj bi Splošno sodišče pritožnici odvzelo možnost, da preveri, ali je izraz „
Vermögensmanufaktur
“ mogoče registrirati kot znamko Evropske unije za storitve, ki naj bi bile dodane v okviru izjave iz leta 2016, in zato neupravičeno poseglo v varstvo njene pravice intelektualne lastnine iz člena 17 Listine ter kršilo njeno pravico do izjave, ki izhaja iz člena 47 Listine.
Drugič, pritožnica trdi, da razlogovanje Splošnega sodišča v točkah od 149 do 155 izpodbijane sodbe – na podlagi katerega je trditve, v okviru katerih ji je pritožnica predlagala, naj v bistvu prizna, da s sporno odločbo izpodbijana znamka ni bila razveljavljena za storitve, navedene v izjavi iz leta 2016, zavrglo kot nedopustne – ni obrazloženo.
Kot naj bi izhajalo iz ustaljene sodne prakse, mora biti iz obrazložitve sodbe Splošnega sodišča jasno in nedvoumno razvidno uporabljeno razlogovanje, tako da zadevnim osebam omogoča seznanitev z razlogi za sprejeto odločitev in Sodišču izvajanje sodnega nadzora. Pritožnica navaja, da je obrazložitev Splošnega sodišča sicer lahko implicitna, vendar mora to sodišče zadostno preučiti vse predloge in glavne točke argumentacije strank.
Splošno sodišče pa naj bi v točkah od 152 do 154 izpodbijane sodbe v obrazložitev navedlo, da sporne odločbe ne more razveljaviti ali spremeniti iz razlogov, ki se pojavijo po njenem sprejetju, ne da bi preučilo retroaktivni učinek spremembe registra po predložitvi izjave iz leta 2016. Kljub stališču, ki ga je predložila pritožnica, naj bi Splošno sodišče torej opustilo preučitev ključne točke njene argumentacije.
Pritožnica poleg tega v svoji repliki trdi, da obrazložitve odbora za pritožbe v zvezi s tem, da naj izraza „
Vermögensmanufaktur
“ ne bi bilo mogoče registrirati kot znamko Evropske unije za splošne navedbe iz naslovov razredov 35 in 36 Nicejskega aranžmaja, ni mogoče zgolj prenesti na storitve, ki so bile dodane v okviru izjave iz leta 2016.
Tak prenos naj bi bil mogoč samo za storitve, ki so dovolj neposredno in konkretno povezane s splošnimi navedbami iz naslovov razredov Nicejskega aranžmaja, tako da tvorijo homogeno kategorijo storitev.
Vendar naj niti EUIPO niti Splošno sodišče ne bi dokazala, da obrazložitve o domnevni nemožnosti registracije izpodbijane znamke ni mogoče uporabiti samo za splošne navedbe iz naslovov razredov 35 in 36 Nicejskega aranžmaja, temveč tudi za storitve, ki so bile na novo dodane z izjavo iz leta 2016.
EUIPO trdi, da prvi in drugi pritožbeni razlog nista utemeljena.
Presoja Sodišča
V zvezi z očitki pritožnice Splošnemu sodišču, da je v točkah od 149 do 155 izpodbijane sodbe, prvič, kršilo člen 65(2) in (3) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členoma 17 in 47 Listine ter, drugič, izpodbijano sodbo pomanjkljivo obrazložilo, je treba ugotoviti, da trditve, ki jih navaja, temeljijo na predpostavki, da sta se registracija izpodbijane znamke in torej tudi sporna odločba, ki je bila predmet nadzora Splošnega sodišča, nanašali le na splošne navedbe iz naslovov razredov 35 in 36 Nicejskega aranžmaja, zaradi česar naj bi bilo varstvo te znamke zaradi izjave iz leta 2016 razširjeno na storitve, ki so bile z njo dodane in ki zato niso bile predmet sporne odločbe, s katero je bila ugotovljena ničnost izpodbijane znamke.
Ugotoviti pa je treba, da se je v skladu s pristopom, navedenim v točki IV, prvi odstavek, Obvestila št. 4/03 in v točki V Obvestila št. 2/12, z označbo naslovov razredov 35 in 36 Nicejskega aranžmaja v prijavi znamke Vermögensmanufaktur skušalo doseči varstvo te znamke za vse storitve na abecednem seznamu teh razredov (glej v tem smislu sodbo z dne 16. februarja 2017, Brandconcern/EUIPO in Scooters India,
C‑577/14 P
,
EU:C:2017:122
, točki
in
).
Iz tega izhaja, da je varstvo, ki ga je imela izpodbijana znamka, na dan njene registracije že zajemalo storitve, navedene v izjavi iz leta 2016. V zvezi s tem je treba navesti, da člen 28(8), tretji pododstavek, Uredbe št. 207/2009, kakor je bila spremenjena z Uredbo 2015/2424, določa, da za znamke, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, za katere ni predložena nobena izjava, od 24. septembra 2016 velja, da zajemajo le blago ali storitve, ki so jasno zajete v dobesednem pomenu označb, vključenih v naslov zadevnega razreda Nicejskega aranžmaja.
Namen izjave iz leta 2016 tako v nasprotju s trditvami pritožnice ni bil dodati novih storitev v okvir varstva, ki velja za izpodbijano znamko, temveč zagotoviti, da bo za storitve iz te izjave od izteka roka iz člena 28(8), tretji pododstavek, Uredbe št. 207/2009, kakor je bila spremenjena z Uredbo 2015/2424, to varstvo veljalo še naprej, čeprav niso jasno zajete v dobesednem pomenu označb, vključenih v naslov razredov 35 in 36 Nicejskega aranžmaja.
Zato se je sporna odločba – kot je pravilno navedel EUIPO v svojih pisanjih – čeprav je bila sprejeta pred predložitvijo izjave iz leta 2016, nanašala na vse storitve, za katere je bila registrirana izpodbijana znamka, in torej na vse storitve iz razredov 35 in 36 Nicejskega aranžmaja, vključno s tistimi, ki so bile navedene v tej izjavi, tako da je bila s to odločbo ugotovljena ničnost te znamke za vse te storitve.
Zato trditve pritožnice, ki so bile predložene v okviru prvih dveh pritožbenih razlogov, v delu, v katerem temeljijo na predpostavki, ki ne ustreza obsegu varstva, ki je dejansko veljalo za izpodbijano znamko, temeljijo na pravno napačni predpostavki.
Poudariti je treba tudi, da je Splošno sodišče v točki 154 izpodbijane sodbe podalo obrazložitev, ki je pritožnici omogočila seznanitev z razlogi, iz katerih je njene predloge za spremembo sporne odločbe zavrnilo. Izpodbijana sodba torej v zvezi s tem ni pomanjkljivo obrazložena.
Zato je treba prvi in drugi pritožbeni razlog zavrniti.
Tretji pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnica v okviru tretjega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je kršilo člen 7(1)(c) Uredbe št. 207/2009, ker je ugotovilo, da izpodbijana znamka opisuje vse storitve, zajete s to znamko, razen storitev „oglasne dejavnosti“ in „pisarniških poslov“.
Prvič, izpodbijana sodba naj bi temeljila na napačnih ugotovitvah o tem, kako upoštevna javnost dojema izraz „
Vermögensmanufaktur
“.
Splošno sodišče naj bi v točki 53 te sodbe po eni strani štelo, da je ta javnost zmožna razumeti pomen nemških besed „
Vermögen
“ in „
Manufaktur
“. Po drugi strani naj bi v točkah 57 in 58 navedene sodbe ugotovilo, da kombinacija teh dveh besed odraža jasen in nedvoumen pomen, in sicer „tovarna premoženja“, ki naj ne bi presegal vsote navedb, vsebovanih v teh dveh elementih, in na podlagi tega sklepalo, da je upoštevna javnost lahko razumela, da izpodbijana znamka napotuje na neko strukturo ali kraj, v katerem se na nestandarden način opravljajo ali ponujajo storitve z zelo natančno tematsko vsebino, tesno povezano s premoženjem in financami.
Po navedbah pritožnice pa se izraz „
Manufaktur
“ v pogovornem jeziku uporablja samo glede blaga. Zato naj bi beseda „
Vermögensmanufaktur
“, kar zadeva storitve, pri upoštevni javnosti sprožila razmišljanje ter naj se ne bi neposredno in nemudoma povezovala z individualiziranimi visokokakovostnimi storitvami.
Drugič, Splošno sodišče naj bi ugotovilo, da je izpodbijana znamka opisna glede „storitev vodenja poslov“ in storitev „poslovne administracije“ iz razreda 35 Nicejskega aranžmaja na podlagi napačne razlage člena 7(1)(c) Uredbe št. 207/2009.
Najprej, v točki 73 izpodbijane sodbe naj bi Splošno sodišče ugotovilo, da lahko beseda „
Manufaktur
“ napotuje na kraj opravljanja storitev in da je torej mogoče šteti, da izraz „
Vermögensmanufaktur
“ označuje tak kraj. Zato naj bi Splošno sodišče štelo, da je „storitve vodenja poslov“ in storitve „poslovne administracije“ v taki „tovarni premoženja“ mogoče opravljati.
Dalje, v točki 74 te sodbe naj bi Splošno sodišče navedlo, da lahko izraz „
Manufaktur
“ napotuje na individualizirane visokokakovostne storitve, tako da naj bi izraz „tovarna premoženja“ opisoval namen „storitev vodenja poslov“ in storitev „poslovne administracije“, kar naj bi pomenilo, da se navedene storitve dojemajo kot visokokakovostne storitve, ki omogočajo individualizirano pridobivanje premoženja.
V nasprotju s tem, kar se zahteva s členom 7(1)(c) Uredbe št. 207/2009, pa naj izpodbijana znamka ne bi bila sestavljena izključno iz označbe, ki se uporablja za določitev namena teh storitev v prometu. Namen „storitev vodenja poslov“ in storitev „poslovne administracije“ naj bi bil zagotoviti operativno in gospodarsko uspešnost podjetja. Njihov namen naj torej ne bi bil pridobivanje premoženja.
Prav tako naj morebitne navedbe v zvezi s storitvami „posebej visoke kakovosti“ ali v zvezi z „individualiziranimi storitvami“ ne bi zagotavljale nobenih podatkov o namenu teh storitev.
Tretjič, Splošno sodišče naj bi se na napačno razlago člena 7(1)(c) Uredbe št. 207/2009 oprlo tudi pri ugotovitvi v točkah od 66 do 69 izpodbijane sodbe, da izpodbijana znamka opisuje storitve iz razreda 36 Nicejskega aranžmaja.
Tako razlogovanje naj bi temeljilo izključno na navedbi, da se izraz „
Vermögensmanufaktur
“ dojema kot kraj, kjer se opravljajo storitve iz razreda 36. Vendar naj bi bil s tem označen kvečjemu ponudnik teh storitev, ne pa značilnost navedenih storitev.
Poleg tega naj bi bila obrazložitev izpodbijane sodbe protislovna. Medtem ko naj bi Splošno sodišče v točkah 46 in 47 te sodbe predpostavljalo, da dojemanje besede „
Manufaktur
“ presega njen prvotni pomen in se nanaša na visokokakovostne storitve, naj bi iz točke 69 navedene sodbe izhajalo, da mora ta izraz glede storitev iz razreda 36 Nicejskega aranžmaja ohraniti svoj prvoten pomen in se nanašati na natančno določen kraj, kjer se opravljajo zadevne storitve.
EUIPO trdi, da tretji pritožbeni razlog očitno ni utemeljen.
Presoja Sodišča
Opozoriti je treba, da je v skladu s členom 256 PDEU in členom 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije pritožba omejena na pravna vprašanja. Splošno sodišče je edino pristojno za ugotavljanje in presojo upoštevnih dejstev ter za presojo dokazov. Presoja teh dejstev in dokazov, razen ob njihovem izkrivljanju, torej ne pomeni pravnega vprašanja, ki bi bilo kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe (glej zlasti sodbo z dne 6. septembra 2018, Bundesverband Souvenir – Geschenke – Ehrenpreise/EUIPO,
C‑488/16 P
,
EU:C:2018:673
, točka
in navedena sodna praksa).
Ugotoviti pa je treba, da pritožnica pod pretvezo domnevno napačne razlage člena 7(1)(c) Uredbe št. 207/2009 in domnevno protislovne obrazložitve izpodbijane sodbe izpodbija zgolj dejansko presojo, ki jo je opravilo Splošno sodišče tako v zvezi s tem, kako upoštevna javnost dojema izpodbijano znamko, kot v zvezi z njeno opisnostjo glede storitev iz razredov 35 in 36 Nicejskega aranžmaja.
Pritožnica tako Sodišče v resnici poziva, naj analizo, ki jo je Splošno sodišče opravilo v okviru svoje suverene presoje dejstev in dokazov, nadomesti s svojo, ne da bi se pri tem sklicevala na kakršno koli izkrivljanje teh dejstev in dokazov.
Tretji pritožbeni razlog je treba zato zavreči kot nedopusten.
Četrti pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnica v okviru četrtega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je napačno uporabilo člen 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009, na podlagi česar je v točki 113 izpodbijane sodbe ugotovilo, da izpodbijana znamka nima razlikovalnega učinka.
Najprej zatrjuje, da je Splošno sodišče v točki 110 navedene sodbe zgolj navedlo, da se ta znamka glede zadevnih storitev v upoštevni javnosti jasno in neposredno dojema tako, kot da se nanaša na visokokakovostne storitve in kot da omogoča upanje, da bo zagotavljanje teh storitev prineslo premoženjsko korist.
Dalje, v točki 111 navedene sodbe naj bi Splošno sodišče zgolj navedlo, da izpodbijana znamka ni niti dovolj izvirna oziroma pomenljiva niti dovolj neobičajna z vidika njene formalne strukture, da bi upoštevna javnost potrebovala minimalni trud za razlago, premislek ali analizo, čeprav naj v skladu s sodno prakso Sodišča (sodba z dne 21. januarja 2010, Audi/UUNT,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
, točka
) obstoj takih značilnosti ne bi bil nujen pogoj za dokaz razlikovalnega učinka laskavega sporočila.
Tako naj bi Splošno sodišče, zlasti v točkah 112 in 113 izpodbijane sodbe, svojo ugotovitev, da izpodbijana znamka nima razlikovalnega učinka, utemeljilo zgolj s trditvijo, da jo upoštevna javnost dojema kot laskavo sporočilo oziroma kot promocijsko informacijo glede učinkovitosti zadevnih storitev.
S tem naj bi Splošno sodišče ravnalo v nasprotju s sodno prakso Sodišča, v skladu s katero zgolj na podlagi take ugotovitve ni mogoče šteti, da znamka nima razlikovalnega učinka, saj naj bi se ta lahko dojemala hkrati kot promocijska informacija in kot označba porekla z razlikovalnim učinkom (sodba z dne 21. januarja 2010, Audi/UUNT,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
, točka
).
Splošno sodišče naj torej neobstoja razlikovalnega učinka izpodbijane znamke ne bi niti dokazalo niti dovolj obrazložilo, pri čemer po mnenju pritožnice takega neobstoja poleg tega ni mogoče utemeljiti z domnevno opisnim značajem izraza „
Vermögensmanufaktur
“, saj naj pogoji iz člena 7(1)(c) Uredbe št. 207/2009 ne bi bili izpolnjeni.
EUIPO trdi, da četrti pritožbeni razlog očitno ni utemeljen.
Presoja Sodišča
Trditev pritožnice, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v bistvu ugotovilo, da izpodbijana znamka nima razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009 zgolj zato, ker je izraz „
Vermögensmanufaktur
“ laskavo sporočilo, temelji na napačnem razumevanju izpodbijane sodbe.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, prvič, da je Splošno sodišče v točki 95 te sodbe opozorilo, da je znamka, ki je opisna v smislu člena 7(1)(c) Uredbe št. 207/2009, zato nujno brez razlikovalnega učinka.
Drugič, Splošno sodišče je v točki 96 navedene sodbe ugotovilo, da, nasprotno, če znamka ni opisna v smislu te določbe, zaradi tega ni nujno razlikovalna, in da je treba v takem primeru še preučiti, ali v resnici lahko izpolnjuje bistveno funkcijo znamke, in sicer identificirati trgovski izvor zadevnega proizvoda ali zadevne storitve, da bi bilo s tem potrošniku, ki je pridobil z znamko označen proizvod ali storitev, omogočeno, da pri poznejšem nakupu ponovi izbiro, če je bila izkušnja pozitivna, ali izbere drugače, če je bila ta negativna.
Poleg tega je Splošno sodišče v točki 99 izpodbijane sodbe tudi opozorilo, da v skladu s sodno prakso Sodišča laskava konotacija besedne znamke ne pomeni, da ta potrošnikom ne more dati zagotovila o izvoru proizvodov ali storitev, ki jih označuje. Tako lahko znamko upoštevna javnost zaznava obenem kot oglaševalsko formulo in kot označbo trgovskega izvora proizvodov ali storitev, ki jih označuje (sodba z dne 21. januarja 2010, Audi/UUNT,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
, točka
).
Kljub temu je Splošno sodišče v točki 111 navedene sodbe ugotovilo, da izpodbijana znamka ni niti dovolj izvirna niti pomenljiva niti neobičajna z vidika formalne strukture, da bi upoštevna javnost potrebovala minimalni trud za razlago, premislek ali analizo, tako da naj bi jo ta javnost takoj povezala s storitvami, ki jih označuje.
Splošno sodišče je v teh okoliščinah na podlagi tega sklepalo, da ni dopustno, da lahko neko podjetje monopolizira izraz „
Vermögensmanufaktur
“ kot znamko Unije, čeprav ta znamka upoštevni javnosti ne omogoča, da bi storitve, ki jih opravlja to podjetje, razlikovala od storitev, ki jih opravlja neko drugo podjetje v istem sektorju dejavnosti.
Zato je Splošno sodišče v točki 112 navedene sodbe ugotovilo, da upoštevna javnost v izpodbijani znamki razen promocijske informacije ne zaznava posebne označbe trgovskega izvora, ki bi ji omogočala, da pri poznejšem nakupu ponovi izbiro, če je bila izkušnja pozitivna, ali izbere drugače, če je bila ta negativna.
To pomeni, da pritožnica ne more trditi, da ugotovitev Splošnega sodišča, da izpodbijana znamka, kot je razvidno iz točke 113 izpodbijane sodbe, nima razlikovalnega učinka, temelji samo na laskavosti te znamke.
Iz tega izhaja, da je treba četrti pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Peti in šesti pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnica v okviru petega in šestega pritožbenega razloga zatrjuje, da je Splošno sodišče s tem, da je v točkah od 123 do 133 in od 135 do 148 izpodbijane sodbe ugotovilo, da odbor za pritožbe v svoji presoji glede možnosti registracije izpodbijane znamke ni odločilno upošteval spornih prilog od 26 do 30, ki jih je predložila intervenientka na prvi stopnji, kršilo, prvič, člen 75, drugi stavek, Uredbe št. 207/2009, v skladu s katerim lahko odločbe EUIPO temeljijo le na razlogih, na katere so imele zadevne stranke priložnost podati pripombe, in drugič, člen 76(2) te uredbe, v skladu s katerim lahko EUIPO spregleda dejstva, na katera se stranke niso sklicevale, ali dokaze, ki jih niso predložile v ustreznem času.
V zvezi s spornimi prilogami 27, 29 in 30 naj bi Splošno sodišče v točkah 125 in 141 izpodbijane sodbe ugotovilo, da v okviru presoje odbora za pritožbe niso bile izrecno navedene.
Vendar čeprav pritožnica priznava, da se odbor za pritožbe ni izrecno skliceval na te priloge, trdi, da sta točki 29 in 40 sporne odločbe povzetek besedila sporne priloge 29. Zato naj bi odbor za pritožbe to prilogo po navedbah pritožnice upošteval, ne da bi ta imela možnost predložiti svoje pripombe o spornih prilogah.
Poleg tega naj Splošno sodišče – ki je zavrnilo očitke v zvezi s kršitvijo člena 75, drugi stavek, in člena 76(2) Uredbe št. 207/2009 zgolj zato, ker sporne priloge 27, 29 in 30 v sporni odločbi niso bile izrecno navedene – ne bi preverilo, ali so bile te priloge odločilni dejavnik pri presoji odbora za pritožbe ali samo dodatni dokazi.
V zvezi s spornima prilogama 26 in 28 naj bi Splošno sodišče, zlasti v točkah 128, 132 in 142 izpodbijane sodbe, ugotovilo, da te niso bile odločilne pri presoji odbora za pritožbe in da so pomenile zgolj dopolnilen dokaz.
Sporna priloga 28 pa naj bi se nanašala ravno na nemško znamko Finanzmanufaktur, ki je navedena v sporni prilogi 29, katere besedilo naj bi odbor za pritožbe povzel. Očitno naj bi torej bilo, da je odbor za pritožbe v svoji presoji upošteval tudi prilogo 28.
Sporna priloga 26 naj bi se nanašala na odločbo nemškega urada za patente in znamke v zvezi z možnostjo registracije znamke Kreditmanufaktur. Ker je odbor za pritožbe obrazložitev te odločbe skoraj dobesedno povzel, naj bi bila trditev Splošnega sodišča, da je bila ta priloga zgolj dodaten dokaz in da v okviru presoje odbora za pritožbe ni bila odločila, napačna.
EUIPO trdi, da peti in šesti pritožbeni razlog očitno nista utemeljena.
Presoja Sodišča
Ker je mogoče zaznati podobnosti med spornimi prilogami in obrazložitvijo sporne odločbe, kot trdi pritožnica, ni mogoče zanikati oporečnosti povzetja dokazov, ki niso bili predloženi pravočasno in glede katerih stranke niso imele priložnosti podati pripombe. Kljub temu je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče v točkah 128, 130 in 131 izpodbijane sodbe navedlo, da bi odbor za pritožbe svoje razlogovanje lahko oprl na druge priloge, ki jih je predložila intervenientka na prvi stopnji in ki so navedene med drugim v točkah 43 in 50 izpodbijane sodbe ter glede katerih ni sporno, da so bile predložene pravočasno, da je pritožnica za to vedela in da je glede njih lahko podala pripombe.
Splošno sodišče je na podlagi tega v točkah 132 in 142 navedene sodbe sklepalo, da sporne priloge niso bile odločilne pri presoji, ki jo je opravil odbor za pritožbe, in da so pomenile zgolj dodaten dokaz.
Zato je treba ugotoviti, da pritožnica v svoji pritožbi v bistvu zgolj ponavlja trditve, ki jih je podala na prvi stopnji, ne da bi navedla, zakaj naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri ugotovitvi v točkah 134 in 144 izpodbijane sodbe, da so tožbeni razlogi, ki se nanašajo na morebitno upoštevanje spornih prilog s strani odbora za pritožbe, brezpredmetni.
Peti in šesti pritožbeni razlog je treba zato zavreči kot nedopustna.
Iz tega izhaja, da je treba pritožbo v celoti zavrniti.
Stroški
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, Sodišče odloči o stroških.
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) navedenega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker je EUIPO predlagal, naj se pritožnici naloži plačilo stroškov, in ker ta s pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži, da poleg svojih stroškov nosi tudi stroške EUIPO.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Družba VM Vermögens-Management GmbH nosi svoje stroške in naloži se ji plačilo stroškov Urada Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO).

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.