CELEX: 62021CJ0553
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Smernica 2003/96/ES
Zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny
Článok 5 štvrtá zarážka
Odstupňované sadzby spotrebnej dane v závislosti od toho, či sa výrobky používajú na podnikateľské alebo nepodnikateľské účely
Fakultatívne oslobodenia od dane a daňové úľavy
Podanie žiadosti o fakultatívnu daňovú úľavu po uplynutí lehoty stanovenej na tento účel, no pred uplynutím lehoty na vyrubenie predmetnej dane
Zásada právnej istoty
Zásada efektivity
Zásada proporcionality

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu zásady proporcionality ako všeobecnej zásady práva Únie v spojení s článkom 5 štvrtou zarážkou smernice Rady 2003/96/ES z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny (
Ú. v. EÚ L 283, 2003, s. 51
; Mim. vyd. 09/001, 405).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Hauptzollamt Hamburg (Hlavný colný úrad Hamburg, Nemecko) (ďalej len „colný úrad“) a spoločnosťou Shell Deutschland Oil GmbH (ďalej len „Shell“), ktorý sa týka odmietnutia zo strany colného úradu oslobodiť túto spoločnosť od dane z energie, ktorej podliehajú energetické výrobky používané touto spoločnosťou ako vykurovacie palivo na podnikateľské účely.
Právny rámec
Právo Únie
Odôvodnenia 3, 17 a 21 smernice 2003/96 znejú:
„(3)
Náležité fungovanie vnútorného trhu a dosiahnutie cieľov ostatných politík spoločenstva si vyžaduje stanovenie minimálnych úrovni zdaňovania na úrovni spoločenstva pre väčšinu energetických výrobkov, vrátane elektriny, zemného plynu a uhlia.
…
(17)
Je potrebné stanoviť rozdielne minimálne úrovne zdaňovania podľa používania energetických výrobkov a elektriny.
…
(21)
K používaniu energetických výrobkov a elektriny na podnikateľské alebo nepodnikateľské účely sa z pohľadu daní môže pristupovať rozdielne.“
Článok 5 tejto smernice znie:
„Za podmienky, že odstupňované úrovne zdaňovania dodržiavajú minimálne úrovne zdaňovania predpísané touto smernicou a sú zlučiteľné s právom spoločenstva, môžu ich členské štáty pod daňovým dohľadom uplatňovať v týchto prípadoch:
…
–
medzi používaním energetických výrobkov a elektriny uvedených v článkoch 9 [vykurovacie palivá] a 10 [elektrina] na podnikateľské a nepodnikateľské účely.“
V zmysle článku 6 uvedenej smernice:
„Členské štáty môžu slobodne zavádzať oslobodenie od daní alebo daňové úľavy v úrovni zdaňovania predpísanej touto smernicou[:]
…
c)
kompenzáciou celej výšky zdaňovania alebo je[j] časti.“
Nemecké právo
§ 54 ods. 1 Energiesteuergesetz (zákon o dani z energie) z 15. júla 2006 (BGBl. 2006 I, s. 1534) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „EnergieStG“) stanovuje:
„Na základe žiadosti sa poskytne daňová úľava na energetické výrobky, ktoré boli preukázateľne zdanené podľa § 2 ods. 3 prvej vety bodov 1 a 3 až 5 a podnik výrobného sektora v zmysle § 2 bodu 3 Stromsteuergesetz [zákon o dani z elektriny z 24. marca 1999 (BGBl. 1999 I, s. 378)]… ich použil na vykurovanie na podnikateľské účely alebo ich použil v zariadeniach, na ktoré sa vzťahuje preferenčný režim v zmysle § 3. Daňová úľava na energetické výrobky, ktoré boli použité na výrobu tepla, sa však poskytuje iba v tom rozsahu, v ktorom vyrobené teplo preukázateľne použil podnik výrobného sektora…“
V § 100 Verordnung zur Durchführung des Energiesteuergesetzes (nariadenie, ktorým sa vykonáva zákon o dani z energie) z 31. júla 2006 (BGBl. 2006 I, s. 1753, ďalej len „EnergieStV“) s názvom „Daňová úľava pre podniky“ sa v odseku 1 uvádza:
„Žiadosť o daňovú úľavu podľa § 54 EnergieStV podáva žiadateľ na svojom miestne príslušnom [colnom úrade] prostredníctvom úradne predpísaného formulára na všetky energetické výrobky, ktoré boli použité počas príslušného obdobia. Žiadateľ musí vo svojej žiadosti uviesť všetky údaje potrebné pre vymeranie daňovej úľavy a sumu daňovej úľavy si sám musí vypočítať. Daňová úľava sa poskytuje iba v prípade, že žiadosť bola na [colný úrad] podaná najneskôr do 31. decembra roka nasledujúceho po kalendárnom roku, v ktorom boli energetické výrobky použité.“
§ 169 Abgabenordnung (daňový poriadok) s názvom „Lehota na vyrubenie dane“ znie:
„1.   Vyrubenie dane, ako aj jej zrušenie alebo zmena nie sú prípustné, ak uplynula lehota na jej vyrubenie. …
2.   Lehota na vyrubenie dane je:
(1)
jeden rok pre spotrebné dane a vrátenie spotrebných daní,
…“
Podľa § 170 tohto daňového poriadku lehota na vyrubenie dane začína plynúť od konca kalendárneho roka, v ktorom daň vznikla.
V § 171 uvedeného zákonníka s názvom „Predĺženie lehoty“ sa v odseku 4 stanovuje, že ak pred uplynutím lehoty na vyrubenie dane začala daňová kontrola, lehota na vyrubenie tých daní, na ktoré sa vzťahuje daňová kontrola, neuplynie skôr, než uplynie lehota na podanie opravného prostriedku proti daňovým výmerom, ktoré majú byť vydané na základe tejto daňovej kontroly; predĺženie lehoty podľa iných predpisov tým nie je dotknuté.
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Shell požiadala colný úrad na úradnom tlačive určenom na tento účel o poskytnutie úľavy na dani podľa § 54 ods. 1 EnergieStG pre energetické výrobky, ktoré použila na podnikateľské účely v období od augusta do novembra 2010, a to formou vrátenia časti výšky dane, tak ako je stanovené v článku 6 písm. c) smernice 2003/96.
Je nepochybné, že v tomto období boli splnené všetky podmienky na to, aby Shell mohla využiť takúto úľavu na dani podľa § 54 ods. 1 EnergieStG, s výnimkou podania žiadosti na tento účel v lehote stanovenej v § 100 EnergieStV, pričom táto žiadosť bola colnému úradu doručená v máji 2012. Taktiež je nesporné, že v priebehu roka 2011 bola v tejto spoločnosti vykonaná daňová kontrola týkajúca sa roku 2010.
Colný úrad 13. augusta 2012 zamietol žiadosť podanú spoločnosťou Shell a 27. februára 2015 aj sťažnosť podanú proti tomuto rozhodnutiu o zamietnutí, a to z dôvodu, že táto spoločnosť nepodala svoju žiadosť o úľavu na dani v lehote stanovenej v § 100 ods. 1 EnergieStV.
Rozsudkom z 1. februára 2019 Finanzgericht Hamburg (Finančný súd Hamburg, Nemecko) vyhovel žalobe podanej spoločnosťou Shell, pričom rozhodol, že uvedené ustanovenie bolo vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci dodržané a že v každom prípade, vzhľadom na právo Únie, predovšetkým zásadu proporcionality, mal colný úrad žiadosti spoločnosti Shell vyhovieť.
Colný úrad podal následne proti tomuto rozsudku opravný prostriedok „Revision“ na Bundesfinanzhof (Spolkový finančný súd, Nemecko), ktorý je vnútroštátnym súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
Tento súd uvádza, že vyriešenie sporu vo veci samej závisí od toho, či v prípade, že žiadosť o daňovú úľavu, ktorá je podaná podľa § 54 ods. 1 EnergieStG – t. j. ustanovenia založeného na § 5 štvrtej zarážke smernice 2003/96 –, bola colnému úradu doručená po uplynutí lehoty na podanie takejto žiadosti, no v rámci lehoty na vyrubenie dane, ktorá je predĺžená z dôvodu daňovej kontroly, ktorá bola u žiadateľa začatá v súlade s § 171 ods. 4 daňového poriadku, je nárok žiadateľa na túto daňovú úľavu vylúčený na základe § 100 ods. 1 EnergieStV, alebo či zásada proporcionality ako všeobecná zásada práva Únie bráni tomu, aby príslušné vnútroštátne orgány zamietli takýto nárok len z dôvodu nedodržania prvej uvedenej lehoty.
Uvedený súd poukazuje na to, že v čase, keď bola colnému úradu doručená žiadosť o poskytnutie úľavy na dani, t. j. v máji 2012, lehota na vyrubenie dane ešte neuplynula v dôsledku daňovej kontroly, ktorá sa v spoločnosti Shell vykonávala v roku 2011. Pripomína, že ide o prekluzívnu lehotu, ktorá slúži na právnu istotu a právnu stabilitu, tak ako už rozhodol Súdny dvor.
Okrem toho vnútroštátny súd poznamenáva po prvé to, že podľa judikatúry Súdneho dvora založenej na rozsudkoch z 2. júna 2016, Polihim‑SS (
C‑355/14
,
EU:C:2016:403
), a zo 7. novembra 2019, Petrotel‑Lukoil (
C‑68/18
,
EU:C:2019:933
), je v rozpore s právom Únie a najmä so zásadou proporcionality sankcionovať porušenie formálnych požiadaviek, ktoré stanovuje vnútroštátne právo, odmietnutím poskytnúť daňové zvýhodnenie stanovené smernicou 2003/96 a po druhé to, že podľa jeho vlastnej judikatúry žiadosť o oslobodenie od dane z energie „nie je hmotnoprávnou podmienkou, ale len formálnou podmienkou nároku na oslobodenie od dane“. To by podľa uvedeného súdu mohlo svedčiť v tom zmysle, že podanie žiadosti po uplynutí lehoty nebráni zdaneniu energetického výrobku podľa jeho skutočného použitia, v predmetnom prípade ako vykurovacieho paliva na podnikateľské účely. V uvedenom prípade sa tento súd prikláňa k názoru, že pokiaľ neuplynula lehota na vyrubenie dane upravená v § 169 daňového poriadku, príslušný orgán nemôže odmietnuť nárok na oslobodenie od dane alebo daňovú úľavu z dane energie, ak sú splnené hmotnoprávne podmienky stanovené na tento účel.
Vnútroštátny súd sa však pýta, či je citovaná judikatúra, ktorá sa týka povinných oslobodení od dane stanovených v smernici 2003/96, uplatniteľná aj na fakultatívne oslobodenia od dane stanovené v tejto smernici, ktoré sú predmetom konania vo veci samej.
Za týchto okolností Bundesfinanzhof (Spolkový finančný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Uplatňuje sa zásada proporcionality [ako všeobecná zásada] práva Únie aj na fakultatívnu daňovú úľavu podľa článku 5 prvej vety štvrtej zarážky smernice 2003/96 s tým následkom, že členský štát nemôže odmietnuť poskytnutie daňovej úľavy po uplynutí lehoty na podanie žiadosti upravenej v jeho vnútroštátnom práve, keď v čase doručenia žiadosti príslušnému orgánu ešte nedošlo k premlčaniu lehoty na vyrubenie dane?“
O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa zásada efektivity a zásada proporcionality ako všeobecná zásada práva Únie majú vykladať v tom zmysle, že v rámci vykonávania ustanovenia, akým je článok 5 štvrtá zarážka smernice 2003/96, ktoré umožňuje členským štátom uplatňovať za určitých podmienok odstupňované úrovne zdaňovania medzi používaním energetických výrobkov a elektriny, ktoré sú upravené v tejto smernici, na podnikateľské a nepodnikateľské účely, bránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sú príslušné orgány členského štátu povinné automaticky a bez výnimky zamietnuť žiadosť o daňovú úľavu podanú v lehote na vyrubenie predmetnej dane, ktorú stanovuje vnútroštátne právo, len z dôvodu, že žiadateľ nedodržal lehotu stanovenú týmto právom na podanie takejto žiadosti.
Pokiaľ ide po prvé o hmotnoprávne podmienky oslobodenia od spotrebnej dane z energetických výrobkov a elektriny, ktoré upravuje smernica 2003/96, treba pripomenúť, že cieľom tejto smernice, tak ako vyplýva z jej odôvodnenia 3, je stanovenie minimálnych úrovní zdaňovania pre väčšinu energetických výrobkov a elektriny na úrovni Európskej únie. Podľa ustanovení článku 5 v spojení s článkom 6 uvedenej smernice, s ohľadom na jej odôvodnenia 17 a 21, môžu členské štáty zaviesť odstupňované úrovne zdaňovania, oslobodenia od dane alebo daňové úľavy zo spotrebnej dane, ktoré sú neoddeliteľnou súčasťou harmonizovaného daňového systému zavedeného touto smernicou [pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. septembra 2021, Hauptzollamt B (Fakultatívna daňová úľava),
C‑100/20
,
EU:C:2021:716
, bod
].
Článok 5 smernice 2003/96 tak poskytuje členským štátom možnosť, aby pri dodržaní minimálnych úrovní zdaňovania predpísaných touto smernicou, ako aj pri dodržaní práva Únie, uplatňovali odstupňované úrovne zdaňovania v určitých prípadoch vymenovaných v tomto článku, vrátane prípadu uvedeného v jeho štvrtej zarážke, týkajúceho sa používania energetických výrobkov a elektriny uvedených v článkoch 9 a 10 uvedenej smernice na podnikateľské a nepodnikateľské účely. Táto možnosť je neoddeliteľnou súčasťou harmonizovaného daňového systému zavedeného touto smernicou [pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. septembra 2021, Hauptzollamt B (Fakultatívna daňová úľava),
C‑100/20
,
EU:C:2021:716
, bod
].
Z toho vyplýva, že s hospodárskymi subjektmi, na ktoré sa vzťahuje znížená sadzba predmetnej dane na základe ustanovenia vnútroštátneho práva, ktorým sa uvedená možnosť vykonáva, sa v prípade, že sa nachádzajú v porovnateľnej situácii ako hospodárske subjekty, na ktoré sa vzťahuje bežná sadzba tejto dane na základe kogentného ustanovenia smernice 2003/96, v súlade so zásadou rovnosti zaobchádzania nesmie zaobchádzať inak, než s druhými uvedenými hospodárskymi subjektmi, pokiaľ takéto zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. septembra 2021, Hauptzollamt B (Fakultatívna daňová úľava),
C‑100/20
,
EU:C:2021:716
, body
a
).
Po druhé vzhľadom na to, že formálne a procesné požiadavky na podanie žiadosti o oslobodenie od dane, ktorej podliehajú energetické výrobky alebo elektrina, založenej na vnútroštátnej právnej úprave, ktorou sa vykonáva možnosť stanovená v článku 5 štvrtej zarážke smernice 2003/96, nie sú spresnené ani v tejto smernici, ani v žiadnom inom právnom akte Únie, je úlohou vnútroštátneho právneho poriadku každého členského štátu, aby upravil tieto podmienky na základe zásady procesnej autonómie, avšak pod podmienkou, že tieto podmienky nie sú menej priaznivé, než podmienky upravujúce porovnateľné situácie vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie), a že v praxi neznemožňujú alebo nadmerne nesťažujú výkon práv priznaných právnou úpravou Únie (zásada efektivity) (pozri analogicky rozsudok z 9. septembra 2021, GE Auto Service Leasing,
C‑294/20
,
EU:C:2021:723
, bod
).
To isté platí predovšetkým pre stanovenie lehôt na uplatnenie týchto práv, konkrétne premlčacích a prekluzívnych lehôt. Podľa ustálenej judikatúry predstavuje stanovenie primeraných lehôt podliehajúcich preklúzii uplatnenie základnej zásady právnej istoty, ktorej cieľom je zabezpečiť predvídateľnosť situácií a právnych vzťahov a ktorá okrem iného vyžaduje, aby sa daňová situácia zdaniteľnej osoby vzhľadom na jej práva a povinnosti vo vzťahu k daňovému úradu nemohla donekonečna spochybňovať [pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. júna 2012, Elsacom,
C‑294/11
,
EU:C:2012:382
, bod
, ako aj zo 14. októbra 2021, Finanzamt N a Finanzamt G (Oznámenie rozhodnutia o priradení),
C‑45/20 a C‑46/20
,
EU:C:2021:852
, bod
, ako aj citovanú judikatúru].
Takéto lehoty sa však musia uplatňovať rovnakým spôsobom na práva v daňovej oblasti založené na vnútroštátnom práve a na analogické práva založené na práve Únie, a okrem toho nesmú v praxi znemožňovať alebo nadmerne sťažovať výkon príslušného práva (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. apríla 2020, CTT – Correios de Portugal,
C‑661/18
,
EU:C:2020:335
, bod
a citovanú judikatúru).
Dodržiavanie požiadaviek vyplývajúcich zo zásad ekvivalencie a efektivity, konkrétne pokiaľ ide o premlčacie a prekluzívne lehoty, sa musí skúmať s prihliadnutím na postavenie vnútroštátnych predpisov, ktorými sa tieto lehoty stanovujú, v celom konaní, na priebeh tohto konania a na osobitosti týchto predpisov na rôznych stupňoch vnútroštátnych súdov (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. októbra 2020, Valoris,
C‑677/19
,
EU:C:2020:825
, bod
a citovanú judikatúru).
Za týchto okolností tieto lehoty nie sú takej povahy, aby viedli k praktickej nemožnosti alebo k neprimeranému sťaženiu výkonu práv, ktoré priznáva právny poriadok Únie, aj keď ich uplynutie, ako vyplýva z ich podstaty, spôsobuje úplné alebo čiastočné zamietnutie podanej žaloby (rozsudok z 21. októbra 2021, Wilo Salmson France,
C‑80/20
,
EU:C:2021:870
, bod
a citovaná judikatúra).
V predmetnom prípade právna úprava, o akú ide vo veci samej, stanovuje na jednej strane jednoročnú lehotu na vyrubenie dane z energie, ktorá sa počíta od konca kalendárneho roka, v ktorom daň vznikla. V prípade daňovej kontroly táto lehota uplynie až v deň, keď nadobudnú právoplatnosť daňové výmery vydané na základe tejto kontroly. Na druhej strane táto právna úprava stanovuje lehotu na podanie žiadosti o daňovú úľavu na príslušné vnútroštátne orgány, ktorá má rovnakú dĺžku a
prima facie
rovnaký začiatok plynutia ako lehota na vyrubenie dane. Uplynutie lehoty na podanie tejto žiadosti má automaticky a bez výnimky za následok zamietnutie uvedenej žiadosti, a to napriek tomu, že lehota na vyrubenie dane ešte neuplynula z dôvodu pozastavenia, prerušenia alebo predĺženia, ktoré sa na ňu môže vzťahovať.
Zásada efektivity pritom bráni vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ak sa má táto právna úprava vykladať v tom zmysle, že nedodržanie lehoty na podanie žiadosti o daňovú úľavu má automaticky a bez výnimky za následok zamietnutie tejto žiadosti, a to aj v prípade, keď lehota na vyrubenie príslušnej dane – ktorá má rovnaké trvanie a rovnaký začiatok plynutia ako lehota na podanie žiadosti a ktorú možno prerušiť, pozastaviť alebo predĺžiť – ešte neuplynula, okrem iného z dôvodu daňovej kontroly, ktorá sa uskutočňuje vo vzťahu k žiadateľovi. Za takéhoto predpokladu je totiž takáto právna úprava nezávisle od okolností daného prípadu spôsobilá zbaviť zdaniteľnú osobu jej práva na daňovú úľavu, hoci si dotknutý členský štát zvolil možnosť zaručiť toto právo hospodárskym subjektom na svojom území.
Tieto úvahy sú potvrdené zásadou proporcionality ako všeobecnou zásadou práva Únie, ktorej výklad vnútroštátny súd požaduje a ktorú musia rešpektovať aj vnútroštátne ustanovenia vykonávajúce právo Únie [pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. júla 2017, Vakarų Baltijos laivų statykla,
C‑151/16
,
EU:C:2017:537
, bod
; z 9. septembra 2021, Hauptzollamt B (Fakultatívna daňová úľava),
C‑100/20
,
EU:C:2021:716
, bod
, a z 30. júna 2022, ARVI ir ko,
C‑56/21
,
EU:C:2022:509
, bod
]. Táto zásada vyžaduje, aby členské štáty používali také prostriedky, ktoré okrem toho, že umožnia účinne dosiahnuť cieľ sledovaný vnútroštátnou právnou úpravou, v čo najmenšej miere predstavujú zásah do zásad stanovených právnou úpravou Únie [pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. októbra 2021, Finanzamt N a Finanzamt G (Oznámenie rozhodnutia o priradení),
C‑45/20 a C‑46/20
,
EU:C:2021:852
, bod
a citovanú judikatúru].
Súdny dvor už rozhodol, že vnútroštátna právna úprava, ktorá v rámci všeobecnej päťročnej premlčacej lehoty bráni zdaniteľnej osobe, ktorá si neuplatnila nárok na odpočet DPH na vstupe, opraviť svoje daňové priznania k DPH za obdobia, ktoré už boli predmetom daňovej kontroly, a tým mu spôsobuje stratu práva na odpočet, sa vzhľadom na prevládajúce postavenie, ktoré patrí právu na odpočítanie v systéme DPH, javí byť neprimeranou vo vzťahu k cieľu sledovanému vnútroštátnou právnou úpravou v prípade, že nedošlo ani k podvodu, ani k poškodeniu štátneho rozpočtu (rozsudok z 26. apríla 2018, Zabrus Siret,
C‑81/17
,
EU:C:2018:283
, bod
). Toto posúdenie platí
mutatis mutandis
aj pre právnu úpravu, o akú ide vo veci samej.
Vzhľadom na to, že za okolností, tak ako sú tieto uvedené v bode 30 tohto rozsudku, sa nejaví, že by pripustenie žiadosti o oslobodenie od dane alebo o daňovú úľavu, podanej po uplynutí lehoty na podanie takejto žiadosti, no pri dodržaní lehoty na vyrubenie predmetnej dane, bolo nezlučiteľné so zásadou právnej istoty, a vzhľadom na všeobecnú štruktúru a cieľ smernice 2003/96, ktoré vychádzajú zo zásady, podľa ktorej sa energetické výrobky zdaňujú podľa svojho skutočného použitia (rozsudok z 2. júna 2016, ROZ‑ŚWIT,
C‑418/14
,
EU:C:2016:400
, bod
), treba usudzovať, že zásada proporcionality bráni aj vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, pokiaľ je skutočné použitie energetických výrobkov nepochybné.
Vzhľadom na všetko, čo je uvedené vyššie, treba na položenú otázku odpovedať tak, že zásada efektivity a zásada proporcionality ako všeobecná zásada práva Únie sa majú vykladať v tom zmysle, že v rámci vykonávania ustanovenia, akým je článok 5 štvrtá zarážka smernice 2003/96, ktoré umožňuje členským štátom uplatňovať za určitých podmienok odstupňované úrovne zdaňovania medzi používaním energetických výrobkov a elektriny, ktoré sú upravené v tejto smernici, na podnikateľské a nepodnikateľské účely, bránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sú príslušné orgány členského štátu povinné automaticky a bez výnimky zamietnuť žiadosť o daňovú úľavu podanú v lehote na vyrubenie predmetnej dane, ktorú stanovuje vnútroštátne právo, len z dôvodu, že žiadateľ nedodržal lehotu stanovenú týmto právom na podanie takejto žiadosti.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) rozhodol takto:

Zásada efektivity a zásada proporcionality ako všeobecná zásada práva Únie sa majú vykladať v tom zmysle, že v rámci vykonávania ustanovenia, akým je článok 5 štvrtá zarážka smernice Rady 2003/96/ES z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny, ktoré umožňuje členským štátom uplatňovať za určitých podmienok odstupňované úrovne zdaňovania medzi používaním energetických výrobkov a elektriny, ktoré sú upravené v tejto smernici, na podnikateľské a nepodnikateľské účely, bránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sú príslušné orgány členského štátu povinné automaticky a bez výnimky zamietnuť žiadosť o daňovú úľavu podanú v lehote na vyrubenie predmetnej dane, ktorú stanovuje vnútroštátne právo, len z dôvodu, že žiadateľ nedodržal lehotu stanovenú týmto právom na podanie takejto žiadosti.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.