CELEX: 62019CJ0357
Begäran om förhandsavgörande
Beslut 2006/928/EG
Mekanism för samarbete och kontroll av Rumäniens framsteg vid uppfyllandet av de särskilda riktmärkena för reformen av rättsväsendet och kampen mot korruption
Art och rättslig verkan
Bindande för Rumänien
Rättsstaten
Domstolars oavhängighet
Artikel 19.1 andra stycket FEU
Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna
Korruptionsbekämpning
Skydd för unionens ekonomiska intressen
Artikel 325.1 FEUF
PIF‑konventionen
Brottmålsförfaranden
Domar från Curtea Constituțională (Författningsdomstolen, Rumänien) om lagenligheten av viss bevisprövning och den dömande sammansättningen i mål om allvarlig korruption
Skyldighet för de nationella domstolarna att fullt ut iaktta avgörandena från Curtea Constituțională (Författningsdomstolen)
Disciplinansvar för domare om dessa avgöranden inte iakttas
Behörighet att inte tillämpa avgöranden från Curtea Constituțională (Författningsdomstolen) som inte är förenliga med unionsrätten
Principen om unionsrättens företräde

Respektive  begäran  om  förhandsavgörande  avser  tolkningen  av  artiklarna 2  FEU  och  19.1  andra  stycket  FEU,  artikel 325.1  FEUF,  artikel 47  i  Europeiska  unionens  stadga  om  de  grundläggande  rättigheterna  (nedan  kallad  stadgan),  artiklarna 1.1  och  2.1  i  konventionen  som  utarbetats  på  grundval  av  artikel K.3  i  fördraget  om  Europeiska  unionen  om  skydd  av  Europeiska  gemenskapernas  finansiella  intressen,  undertecknad  i  Bryssel  den  26 juli 1995  och  bilagd  rådets  akt  av  den  26 juli 1995  (EGT C 316,  1995, s. 48)  (nedan  kallad  PIF-konventionen),  kommissionens beslut 2006/928/EG  av  den  13 december 2006  om  inrättande  av  en  mekanism  för  samarbete  och  kontroll  av  Rumäniens  framsteg  vid  uppfyllandet  av  de  särskilda  riktmärkena  för  reformen  av  rättsväsendet  och  kampen  mot  korruption  (EUT L 354,  2006, s. 56)  och  principen  om  unionsrättens  företräde.
Respektive  begäran  har  framställts  inom  ramen  för
–        brottmål  mot  PM,  RO,  TQ  och  SP  (C‑357/19),  KI,  LJ,  JH  och  IG  (C‑379/19),  FQ,  GP,  HO  och  IN  (C‑811/19)  samt  NC  (C‑840/19)  avseende  bland  annat  korruption  och  mervärdesskattebedrägerier,  och
–        en  tvist  mellan  å  ena  sidan  CY  och  Asociaţia  ”Forumul  Judecătorilor  din  România”  (nedan  kallat  Rumäniens  domarforum)  och  å  andra  sidan  Inspecţia  Judiciară  (Domstolsinspektionen,  Rumänien),  Consiliul  Superior  al  Magistraturii  (Högsta  rättsrådet,  Rumänien)  och  Înalta  Curte  de  Casaţie  şi  Justiţie  (Högsta  domstolen,  Rumänien)  angående  en  disciplinpåföljd  mot  CY  (C‑547/19).

Tillämpliga bestämmelser

Unionsrätt

PIF-konventionen
Artikel 1.1  i  PIF-konventionen  har  följande  lydelse:
”I  denna  konvention  förstås  med  bedrägeri  som  riktar  sig  mot  Europeiska  gemenskapernas  finansiella  intressen
a)      i fråga  om  utgifter,  varje  uppsåtlig  handling  eller  underlåtenhet  som  är  att  hänföra  till
–        användning  eller  presentation  av  falska,  felaktiga  eller  ofullständiga  uppgifter  eller  dokument,  om  detta  leder  till  att  medel  från  Europeiska  gemenskapernas  allmänna  budget  eller  från  de  budgetar  som  förvaltas  av  Europeiska  gemenskaperna  eller  för  deras  räkning  otillbörligen  uppbärs  eller  innehålls,
–        undanhållande  av  information  som  skall  lämnas  i  enlighet  med  särskilda  föreskrifter,  om  gärningen  har  samma  effekt,
–        användning  av  sådana  medel  för  andra  syften  än  dem  som  medlen  ursprungligen  har  beviljats  för,
b)      i  fråga  om  inkomster,  varje  uppsåtlig  handling  eller  uppsåtlig  underlåtenhet  som  är  att  hänföra  till
–        användning  eller  presentation  av  falska,  felaktiga  eller  ofullständiga  uppgifter  eller  dokument,  om  detta  leder  till  att  medel  från  Europeiska  gemenskapernas  allmänna  budget  eller  från  de  budgetar  som  förvaltas  av  Europeiska  gemenskaperna  eller  för  deras  räkning  minskas  på  ett  olagligt  sätt,
…”
Artikel 2.1  i  denna  konvention  föreskriver  följande:
”Varje  medlemsstat  skall  vidta  de  åtgärder  som  är  nödvändiga  för  att  sådana  förfaranden  som  avses  i  artikel 1,  liksom  medhjälp,  anstiftan  eller  försök  till  de  gärningar  som  avses  i  artikel 1.1,  beläggs  med  effektiva,  proportionella  och  avskräckande  straffrättsliga  påföljder,  däribland,  åtminstone  i  allvarliga  fall,  frihetsberövande  påföljder  som  kan  medföra  utlämning,  varvid  det  står  klart  att  med  allvarliga  fel  menas  de  bedrägerier  som  rör  minst  det  minimibelopp  som  varje  medlemsstat  fastställt.  Detta  minimibelopp  får  inte  överstiga  50 000  [euro].”
Genom  akt  av  den  27 september 1996  upprättade  rådet  protokollet  till  konventionen  om  skydd  av  Europeiska  gemenskapernas  finansiella  intressen  (EGT C 313,  1996, s. 1).  Enligt  artiklarna 2  och  3  i  det  protokollet  omfattar  protokollet  mutbrott  (tagande  av  muta)  och  bestickning  (givande  av  muta).

Anslutningsfördraget
I  artikel 2.2  och  2.3  i  fördraget  mellan  Europeiska  unionens  medlemsstater,  Republiken  Bulgarien  och  Rumänien  om  Republiken  Bulgariens  och  Rumäniens  anslutning  till  Europeiska  unionen  (EUT L 157,  2005, s. 11)  (nedan  kallat  anslutningsfördraget),  som  trädde  i  kraft  den  1 januari 2007,  föreskrivs  följande:
”2.      De  villkor  för  anslutning  och  de  anpassningar  i  unionens  grundläggande  fördrag  som  anslutningen  medför,  vilka  gäller  från  och  med  dagen  för  anslutningen  till  och  med  dagen  för  ikraftträdandet  av  fördraget  om  upprättande  av  en  konstitution  för  Europa,  anges  i  den  akt  som  är  fogad  till  detta  fördrag.  Bestämmelserna  i  akten  skall  utgöra  en  integrerad  del  av  detta  fördrag.
3.      …
Akter  som  antagits  före  ikraftträdandet  av  det  protokoll  som  avses  i  artikel 1.3  på  grundval  av  detta  fördrag  eller  den  akt  som  avses  i punkt 2  skall  fortsätta  att  gälla  och  deras  rättsverkningar  skall  bevaras  till  dess  att  dessa  akter  ändras  eller  upphävs.”

Anslutningsakten
I  artikel 2  i  akten  om  villkoren  för  Republiken  Bulgariens  och  Rumäniens  anslutning  [till  Europeiska  unionen]  och  om  anpassning  av  de  fördrag  som  ligger  till  grund  för  Europeiska  unionen  (EUT L 157,  2005, s. 203)  (nedan  kallad  anslutningsakten),  som  trädde  i  kraft  den  1 januari 2007,  föreskrivs  följande:
”Från  och  med  dagen  för  anslutningen  skall  bestämmelserna  i  de  grundläggande  fördragen  och  i  rättsakter  som  har  antagits  av  institutionerna  och  Europeiska  centralbanken  före  anslutningen  vara  bindande  för  Bulgarien  och  Rumänien  och  skall  tillämpas  i  dessa  stater  på  de  villkor  som  anges  i  de  fördragen  och  i  denna  akt.”
Artikel 37  i  denna  akt  har  följande  lydelse:
”Om  Bulgarien  eller  Rumänien  inte  har  lyckats  genomföra  åtaganden  som  gjorts  inom  ramen  för  anslutningsförhandlingarna  och  därigenom  orsakar  en  allvarlig  störning  i  den  inre  marknadens  funktion,  inbegripet  åtaganden  inom  all  sektorspolitik  som  avser  ekonomisk  verksamhet  med  gränsöverskridande  verkan,  eller  om  det  föreligger  en  överhängande  risk  för  en  sådan  störning,  kan  kommissionen,  inom  tre  år efter  anslutningen,  på  grundval  av  en  motiverad  begäran  från  en  medlemsstat  eller  på  eget  initiativ  vidta  lämpliga  åtgärder.
Åtgärderna  skall  vara  proportionella  och  i  första  hand  väljas  så  att  de  stör  den  inre  marknadens  funktion  så  litet  som  möjligt,  i  förekommande  fall  med  tillämpning  av  befintliga  sektoriella  skyddsmekanismer.  Sådana  skyddsåtgärder  får  inte  åberopas  som  ett  medel  för  godtycklig  diskriminering  eller  dolda  restriktioner  av  handeln  mellan  medlemsstater.  Skyddsklausulen  kan  åberopas  redan  före  anslutningen  på  grundval  av  övervakningens  resultat  och  de  åtgärder  som  antas  skall  träda  i  kraft  från  och  med  dagen  för  anslutningen  om  inte  något  senare  datum  föreskrivs.  Åtgärderna  skall  inte  kvarstå  längre  än  vad  som  är  absolut  nödvändigt  och  skall  i  vart  fall  upphävas  när  det  relevanta  åtagandet  har  genomförts.  De  får  dock  tillämpas  utöver  den  period  som  anges  i  första  stycket  så  länge  som  de  relevanta  åtagandena  inte  har  uppfyllts.  Med  hänsyn  till  den  berörda  nya  medlemsstatens  framsteg  med  att  uppfylla  sina  åtaganden  kan  kommissionen  anpassa  åtgärderna  på  lämpligt  sätt.  Kommissionen  skall  i  god  tid  underrätta  rådet  innan  den  återkallar  skyddsåtgärder  och  skall  vederbörligen  beakta  alla  synpunkter  från  rådet  i  detta  avseende.”
I  artikel 38  i  anslutningsakten  anges  följande:
”Om  det  i  Bulgarien  eller  Rumänien  finns  allvarliga  brister  eller  överhängande  risk  för  sådana  brister  i  införlivandet,  genomförandet  eller  tillämpningen  av  rambeslut  eller  andra  relevanta  åtaganden,  samarbetsinstrument  och  beslut  som  avser  ömsesidigt  erkännande  på  det  straffrättsliga  området  enligt  avdelning  VI  i  EU-fördraget  eller  av  direktiv och  förordningar  som  avser  ömsesidigt  erkännande  på  det  civilrättsliga  området  enligt  avdelning  IV  i  EG‑fördraget,  får  kommissionen,  inom  tre  år efter  anslutningen,  på  grundval  av  en  motiverad  begäran  från  en  medlemsstat  eller  på  eget  initiativ  och  efter  samråd  med  medlemsstaterna,  vidta  lämpliga  åtgärder  och  ange  under  vilka  förutsättningar  och  hur  dessa  åtgärder  skall  genomföras.
Dessa  åtgärder  får  bestå  i  ett  tillfälligt  upphävande  av  tillämpningen  av  relevanta  bestämmelser  och  beslut  i  förbindelserna  mellan  Bulgarien  eller  Rumänien  och  en  eller  flera  andra  medlemsstater,  utan  att  det  påverkar  ett  fortsatt  nära  rättsligt  samarbete.  Skyddsklausulen  kan  åberopas  redan  före  anslutningen  på  grundval  av  övervakningens  resultat  och  de  åtgärder  som  antas  skall  träda  i  kraft  från  och  med  dagen  för  anslutningen  om  inte  något  senare  datum  föreskrivs.  Åtgärderna  skall  inte  kvarstå  längre  än  vad  som  är  absolut  nödvändigt  och  skall  i  vart  fall  upphävas  när  bristerna  har  avhjälpts.  De  får  dock  tillämpas  utöver  den  period  som  anges  i  första  stycket  så  länge  dessa  brister  kvarstår.  Med  hänsyn  till  den  berörda  nya  medlemsstatens  framsteg  med  att  avhjälpa  de  brister  som  fastställts  kan  kommissionen  anpassa  åtgärderna  på  lämpligt  sätt  efter  samråd  med  medlemsstaterna.  Kommissionen  skall  i  god  tid  underrätta  rådet  innan  den  återkallar  skyddsåtgärder  och  skall  vederbörligen  beakta  alla  synpunkter  från  rådet  i  detta  avseende.”
I  artikel 39.1–39.3  i  anslutningsakten  föreskrivs  följande:
”1.      Om  det  på  grundval  av  kommissionens  kontinuerliga  övervakning  av  Bulgariens  och  Rumäniens  åtaganden  i  samband  med  anslutningsförhandlingarna  och  i  synnerhet  kommissionens  övervakningsrapporter  finns  klara  bevis  för  att  läget  i  förberedelserna  för  antagande  och  genomförande  av  regelverket  i  Bulgarien  eller  Rumänien  är  sådant  att  det  finns  en  allvarlig  risk  för  att  någon  av  dessa  stater  är  uppenbarligen  oförberedd  att  uppfylla  kraven  för  medlemskap  vid  tidpunkten  för  anslutning  den  1 januari 2007  på  ett  antal  viktiga  områden,  får  rådet,  på  grundval  av  en  rekommendation  från  kommissionen,  enhälligt  besluta  att  den  planerade  tidpunkten  för  den  statens  anslutning  senareläggs  med  ett  år till  den  1 januari 2008.
2.      Trots  vad  som  föreskrivs  i punkt 1  får  rådet  med  kvalificerad  majoritet  på  grundval  av  en  rekommendation  från  kommissionen  fatta  beslut  enligt punkt 1  med  avseende  på  Rumänien,  om  allvarliga  brister  har  konstaterats  när  det  gäller  Rumäniens  uppfyllande  av  något  eller  några  av  de  åtaganden  och  krav  som  är  förtecknade  i  avsnitt  I  i  bilaga IX.
3.      Trots  vad  som  föreskrivs  i punkt 1  och  utan  att  det  påverkar  tillämpningen  av  artikel 37  får  rådet  med  kvalificerad  majoritet  på  grundval  av  en  rekommendation  från  kommissionen  och  efter  en  utförlig  bedömning  hösten  2005  av  de  framsteg  som  Rumänien  har  gjort  på  området  konkurrenspolitik  fatta  beslut  enligt punkt 1  med  avseende  på  Rumänien  om  allvarliga  brister  har  konstaterats  när  det  gäller  Rumäniens  uppfyllande  av  sina  åtaganden  enligt  Europaavtalet  eller  av  något  eller  några  av  de  åtaganden  och  krav  som  är  förtecknade  i  avsnitt  II  i  bilaga IX.”
Bilaga IX  till  anslutningsakten  har  rubriken  ”Särskilda  åtaganden  som  gjorts  och  krav  som  godtagits  av  Rumänien  vid  avslutandet  av  anslutningsförhandlingarna  den  14 december 2004  (enligt  artikel 39  i  anslutningsakten)”.  I  avsnitt  I  i  denna  bilaga  återfinns  följande  passage:
”I  samband  med  artikel 39.2
…
4.      Att  avsevärt  påskynda  kampen  mot  korruption,  särskilt  korruption  på  hög  nivå,  genom  att  säkerställa  en  strikt  tillämpning  av  den  befintliga  lagstiftningen  mot  korruption  och  faktiskt  oberoende  för  den  nationella  åklagarmyndigheten  för  korruptionsfrågor  (NAPO)  samt  att  från  och  med november 2005  årligen  lägga  fram  övertygande  resultat  av  NAPO:s  åtgärder  mot  korruption  på  hög  nivå.  NAPO  måste  utrustas  med  personal,  finansiella  medel,  utbildningsresurser  och  utrustning  i  sådan  utsträckning  att  den  kan  fullgöra  sin  ytterst  viktiga  uppgift.
5.      …  [Den  nationella  antikorruptionsstrategin]  måste  inbegripa  ett  åtagande  att  före  slutet  av  2005  se  över  det  utdragna  straffrättsliga  förfarandet  för  att  säkerställa  att  korruptionsfall  behandlas  på  ett  snabbt  och  öppet  sätt  för  att  garantera  lämpliga  påföljder  med  avskräckande  effekt.  …
…”
Beslut 2006/928
Beslut 2006/928  antogs,  i  samband  med  Rumäniens  anslutning  till  Europeiska  unionen,  som  var  planerad  till  den  1 januari 2007,  med  stöd  av  bland  annat  artiklarna 37  och  38  i  anslutningsakten.  Skälen 1–6  och  9  i  detta  beslut  har  följande  lydelse:
”(1)      Europeiska  unionen  bygger  på  rätts[s]tatsprincipen,  som  är  en  princip  som  alla  medlemsstater  har  gemensam.
(2)      Området  för  frihet,  säkerhet  och  rättvisa  och  den  inre  marknaden,  som  inrättades  genom  fördraget  om  Europeiska  unionen  och  fördraget  om  upprättandet  av  Europeiska  gemenskapen,  bygger  på  ett  ömsesidigt  förtroende  för  att  rättsstatsprincipen  i  alla  hänseenden  efterlevs  vid  förvaltnings-  och  domstolsbesluten  och  förvaltnings-  och  domstolspraxis  i  samtliga  medlemsstater.
(3)      Detta  förutsätter  att  det  i  alla  medlemsstater  finns  opartiska,  oberoende  och  effektiva  rätt[s]system  och  förvaltningssystem  som  är  lämpligt  rustade  att  bland  annat  bekämpa  korruption.
(4)      Den  1 januari 2007  blir  Rumänien  medlem  i  Europeiska  unionen.  Kommissionen  har  noterat  att  Rumänien  har  gjort  betydande  ansträngningar  för  att  fullborda  förberedelserna  för  medlemskap,  men  påpekade  i  sin  rapport  av  den  26 september 2006  att  vissa  problem  återstår,  särskilt  rörande  rättsväsendets  och  de  rättsvårdande  organens  ansvarighet  och  effektivitet,  där  ytterligare  förbättringar  krävs  för  att  säkerställa  att  de  har  kapacitet  att  genomföra  och  tillämpa  de  bestämmelser  som  antagits  för  att  förverkliga  den  inre  marknaden  och  området  av  frihet,  säkerhet  och  rättvisa.
(5)      Genom  artikel 37  i  anslutningsakten  bemyndigas  kommissionen  att  vidta  lämpliga  åtgärder  om  det  finns  överhängande  risk  för  att  Rumänien  förorsakar  en  allvarlig  störning  i  den  inre  marknadens  funktion  om  det  inte  lyckas  genomföra  sina  åtaganden.  Genom  artikel 38  i  anslutningsakten  bemyndigas  kommissionen  att  vidta  lämpliga  åtgärder  om  det  i  Rumänien  finns  överhängande  risk  för  allvarliga  brister  i  införlivandet,  genomförandet  eller  tillämpningen  av  rättsakter  som  antagits  på  grundval  av  avdelning  VI  i  EU-fördraget  eller  avdelning  IV  i  EG‑fördraget.
(6)      Mot  bakgrund  av  de  återstående  problemen  rörande  rättsväsendets  och  de  rättsvårdande  organens  ansvarighet  och  effektivitet  är  det  befogat  att  inrätta  en  mekanism  för  samarbete  och  kontroll  av  Rumäniens  framsteg  vid  uppfyllandet  av  de  särskilda  riktmärkena  för  reformen  av  rättsväsendet  och  kampen  mot  korruption.
…
(9)      Detta  beslut  bör  ändras  om  det  enligt  kommissionens  bedömning  råder  behov  av  att  anpassa  riktmärkena.  Detta  beslut  bör  upphävas  när  alla  riktmärken  har  uppfyllts  på  ett  tillfredsställande  sätt.”
I  artikel 1  i beslut 2006/928  föreskrivs  följande:
”Rumänien  skall  senast  den  31 mars varje  år,  och  för  första  gången  den  31 mars 2007,  rapportera  till  kommissionen  om  de  framsteg  som  har  gjorts  med  att  uppfylla  vart  och  ett  av  de  riktmärken  som  anges  i  bilagan.
Kommissionen  får  när  som  helst  lämna  tekniskt  bistånd  genom  olika  åtgärder  och  samla  in  och  utbyta  information  om  riktmärkena.  Kommissionen  får  när  som  helst  anordna  expertgruppbesök  till  Rumänien  för  detta  ändamål.  De  rumänska  myndigheterna  skall  lämna  nödvändigt  bistånd  i  samband  med  detta.”
I  artikel 2  i  beslutet  föreskrivs  följande:
”Kommissionen  skall  till  Europaparlamentet  och  rådet  överlämna  sina  kommentarer  och  slutsatser  beträffande  Rumäniens  rapport  för  första  gången  i juni 2007.
Därefter  skall  kommissionen  avge  rapport  vid  behov  och  åtminstone  var  sjätte  månad.”
I  artikel 4  i  nämnda  beslut  föreskrivs  följande:
”Detta  beslut  riktar  sig  till  medlemsstaterna.”
Bilagan  till  beslutet  har  följande  lydelse:
”De  riktmärken  som  enligt  artikel 1  skall  uppfyllas  av  Rumänien:
1.      Sörja  för  ett  öppnare  och  effektivare  rättsligt  förfarande  bland  annat  genom  att  öka  kapaciteten  och  ansvarigheten  hos  det  högsta  rättsrådet.  Rapportera  om  och  övervaka  verkningarna  av  de  nya  civil-  och  straffprocesslagarna.
2.      Inrätta  en  byrå  för  integritet  med  ansvar  för  att  kontrollera  tillgångar,  oförenligheter  och  eventuella  intressekonflikter  och  för  att  utfärda  de  obligatoriska  beslut  på  grundval  av  vilka  avskräckande  sanktioner  kan  vidtas.
3.      Bygga  vidare  på  de  framsteg  som  redan  gjorts  och  fortsätta  att  genomföra  professionella,  oberoende  undersökningar  rörande  fall  av  påstådd  korruption  på  hög  nivå.
4.      Vidta  ytterligare  åtgärder  för  att  förebygga  och  bekämpa  korruption,  i  synnerhet  inom  den  lokala  förvaltningen.”

Rumänsk

rätt

Den rumänska grundlagen
Avdelning  III  i  Constituția  României  (den  rumänska  grundlagen)  har  rubriken  ”Myndigheter”  och  innehåller  bland  annat  ett  kapitel VI  om  ”Rättsliga  myndigheter”,  där  artikel 126  ingår.  Den  artikeln  har  följande  lydelse:
”1)      Den  dömande  makten  utövas  av  Högsta  domstolen  och  av  de  övriga  rättsliga  instanser  som  upprättats  enligt  lag.
…
3)      Högsta  domstolen  ska  säkerställa  att  övriga  domstolar  gör  en  enhetlig  tolkning  och  tillämpning  av  lagen  i  enlighet  med  dess  behörighet.
4)      Sammansättningen  av  Högsta  domstolen  och  dess  funktionssätt  fastställs  i  lag.
…
6)      Domstolskontroll  av  myndigheters  förvaltningsbeslut  säkerställs  genom  förvaltningsprocess,  med  undantag  för  rättsakter  som  rör  kontakter  med  parlamentet  samt  militära  order.  Förvaltningsdomstolarna  är  behöriga  att  pröva  talan  som  väcks  av  personer  som  lidit  skada  på  grund  av  beslut  eller  bestämmelser  i  beslut  som  förklarats  grundlagsstridiga.”
Avdelning  V  i  den  rumänska  grundlagen,  om  Curtea  Constituțională  (Författningsdomstolen,  Rumänien)  (nedan  kallad  Författningsdomstolen),  innehåller  artiklarna 142–147.  Artikel 142  har  rubriken  ”Struktur”.  I  artikel 142.1–142.3  föreskrivs  följande:
”1)      Författningsdomstolen  är  garanten  för  grundlagens  företräde.
2)      Författningsdomstolen  ska  bestå  av  nio  domare,  vilka  utses  för  en  tid  av  nio  år som  inte  kan  förlängas  eller  förnyas.
3)      Tre  domare  utses  av  Camera  Deputaților  [(Deputeradekammaren)],  tre  domare  utses  av  Senat  [(Senaten)]  och  tre  domare  utses  av  Preşedintele  României  [(Rumäniens  president)].”
Artikel 143  i  den  rumänska  grundlagen  har  följande  lydelse:
”Domarna  i  Författningsdomstolen  ska  ha  högre  juridisk  utbildning,  hög  yrkeskompetens  och  minst  18 års erfarenhet  av  juridisk  verksamhet  eller  verksamhet  inom  högre  juridisk  utbildning.”
I  artikel 144  i  den  rumänska  grundlagen  föreskrivs  följande:
”Uppdraget  som  domare  vid  Författningsdomstolen  är  oförenligt  med  alla  andra  offentliga  och  privata  uppdrag,  med  undantag  för  pedagogiska  arbetsuppgifter  inom  högre  juridisk  utbildning.”
I  artikel 145  i  den  rumänska  grundlagen  föreskrivs  följande:
”Domarna  i  Författningsdomstolen  ska  vara  oavhängiga  vid  utövande  av  sitt  uppdrag.  De  får  inte  avsättas  så  länge  deras  förordnande  varar.”
I  artikel 146  i  den  rumänska  grundlagen  föreskrivs  följande:
”Författningsdomstolen  har  följande  uppgifter:
…
d)      Fatta  beslut  om  invändningar  om  lagars  och  förordningars  förenlighet  med  grundlagen  som  framställs  vid  rättsliga  instanser  eller  i  kommersiella  skiljeförfaranden.  Folkets  advokat  får  framställa  en  direkt  invändning  om  grundlagsstridighet.
e)      Avgöra  rättsliga  konflikter  av  konstitutionell  karaktär  mellan  myndigheter,  på  begäran  av  Rumäniens  president,  någon  av  talmännen  i  parlamentets  två  kamrar,  primului-ministru  [(premiärministern)]  eller  ordföranden  i  [Högsta  rättsrådet].
…”
I  artikel 147.4  i  den  rumänska  grundlagen  föreskrivs  följande:
”Författningsdomstolens  avgöranden  ska  offentliggöras  i
Monitorul  Oficial  al  României
[(Rumäniens  officiella  tidning)].  Från  och  med  dagen  för  offentliggörandet  är  avgörandena  allmänt  bindande.  De  har  endast  verkan  framåt  i  tiden.”
I  artikel 148.2–148.4  i  den  rumänska  grundlagen  föreskrivs  följande:
”2)      Efter  anslutningen  ska  bestämmelserna  i  Europeiska  unionens  grundläggande  fördrag  samt  övrig  bindande  gemenskapslagstiftning  ha  företräde  framför  bestämmelser  i  nationell  lagstiftning  som  står  i  strid  med  dessa,  med  iakttagande  av  bestämmelserna  i  anslutningsakten.
3)      Punkterna 1  och  2  är  analogt  tillämpliga  vad  gäller  anslutning  till  rättsakter  om  revidering  av  Europeiska  unionens  grundläggande  fördrag.
4)      Parlamentet,  Rumäniens  president,  regeringen  och  domstolsväsendet  ska  säkerställa  att  de  skyldigheter  som  följer  av  anslutningsakten  och punkt 2  ovan  fullgörs.”

Strafflagen
I  artikel 154.1  Codul  penal  (strafflagen)  föreskrivs  följande:
”Preskriptionsfristen  för  straffrättsligt  ansvar  är
a)      15  år,  när  på  brottet  kan  följa  livstids  fängelse  eller  fängelse  i  mer  än  20  år,
b)      10  år,  när  på  brottet  kan  följa  fängelse i  lägst  10  år och  högst  20  år,
c)      8  år,  när  på  brottet  kan  följa  fängelse i  lägst  5  år och  högst  10  år,
d)      5  år,  när  på  brottet  kan  följa  fängelse i  lägst  1  år och  högst  5  år,
e)      3  år,  när  på  brottet  kan  följa  fängelse  i  högst  1  år eller  böter.”
Artikel 155.4  i  strafflagen  har  följande  lydelse:
”Om  de  preskriptionsfrister  som  föreskrivs  i  artikel 154  har  passerat  dubbelt,  ska  de  anses  ha  löpt  ut  oavsett  hur  många  gånger  de  har  avbrutits.”

Straffprocesslagen
I  artikel 40.1  i  Codul  de  procedură  penală  (straffprocesslagen)  föreskrivs  följande:
”Högsta  domstolen  ska  som  första  instans  pröva  mål om  högmålsbrott  och  överträdelser  begångna  av  senatorer,  deputerade  och  rumänska  ledamöter  av  Europaparlamentet,  regeringsledamöter,  domare  i  Författningsdomstolen,  ledamöter  i  Högsta  rättsrådet,  domare  i  Högsta  domstolen  och  åklagare  vid  Parchetul  de  pe  lângă  Înalta  Curte  de  Casație  și  Justiție  [(Åklagarmyndigheten  vid  Högsta  domstolen)].”
Artikel 142.1  i  denna  lag  hade,  före  den  14 mars 2016,  följande  lydelse:
”Åklagaren  ska  utföra  teknisk  övervakning  eller  kan  besluta  att  sådan  ska  utföras  av  det  brottsbekämpande  organet,  av  specialiserade  poliser  eller  av  andra  specialiserade  statliga  organ.”
I  artikel 281.1  i  samma  lag  föreskrivs  följande:
”Överträdelse  av  bestämmelser  om  följande  ska  alltid  medföra  ogiltighet:
…
b)      Behörighet  för  domstolar  i  materiellt  hänseende  och  i fråga  om  personkretsen,  när  domen  har  meddelats  av  en  domstol  i  lägre  instans  än  den  behöriga  domstolen.
…”
I  artikel 342  i  straffprocesslagen  föreskrivs  följande:
”Syftet  med  förfarandet  inför  undersökningsdomaren  är  att,  efter  det  att  målet  hänskjutits  till  domstol,  kontrollera  domstolens  behörighet  och  huruvida  det  är  lagenligt  att  väcka  talan  vid  domstolen  samt  att  kontrollera  lagenligheten  av  bevisupptagningen  och  de  brottsbekämpande  organens  agerande.”
I  artikel 426.1  i  samma  lag  anges  följande:
”Ansökan  om  resning  i  brottmål  får  ges  in  i  följande  fall:
…
d)      När  appellationsdomstolens  sammansättning  är  rättsstridig  eller  när  det  föreligger  oförenlighet.
…”
I  artikel 428.1  i  denna  lag  anges  följande:
”Ansökan  om  resning  av  de skäl som  anges  i  artikel 426 a  och  c–h  får  väckas  inom  30  dagar  från  delgivningen  av  appellationsdomstolens  avgörande.”

Lag nr 47/1992
I  artikel 3  i  Legea  nr.  47/1992  privind  organizarea  și  funcționarea  Curții  Constituționale  (lag nr 47/1992  om  Författningsdomstolens  organisation  och  verksamhet)  av  den  18 maj 1992  (omtryckt  i
Monitorul  Oficial  al  României
,  del  I, nr 807  av  den  3 december 2010)  föreskrivs  följande:
”1.      Författningsdomstolens  behörighet  fastställs  i  grundlagen  och  i  denna  lag.
2.      Vid  utövandet  av  de  befogenheter  som  den  har  tilldelats  är  Författningsdomstolen  ensam  behörig  att  besluta  om  sin  behörighet.
3.      Författningsdomstolens  behörighet  enligt punkt 2  kan  inte  ifrågasättas  av  någon  myndighet.”
I  artikel 34.1  i  denna  lag  anges  följande:
”Författningsdomstolen  avgör  rättsliga  konflikter  av  konstitutionell  karaktär  mellan  myndigheter,  på  begäran  av  Rumäniens  president,  någon  av  talmännen  i  parlamentets  två  kamrar,  premiärministern  eller  ordföranden  i  Högsta  rättsrådet.”

Lag nr 78/2000
I  artikel 5.1  i  Legea  nr.  78/2000  pentru  prevenirea,  descoperirea  și  sancționarea  faptelor  de  corupție  (lag nr 78/2000  om  förebyggande,  upptäckt  och  bekämpande  av  korruption)  av  den  18 maj 2000  (
Monitorul  Oficial  al  României
,  del  I, nr 219  av  den  18 maj 2000),  föreskrivs  följande:
”I  denna  lag  avses  med  korruptionsbrott  brott  enligt  artiklarna 289–292  i  strafflagen,  även  om  de  begås  av  sådana  personer  som  avses  i  artikel 308  i  strafflagen.”
De  artiklar  i  strafflagen  som  nämns  i  artikel 5.1  i  lag nr 78/2000  avser  tagande  av  muta  (artikel 289),  givande  av  muta  (artikel 290),  handel  med  inflytande  (artikel 291)  och  handel  med  inflytande  i  aktiv  form  (artikel 292).
I  artikel 29.1  i  denna  lag  föreskrivs  följande:
”Specialiserade  sammansättningar  ska  inrättas  för  att  i  första  instans  pröva  de  brott  som  föreskrivs  i  denna  lag.”

Lag nr 303/2004
I  artikel 99  i  Legea  nr.  303/2004  privind  statutul  judecătorilor  şi  procurorilor (lag nr 303/2004  om  domares  och  åklagares  ställning)  av  den  28 juni 2004  (omtryckt  i
Monitorul  Oficial  al  României
,  del  I, nr 826  av  den  13 september 2005),  i  dess  lydelse  enligt  Legea  nr.  24/2012  (lag nr 24/2012)  av  den  17 januari 2012  (
Monitorul  Oficial  al  României
,  del  I, nr 51  av  den  23 januari 2012)  (nedan  kallad  lag nr 303/2004),  föreskrivs  följande:
”Följande  fel  utgör  fel  i  tjänsten:
…
o)      underlåtenhet  att  iaktta  bestämmelserna  om  slumpmässig  tilldelning  av  mål,
…
ș)      underlåtenhet  att  följa  Författningsdomstolens  avgöranden,  …
…”
I  artikel 100.1  i  denna  lag  föreskrivs  följande:
”De  disciplinåtgärder  som  kan  vidtas  mot  domare  och  åklagare,  i  proportion  till  överträdelsernas  allvar,  är
…
e)      uteslutning  från  domarämbetet.”
I  artikel 101  i  nämnda  lag  föreskrivs  följande:
”De  disciplinåtgärder  som  föreskrivs  i  artikel 100  beslutas  av  avdelningarna  vid  Högsta  rättsrådet  på  de  villkor  som  föreskrivs  i  lagen  om  detta  organ.”

Lag nr 304/2004
Legea  nr.  304/2004  privind  organizarea  judiciară  (lag nr 304/2004  om  domstolsorganisationen)  av  den  28 juni 2004  (omtryckt  i
Monitorul  Oficial  al  României
,  del  I, nr 827  av  den  13 september 2005)  har  ändrats  bland  annat  genom
–        Legea  nr.  202/2010  privind  unele  măsuri  pentru  accelerarea  soluționării  proceselor  (lag nr 202/2010  om  åtgärder  för  att  påskynda  tvistlösning)  av  den  25 oktober 2010  (
Monitorul  Oficial  al  României
,  del  I, nr 714  av  den  26 oktober 2010),
–        Legea  nr.  255/2013  pentru  punerea  în  aplicare  a  Legii  nr.  135/2010  privind  Codul  de  procedură  penală  și  pentru  modificarea  și  completarea  unor  acte  normative  care  cuprind  dispoziții  procesual  penale  (lag nr 255/2013  om  tillämpning  av  lag nr 135/2010  om  straffprocesslagen  och  om  ändring  och  komplettering  av  vissa  rättsakter  med  bestämmelser  om  brottmålsförfarandet)  av  den  19 juli 2013  (
Monitorul  Oficial  al  României
,  del  I, nr 515  av  den  14 augusti 2014).
–        Legea  nr.  207/2018  pentru  modificarea  și  completarea  Legii  nr.  304/2004  privind  organizarea  judiciară  (lag nr 207/2018  om  ändring  och  komplettering  av  lag nr 304/2004  om  domstolsorganisationen)  av  den  20 juli 2018  (
Monitorul  Oficial  al  României
,  del  I, nr 636  av  den  20 juli 2018).
I  artikel 19.3  i  lag nr 304/2004,  i  dess  senaste  lydelse  enligt  lag nr 207/2018  (nedan  kallad  lag nr 304/2004  i  ändrad  lydelse),  föreskrivs  följande:
”I  början  av  varje  år får  domarkollegiet  vid  Högsta  domstolen,  på  förslag  av  dess  ordförande  eller  vice  ordförande,  godkänna  bildandet  av  specialiserade  dömande  sammansättningar  inom  domstolens  avdelningar,  beroende  på  antalet  och  typen  av  mål,  arbetsbelastningen  vid  respektive  avdelning  samt  domarnas  specialkunskaper  och  behovet  av  att  utnyttja  deras  yrkeserfarenhet.”
I  artikel 24.1  i  denna  lag  föreskrivs  följande:
”Fem  domare  prövar  överklaganden  av  avgöranden  som  meddelats  i  första  instans  av  brottmålsavdelningen  vid  Högsta  domstolen,  prövar  överklaganden  av  avgöranden  som  meddelats  av  fem  domare  i  andra  instans  efter  att  först  ha  beviljat  prövningstillstånd,  prövar  överklaganden  av  avgöranden  som  meddelats  under  processen  i  första  instans  av  Högsta  domstolens  brottmålsavdelning  och  prövar  disciplinärenden  enligt  lag  och  andra  ärenden  inom  ramen  för  dess  behörighet  enligt  lag.”
I  artikel 29.1  i  nämnda  lag  föreskrivs  följande:
”Domarkollegiet  vid  Högsta  domstolen  har  följande  befogenheter:
a)      godkänna  förordningen  om  organisation  och  administrativt  funktionssätt  samt  förteckningar  över  tjänster  och  personal  vid  domstolen,
…
f)      utöva  de  övriga  befogenheter  som  föreskrivs  i  förordningen  om  Högsta  domstolens  organisation  och  administrativa  funktionssätt.”
I  artikel 31.1  i  samma  lag  anges  följande:
”I  brottmål  ska  domstolen  ha  följande  dömande  sammansättningar:
a)      i  mål som  enligt  lag  omfattas  av  Högsta  domstolens  behörighet  i  första  instans,  ska  den  dömande  sammansättningen  bestå  av  tre  domare.
…”
I  artikel 32  i  lag nr 304/2004  i  ändrad  lydelse  föreskrivs  följande:
”1)      I  början  av  varje  år ska  domarkollegiet,  på  förslag  av  ordföranden  eller  vice  ordförandena  för  Högsta  domstolen,  godkänna  antalet  och  sammansättningen  av  de  dömande  sammansättningarna  med  fem  domare.
…
4)      Domarna  i  dessa  dömande  sammansättningar  utses  vid  ett  offentligt  sammanträde  genom  lottning  av  ordföranden  eller,  i  dennes  frånvaro,  av  en  av  de  två  vice  ordförandena  för  Högsta  domstolen.  Domarna  i  den  dömande  sammansättningen  får  endast  i  undantagsfall  bytas  ut,  enligt  de  objektiva  kriterier  som  fastställs  i  förordningen  om  Högsta  domstolens  organisation  och  administrativa  funktionssätt.
5)      En  dömande  sammansättning  med  fem  domare  ska  ledas  av  Högsta  domstolens  ordförande,  en  av  vice  ordförandena  eller  en  avdelningsordförande  som  har  utsetts  att  ingå  i  den  dömande  sammansättningen  i  enlighet  med punkt 4.
6)      Om  ingen  av  de  ovannämnda  personerna  har  utsetts  för  att  tjänstgöra  i  en  sammansättning  med  fem  domare,  ska  varje  domare  leda  en  sammansättning  enligt  ett  rullande  schema,  beroende  på  tjänstgöringstid.
7)      Mål  som  omfattas  av  femdomarsammansättningarnas  behörighet  fördelas  slumpmässigt  med  hjälp  av  ett  datoriserat  system.”
I  artikel 32  i  lag nr 304/2004,  i  dess  lydelse  enligt  lag nr 202/2010,  föreskrevs  följande:
”1)      För  brottmål  ska  två  sammansättningar  av  fem  domare,  enbart  bestående  av  ledamöter  från  brottmålsavdelningen  vid  Högsta  domstolen,  upprättas  i  början  av  varje  år.
…
4)      Högsta  domstolens  domarkollegium  ska  godkänna  sammansättningen  av  de  dömande  sammansättningarna  med  fem  domare.  Ledamöterna  i  dessa  dömande  sammansättningar  utses  av  Högsta  domstolens  ordförande  eller,  i  dennes  frånvaro,  vice  ordföranden.  Ledamöterna  i  den  dömande  sammansättningen  får  endast  i  undantagsfall  bytas  ut,  enligt  de  objektiva  kriterier  som  fastställs  i  förordningen  om  Högsta  domstolens  organisation  och  administrativa  funktionssätt.
5)      En  sammansättning  med  fem  domare  ska  ledas  av  ordföranden  eller  vice  ordföranden  för  Högsta  domstolen.  I  deras  frånvaro  kan  den  dömande  sammansättningen  ledas  av  en  avdelningsordförande  som  utses  till  detta  av  Högsta  domstolens  ordförande  eller,  i  dennes  frånvaro,  av  vice  ordföranden.
6)      Mål  som  omfattas  av  behörigheten  för  en  sådan  dömande  sammansättning  som  avses  i punkterna 1  och  2  fördelas  slumpmässigt  genom  ett  datoriserat  system.”
Artikel 32.1  och  32.6  i  lag nr 304/2004,  i  dess  lydelse  enligt  lag nr 255/2013,  hade  nästan  samma  lydelse  som  den  version  som  avses  i  föregående  punkt,  medan  artikel 32.4  och  32.5  hade  följande  lydelse:
”4)      Högsta  domstolens  domarkollegium  ska  på  förslag  av  brottmålsavdelningens  ordförande  godkänna  antalet  och  sammansättningen  av  de  dömande  sammansättningarna  med  fem  domare.  Ledamöterna  i  dessa  dömande  sammansättningar  utses  vid  ett  offentligt  sammanträde  genom  lottning  av  Högsta  domstolens  ordförande  eller,  i  dennes  frånvaro,  vice  ordföranden.  Ledamöterna  i  den  dömande  sammansättningen  får  endast  i  undantagsfall  bytas  ut,  enligt  de  objektiva  kriterier  som  fastställs  i  förordningen  om  Högsta  domstolens  organisation  och  administrativa  funktionssätt.
5)      En  sammansättning  med  fem  domare  ska  ledas  av  ordföranden  eller  vice  ordföranden  för  Högsta  domstolen,  om  denne  ingår  i  den  dömande  sammansättningen,  i  enlighet  med punkt 4,  eller  av  ordföranden  eller  den  äldsta  ledamoten  på  brottmålsavdelningen,  alltefter  omständigheterna.”
Artikel 33  i  lag nr 304/2004  i  ändrad  lydelse  har  följande  lydelse:
”1)      Högsta  domstolens  ordförande  eller,  i  dennes  frånvaro,  en  av  vice  ordförandena  ska  leda  stora  avdelningen,  den  sammansättning  som  är  behörig  att  pröva  överklaganden  i  lagens  intresse,  den  sammansättning  som  är  behörig  att  avgöra  rättsfrågor,  sammansättningen  med  fem  domare  och  alla  dömande  sammansättningar  på  avdelningarna,  när  denne  deltar  i  avgörandet.
…
3)      Avdelningsordförandena  kan  leda  alla  dömande  sammansättningar  på  avdelningen,  medan  övriga  domare  roterar  som  ordförande.”
I  artikel 33.1  i  lag nr 304/2004,  i  dess  lydelse  enligt  lag nr 202/2010,  föreskrevs  följande:
”Högsta  domstolens  ordförande  eller,  i  dennes  frånvaro,  vice  ordföranden  ska  leda  stora  avdelningen,  sammansättningen  med  fem  domare  och  alla  dömande  sammansättningar  på  avdelningarna,  när  denne  deltar  i  avgörandet.”
Enligt  artikel 33.1  i  lag nr 304/2004,  i  dess  lydelse  enligt  lag nr 255/2013,  gäller  följande:
”Högsta  domstolens  ordförande  eller,  i  dennes  frånvaro,  en  av  vice  ordförandena  ska  leda  stora  avdelningen,  den  sammansättning  som  är  behörig  att  pröva  överklaganden  i  lagens  intresse,  den  sammansättning  som  är  behörig  att  avgöra  rättsfrågor,  sammansättningen  med  fem  domare  och  alla  dömande  sammansättningar  på  avdelningarna,  när  denne  deltar  i  avgörandet.”

Förordningen om Högsta domstolens organisation och administrativa funktionssätt
I  Regulamentul  privind  organizarea  şi  funcţionarea  administrativă  a  Înaltei  Curţi  de  Casaţie  şi  Justiţie  (förordning  om  Högsta  domstolens  organisation  och  administrativa  funktionssätt)  av  den  21 september 2004  (nedan  kallad  förordningen  om  organisation  och  funktionssätt),  i  dess  lydelse  enligt  Hotărârea  nr.  3/2014  pentru  modificarea  şi  completarea  Regulamentului  privind  organizarea  şi  funcţionarea  administrativă  a  Înaltei  Curţi  de  Casaţie  şi  Justiţie  (beslut nr 3/2014  om  ändring  och  komplettering  av  förordningen  om  organisation  och  funktionssätt)  av  den  28 januari 2014  (
Monitorul  Oficial  al  României
,  del  I, nr 75  av  den  30 januari 2014)  föreskrevs  följande  i  artikel 28:
”1.      Högsta  domstolen  består  av  sammansättningar  av  fem  domare  vars  rättsliga  behörighet  fastställs  i  lag.
…
4.      En  sammansättning  med  fem  domare  leds  av  ordföranden,  vice  ordförandena,  brottmålsavdelningens  ordförande  eller  den  äldsta  ledamoten,  alltefter  omständigheterna.”
I  artikel 29.1  i  nämnda  förordning  anges  följande:
”För  att  bilda  sammansättningar  med  fem  domare  i  brottmål  ska  Högsta  domstolens  ordförande  eller,  i  dennes  frånvaro,  en  av  vice  ordförandena  varje  år,  genom  lottning  vid  ett  offentligt  sammanträde,  utse  fyra  eller  fem  domare  från  Högsta  domstolens  brottmålsavdelning  till  varje  dömande  sammansättning.”

Målen vid de nationella domstolarna och tolkningsfrågorna

Omständigheter

som

är

gemensamma

i

de

nationella

målen
De  nationella  målen  har  sitt  ursprung  i  en  omfattande  reform  av  rättsväsendet  och  bekämpning  av  korruption  i  Rumänien.  Denna  reform  övervakas  sedan år 2007  på  unionsnivå  i  enlighet  med  den  samarbets-  och  kontrollmekanism  som  inrättades  genom beslut 2006/928  i  samband  med  Rumäniens  anslutning  till  Europeiska  unionen  (nedan  kallad  SKM).
Målen  rör  brottmålsförfaranden  där  de  hänskjutande  domstolarna  har  frågat  sig  om  de  enligt  unionsrätten  får  underlåta  att  följa  vissa  domar  som  Författningsdomstolen  meddelat  mellan åren 2016  och  2019,  nämligen  dom nr 51/2016  av  den  16 februari 2016  (mål  C‑379/19),  dom nr 302/2017  av  den  4 maj 2017  (mål  C‑379/19),  dom nr 685/2018  av  den  7 november 2018  (målen  C‑357/19,  C‑547/19  och  C‑840/19),  dom nr 26/2019  av  den  16 januari 2019  (mål  C‑379/19)  och  dom nr 417/2019  av  den  3 juli 2019  (målen  C‑811/19  och  C‑840/19).
De  hänskjutande  domstolarna  har  påpekat  att  avgöranden  från  författningsdomstolen  enligt  nationell  rätt  är  allmänt  bindande,  och  en  domares  underlåtenhet  att  följa  dem  utgör  enligt  artikel 99  ș  i  lag nr 303/2004  en  disciplinförseelse.  Som  framgår  av  den  rumänska  grundlagen  är  Författningsdomstolen  emellertid  inte  en  del  av  det  rumänska  domstolsväsendet  utan  har  karaktären  av  ett  både  politiskt  och  rättsligt  organ.  Enligt  den  hänskjutande  domstolen  har  Författningsdomstolen  dessutom  överskridit  sina  befogenheter  enligt  den  rumänska  grundlagen  och  inkräktat  på  de  allmänna  domstolarnas  oavhängighet  genom  att  meddela  de  ovannämnda  domarna.  Vidare  påstås  domarna nr 685/2018  och  417/2019  medföra  en  risk  för  systemisk  straffrihet  i  kampen  mot  korruption.
De  hänskjutande  domstolarna  har  i  detta  sammanhang  bland  annat  hänvisat  till  kommissionens  rapporter  till  Europaparlamentet  och  rådet  om  Rumäniens  framsteg  inom  ramen  för  samarbets-  och  kontrollmekanismen  av  den  27 januari 2016  (COM(2016)  41  final),  av  den  13 november 2018  (COM(2018)  851  final)  (nedan  kallad  SKM-rapporten  från november 2018)  och  av  den  22 oktober 2019  (COM(2019)  499  final).
Slutligen  har  nämnda  domstolar  även  hänvisat  till  Författningsdomstolens  dom nr 104/2018,  enligt  vilken  unionsrätten  inte  har  företräde  framför  den  rumänska  konstitutionella  ordningen  och  enligt  vilken beslut 2006/928  inte  kan  utgöra  en  referensnorm  vid  en  prövning  av  grundlagsenlighet  enligt  artikel 148  i  den  rumänska  grundlagen.

Mål C
‑
357/19
Genom  dom  av  den  28 mars 2017,  meddelad  av  en  brottmålsavdelning  bestående  av  tre  domare,  dömde  Högsta  domstolen  bland  annat  PM,  som  var  minister  vid  tidpunkten  för  de  gärningar  som  åtalet  gällde,  RO,  TQ  och  SP  för  att  mellan åren 2010  och  2012 ha  begått  korruptionsbrott  och  tjänstefel  i  samband  med  förvaltningen  av  EU-fonder  samt  mervärdesskattebedrägerier.  Såväl  de  berörda  personerna  som  Ministerul  Public  –  Parchetul  de  pe  lângă  Înalta  Curte  de  Casație  și  Justiție  –  Direcția  Națională  Anticorupție  (Allmänna  åklagaren  –  åklagaren  vid  Högsta  domstolen  –  Nationella  antikorruptionsdirektoratet,  Rumänien)  (nedan  kallat  DNA)  överklagade  den  domen.  Överklagandena  ogillades  genom  dom  av  den  5 juni 2018  meddelad  av  Högsta  domstolen,  som  dömde  i  en  sammansättning  med  fem  domare.  Denna  sammansättning  med  fem  domare  bestod  av  brottmålsavdelningens  ordförande  och  fyra  andra  domare  som  utsetts  genom  lottning,  i  enlighet  med  praxis  vid  den  domstolen  under  den  berörda  perioden,  vilken  grundade  sig  på  förordningen  om  samma  domstols  organisation  och  funktionssätt.  Domen  av  den  5 juni 2018  har  vunnit  laga  kraft.
I  dom nr 685/2018,  som  meddelades  den  7 november 2018,  konstaterade  Författningsdomstolen  –  till  vilken  premiärministern  hade  vänt  sig  med  stöd  av  artikel 146 e  i  den  rumänska  grundlagen  –  inledningsvis  att  det  förelåg  en  rättslig  konflikt  av  konstitutionell  art  mellan  parlamentet  och  Högsta  domstolen,  som  uppstått  till  följd  av  de  beslut  som  fattats  av  den  domstolens  domarkollegium  och  som  bestod  i  att  i  enlighet  med  nämnda  praxis  endast  utse  fyra  av  de  fem  domare  som  hade  av  att  pröva  överklaganden  genom  lottning,  i  stället  för  att  utse  alla  fem  på  detta  sätt,  i  strid  med  artikel 32  i  lag nr 304/2004  i  ändrad  lydelse.  Författningsdomstolen  fann  därefter  att  om  en  domstol  meddelade  en  dom  i  ett  mål om  överklagande  i  en  sådan  rättsstridig  dömande  sammansättning  var  avgörandet  absolut  ogiltigt.  Slutligen  angav  Författningsdomstolen  att  dess  dom  enligt  artikel 147.4  i  den  rumänska  grundlagen  var  tillämplig  från  dagen  för  offentliggörandet  på  alla  anhängiga  mål,  på  mål som  hade  avgjorts  –  om  fristen  för  att  angripa  avgörandena  med  relevanta  särskilda  rättsmedel  ännu  inte  hade  löpt  ut  –  liksom  på  framtida  situationer.
Efter  det  att  Författningsdomstolen  hade  offentliggjort  dom nr 685/2018,  begärde  PM,  RO,  TQ  och  SP  samt  DNA  med  stöd  av  artikel 426.1  i  straffprocesslagen  resning  vid  Högsta  domstolen  och  yrkade  att  domen  av  den  5 juni 2018  skulle  upphävas  och  att  ett  nytt  mål om  överklagande  skulle  inledas.  Till  stöd  för  resningsansökningarna  gjorde  de  gällande  att  dom nr 685/2018  var  tvingande  och  hade  rättsverkningar  med  avseende  på  Högsta  domstolens  dom  av  den  5 juni 2018,  med  tanke  på  att  den  sammansättning  med  fem  domare  som  hade  prövat  överklagandet  inte  var  sammansatt  i  enlighet  med  lagen,  såsom  den  tolkats  av  Författningsdomstolen.  Den  hänskjutande  domstolen  fann  att  resningsansökningarna  kunde  tas  upp  till  prövning,  bland  annat  med  tanke  på  att  de  hade  getts  in  inom  den  lagstadgade  fristen  på  30  dagar  räknat  från  delgivningen  av  domen,  och  beslutade  att  avbryta  verkställigheten  av  frihetsstraffen  i  avvaktan  på  resultatet  av  den  prövningen.
Den  hänskjutande  domstolen  vill  bland  annat  få  klarhet  i  huruvida  artikel 19.1  FEU,  artikel 325.1  FEUF  samt  artiklarna 1.1 a  och  b  och  2.1  i  PIF-konventionen  utgör  hinder  för  att  tillämpa  dom nr 685/2018  i  det  nationella  målet,  vilket  skulle  leda  till  att  domstolsavgöranden  som  vunnit  laga  kraft  före  avkunnandet  av  denna  dom  undanröjdes  och  ett  nytt  överklagandeförfarande  inleddes  i  mål om  bedrägeri  och  grov  korruption.
Den  har  angett  att  det  enligt  EU-domstolens  praxis  ankommer  på  de  nationella  domstolarna  att,  med  vederbörlig  hänsyn  till  de  grundläggande  rättigheter  som  garanteras  i  stadgan  och  de  allmänna  rättsprinciperna,  ge  de  skyldigheter  som  följer  av  artikel 325.1  FEUF  full  verkan  och  att  underlåta  att  tillämpa  bestämmelser  i  nationell  rätt  som  hindrar  tillämpningen  av  effektiva  och  avskräckande  påföljder  i  fråga  om  bedrägerier  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen.  Mot  bakgrund  av  denna  rättspraxis  uppkommer  frågan  huruvida  medlemsstaternas  skyldighet  enligt  artikel 325.1  FEUF  samt  artiklarna 1.1 a  och  b  och  2.1  i  PIF-konventionen  även  avser  verkställighet  av  redan  ålagda  straffrättsliga  påföljder.  Frågan  uppkommer  även  huruvida  orden  ”och  all  annan  olaglig  verksamhet  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen”  i  artikel 325.1  FEUF  inte  bara  omfattar  korruption  i  egentlig  mening,  utan  även  försök  till  bedrägeri  i  samband  med  ett  offentligt  kontrakt  som  tilldelats  på  ett  bedrägligt  sätt  och  som  var  avsett  att  finansieras  av  EU-fonder,  men  som  till  följd  av  att  den  myndighet  som  förvaltade  dessa  fonder  vägrat  finansiering  i  sin  helhet  belastade  den  nationella  budgeten.  I  detta  sammanhang  förelåg  en  risk  för  skada  för  unionens  finansiella  intressen,  även  om  risken  inte  förverkligades.
Den  hänskjutande  domstolen  har  dessutom  understrukit  att  varje  medlemsstat  enligt  artiklarna 2  och  19  FEU  ska  försäkra  sig  om  att  de  domstolar  som  ingår  i  dess  system  för  rättsmedel  inom  de  områden  som  omfattas  av  unionsrätten  uppfyller  kraven  på  oavhängighet  i  syfte  att  säkerställa  ett  effektivt  domstolsskydd  för  enskilda.  Garantin  för  oavhängighet  förutsätter  enligt  EU-domstolens  praxis  att  domarna  kan  utöva  sina  rättsliga  funktioner  helt  självständigt,  utan  att  vara  underställda  någon  hierarkisk  struktur,  för  att  skyddas  mot  yttre  inblandning  och  påtryckningar  som  kan  skada  deras  oavhängighet  och  påverka  deras  avgöranden.
Med  hänsyn  bland  annat  till  betydelsen  av  legalitetsprincipen,  som  kräver  att  lagen  ska  vara  förutsebar,  precis  och  icke  retroaktiv,  vill  den  hänskjutande  domstolen  dessutom  få  klarlagt  om  begreppet  ”domstol  som  har  inrättats  enligt  lag”  i  artikel 47  andra  stycket  i  stadgan  utgör  hinder  för  Författningsdomstolens  tolkning  att  sammansättningen  av  dess  avdelningar  med  fem  domare  är  rättsstridig.  Enligt  EU-domstolens  praxis  från  domen  av  den  26 februari 2013,  Åkerberg  Fransson  (C‑617/10, EU:C:2013:105),  och  dom  av  den  5 december 2017,  M.A.S.  och  M.B.  (C‑42/17, EU:C:2017:936),  är  de  nationella  domstolarna,  när  de  beslutar  att  inte  tillämpa  de  materiella  straffrättsliga  bestämmelserna,  skyldiga  att  se  till  att  de  grundläggande  rättigheterna  för  personer  som  anklagas  för  att  ha  begått  ett  brott  iakttas,  samtidigt  som  de  kan  tillämpa  nationella  normer  för  skydd  av  grundläggande  rättigheter,  förutsatt  att  tillämpningen  av  dessa  normer  inte  äventyrar  vare  sig  den  skyddsnivå  som  garanteras  av  stadgan,  såsom  denna  tolkas  av  EU-domstolen,  eller  unionsrättens  företräde,  enhetlighet  eller  effektivitet.
I  förevarande  fall  anser  den  hänskjutande  domstolen  att  unionsrätten  bland  annat  utgör  hinder  för  att  tillämpa  dom nr 685/2018,  eftersom  den  domen  får  till  följd  att  de  lagakraftvunna  avgörandena  från  Högsta  domstolen,  vilka  meddelats  i  en  sammansättning  med  fem  domare,  ska  upphävas  och  att  de  straff  som  utdömts  i  ett  betydande  antal  mål om  grovt  bedrägeri  riktat  mot  unionens  ekonomiska  intressen  inte  längre  blir  effektiva  och  avskräckande.  Det  skulle  ge  ett  intryck  av  straffrihet  och  till  och  med  en  systemisk  risk  för  straffrihet  till  följd  av  preskription,  med  tanke  på  de  komplexa  och  långvariga  processer  som  skulle  krävas  för  att  meddela  slutlig  dom  efter  omprövning  av  de  berörda  målen.  Dessutom  hindrar  principen  om  domstolarnas  oavhängighet  och  rättssäkerhetsprincipen  att  dom nr 685/2018  kan  få  bindande  rättsverkningar  för  brottmålsdomar  som  vunnit  laga  kraft  när  den  domen  meddelas,  om  det  inte  föreligger  några  allvarliga skäl som  innebär  att  det  kan  ifrågasättas  om  rätten  till  en  rättvis  rättegång  åsidosatts  i  målen,  vilket  bekräftas  av  SKM-rapporten  från november 2018.
Slutligen  har  den  hänskjutande  domstolen  angett  att  det  finns  en  allvarlig  risk  för  att  EU-domstolens  svar  på  de  ställda  frågorna  skulle  förlora  sin  verkan  i  nationell  rätt,  med  hänsyn  till  den  rättspraxis  från  Författningsdomstolen  som  avses  i punkt 58  ovan.
Mot  denna  bakgrund  beslutade  Högsta  domstolen  att  vilandeförklara  målet  och  ställa  följande  tolkningsfrågor  till  EU-domstolen:
”1)      Ska  artikel 19.1  FEU,  artikel 325.1  FEUF,  artiklarna 1.1 a  och  b  och  2.1  i  [PIF-konventionen]  samt  principen  om  rättssäkerhet  tolkas  så,  att  de  utgör  hinder  för  att  ett  organ  som  inte  tillhör  den  dömande  makten,  nämligen  [Författningsdomstolen],  avgör  huruvida  domstolsavdelningars  sammansättningar  varit  lagenliga,  vilket  skapar  förutsättningar  för  att  genom  särskilda  rättsmedel  få  till  stånd  en  omprövning  av  lagakraftvunna  domar  som  meddelats  under  en  viss  tidsperiod?
2)      Ska  artikel 47  andra  stycket  i  [stadgan]  tolkas  så,  att  den  utgör  hinder  för  att  ett  organ  som  inte  tillhör  den  dömande  makten,  med  bindande  verkan  enligt  nationell  rätt,  fastställer  att  en  domstolsavdelnings  sammansättning  inte  uppfyller  kraven  på  oavhängighet  och  opartiskhet,  om  det  i  denna  sammansättning  tjänstgör  en  domare  med  arbetsledande  befogenheter  som  inte  har  utsetts  slumpvis  men  i  enlighet  med  en  transparent  regel  som  parterna  har  känt  till  utan  att  ifrågasätta  den  och  som  är  tillämplig  på  alla  mål som  handläggs  av  nämnda  sammansättning?
3)      Ska  unionsrättens  företräde  tolkas  så,  att  den  ger  en  nationell  domstol  rätt  att  inte  följa  ett  avgörande  av  Författningsdomstolen,  vilket  meddelats  i  ett  mål som  rör  en  konstitutionell  konflikt  och  som  är  bindande  enligt  nationell  rätt?”

Mål C
‑
379/19
Den  22 augusti 2016  väckte  Direcţia  Naţională  Anticorupţie –  Serviciul  Teritorial  Oradea  (DNA:s  regionala  avdelning  i  Oradea,  Rumänien)  åtal  vid  Tribunalul  Bihor  (Domstolen  för  Bihor,  Rumänien)  mot  KI,  LJ,  JH  och  IG,  vilka  anklagades  för  brott  i  form  av  handel  med  inflytande  (i  aktiv  och  passiv  form),  givande  och  tagande  av  muta  samt  medhjälp  till  handel  med  inflytande  och  givande  av  muta.
I  den  processen  begärde  KI  och  LJ  med  stöd  av  artikel 342  i  straffprocesslagen  att  uppteckningar  av  avlyssning  som  utförts  av  Serviciul  Român  de  Informații  (den  rumänska  underrättelsetjänsten) (nedan  kallad  SRI)  skulle  undantas  från  bevisningen.  Till  stöd  för  sin  begäran  åberopade  de  berörda  Författningsdomstolens  dom nr 51/2016,  där  denna  förklarade  att  artikel 142.1  i  straffprocesslagen  var  grundlagsstridig,  eftersom  den  tillät  övervakningsåtgärder  i  straffrättsliga  förfaranden  utförda  av  ”andra  specialiserade  statliga  organ”,  däribland  SRI.
Genom  beslut  av  den  27 januari 2017  avslog  undersökningsdomaren  vid  Tribunalul  Bihor  (Domstolen  för  Bihor)  KI:s  och  LJ:s  respektive  begäran  med  motiveringen  bland  annat  att  bevisföringen  var  lagenlig  eftersom  dom nr 51/2016  enbart  hade  verkan  för  framtiden,  och  inledde  rättegången  mot  KI,  LJ,  JH  och  IG.  Överklagandet  av  detta  beslut  ogillades  av  Curtea  de  Apel  Oradea  (Appellationsdomstolen  i  Oradea,  Rumänien),  som  även  den  fann  att  dom nr 51/2016  inte  var  tillämplig  på  de  tekniska  övervakningsåtgärder  som  beslutats  i  det  aktuella  fallet,  då  den  domen,  som  hade  publicerats  i
Monitorul  Oficial  al  României
av  den  14 mars 2016,  enligt  artikel 147.4  i  den  rumänska  grundlagen  bara  hade  verkan  framåt  i  tiden.
Under  det  straffrättsliga  förfarandet  vid  den  hänskjutande  domstolen  har  IG,  KI,  LJ  och  JH  yrkat  att  uppteckningarna  av  avlyssningarna  skulle  anses  vara  absolut  ogiltiga  för  det  fall  SRI  hade  deltagit  i  utförandet  av  övervakningsuppdragen.  Utöver  dom nr 51/2016  har  de  berörda  åberopat  domarna nr 302/2017  och  26/2019,  där  Författningsdomstolen  förklarade  att  artikel 281.1 b  i  straffprocesslagen  var  grundlagsstridig,  eftersom  den  inte  innebar  att  åsidosättandet  av  bestämmelserna  om  materiell  och  personlig  behörighet  för  organet  med  ansvar  för  straffrättsliga  förfaranden  (dom nr 302/2017)  medförde  absolut  ogiltighet,  och  slog  fast  att  det  förelåg  en  rättslig  konflikt  av  konstitutionell  art  mellan  bland  annat  parlamentet  och  Parchetul  de  pe  lângă  Înalta  Curte  de  Casaţie  şi  Justiţie  (Åklagarmyndigheten  vid  Högsta  domstolen)  till  följd  av  att  två  protokoll  om  samarbete  som  ingicks  mellan  DNA  och  SRI  mellan åren 2009  och  2016  –  i  strid  med  DNA:s  konstitutionella  behörighet  –  ledde  till  att  den  processrätt  som  reglerar  det  straffrättsliga  förfarandet  undergrävdes  (dom nr 26/2019).
Efter  det  att  den  hänskjutande  domstolen  frågat  DNA  om  saken  visade  det  sig  att  nio  övervakningsuppdrag  hade  genomförts  med  tekniskt  stöd  från  SRI  och  två,  efter  publiceringen  av  dom nr 51/2016,  utan  medverkan  av  denna  myndighet.
Den  hänskjutande  domstolen  har  påpekat  att  den  är  skyldig  att  göra  en  prioriterad  prövning  av  begäran  om  att  inte  beakta  bevismedlen,  och  den  vill  särskilt  få  klarhet  i  huruvida  den  ska  tillämpa  domarna nr 51/2016,  302/2017  och  26/2019.  Genom  dessa  tre  domar  i  förening  skulle  det  nämligen  räcka  att  en  domstol  konstaterar  att  SRI  deltagit  i  genomförandet  av  ett  övervakningsuppdrag  för  att  åtgärderna  för  bevisupptagning  ska  anses  vara  absolut  ogiltiga  och  för  att  den  berörda  bevisningen  ska  uteslutas.
Den  hänskjutande  domstolen  har  emellertid  understrukit  att  en  begäran  om  att  bevisning  ska  avvisas  enligt  de  nationella  bestämmelser  som  fortfarande  är  i  kraft  endast  kan  prövas  om  den  har  getts  in  innan  förfarandet  inför  undersökningsdomaren  har  avslutats.  Dessutom  innebär  grundlagens  bestämmelser  att  Författningsdomstolens  domar  bara  har  verkan  framåt  i  tiden  (
ex  nunc
).  Författningsdomstolen  har  således  i  sin  praxis  slagit  fast  att  dess  domar  ska  tillämpas  i  pågående  mål,  vilket  innebär  att  domstolarna  är  skyldiga  att  betrakta  alla  processuella  handlingar  eller  all  bevisning  i  fråga  som  rättsstridiga,  utan  någon  möjlighet  att  göra  en  bedömning  från  fall  till  fall,  även  när  dessa  handlingar,  såsom  i  förevarande  fall,  har  utförts  på  grundval  av  bestämmelser  som  vid  tidpunkten  för  tillämpningen  kunde  presumeras  vara  grundlagsenliga.
Rumänien  är  emellertid  skyldigt  att  bekämpa  korruption,  och  kommissionen  konstaterade  i  SKM-rapporten  från november 2018  att  denna  medlemsstat  skulle  fortsätta  att  genomföra  den  nationella  strategin  för  att  bekämpa  korruption,  med  iakttagande  av  de  tidsfrister  som  regeringen  föreskrivit  i augusti 2016.  Vidare  ska  Författningsdomstolen,  i  enlighet  med  artikel 146  i  den  rumänska  grundlagen,  begränsa  sig  till  att  kontrollera  huruvida  en  lag  är  förenlig  med  grundlagen  och  inte  gå  så  långt  som  att  tolka  lagen,  tillämpa  den  eller  införa  rättsregler  med  retroaktiv  verkan.  Dessutom  framstår  Författningsdomstolens  önskan  att  genom  sina  domar  direkt  säkerställa  iakttagandet  av  parternas  processuella  rättigheter  inom  ramen  för  ett  straffrättsligt  förfarande  som  alltför  långtgående  med  hänsyn  till  de  mekanismer  som  den  rumänska  staten  förfogar  över  för  detta  ändamål,  såsom  protokoll nr 16  till  Europeiska  konventionen  om  skydd  för  de  mänskliga  rättigheterna  och  de  grundläggande  friheterna,  som  undertecknades  i  Rom  den  4 november 1950  och  trädde  i  kraft  den  1 augusti 2018  (nedan  kallad  Europakonventionen).  Vidare  har  EU-domstolen  i  sin  praxis  enligt  domen  av  den  26 februari 2013,  Melloni  (C‑399/11,  EU:C:2013:107),  vägrat  att  erkänna  en  begränsning  av  unionsrättens  företräde  framför  förmånligare  nationella  grundläggande  rättigheter.
Vad  gäller  det  nationella  målet  anser  den  hänskjutande  domstolen  att  det  har  ett  tillräckligt  nära  samband  med  unionsrätten,  eftersom  det  rör  utövandet  av  dess  behörighet,  i  enlighet  med  rättsstatsprincipen  och  principen  om  domstolarnas  oavhängighet,  och  att  det  ger  upphov  till  frågor  om  karaktären  och  verkningarna  av  SKM  samt  om  unionsrättens  företräde  framför  Författningsdomstolens  praxis.  Författningsdomstolen  har  begränsat  de  rumänska  domstolarnas  behörighet  enligt  den  rumänska  grundlagen  och  unionsrätten  genom  att  i  dom nr 104/2018,  som  avses  i punkt 58  ovan,  slå  fast  att beslut 2006/928  inte  kan  utgöra  en  referensnorm  inom  ramen  för  en  prövning  av  grundlagsenligheten  enligt  artikel 148  i  den  rumänska  grundlagen.
Det  är  således  nödvändigt  att  EU-domstolen  klargör  huruvida  SKM  är  tvingande  och,  om  så  är  fallet,  huruvida  så  är  fallet  inte  bara  med  avseende  på  de  åtgärder  som  uttryckligen  rekommenderas  i  de  rapporter  som  upprättas  inom  ramen  för  nämnda  mekanism,  utan  även  med  avseende  på  samtliga  konstateranden  i  dessa  rapporter,  i  synnerhet  de  som  avser  nationella  åtgärder  som  strider  mot  rekommendationerna  från  Europeiska  kommissionen  för  demokrati  genom  lag  (Venedigkommissionen)  och  Gruppen  av  stater  mot  korruption  (Greco).  Med  hänsyn  till  rättsstatsprincipen  och  principen  om  domstolarnas  oavhängighet  uppkommer  frågan  huruvida  en  nationell  domare,  utan  att  riskera  att  bli  föremål  för  disciplinåtgärder  som  uttryckligen  föreskrivs  i  lag,  vid  utövandet  av  sin  behörighet  kan  bortse  från  verkningarna  av  Författningsdomstolens  domar,  för  det  fall  den  skulle  överskrida  gränserna  för  sin  behörighet.
Under  dessa  omständigheter  beslutade  Tribunalul  Bihor  (Domstolen  för  Bihor)  att  vilandeförklara  målet  och  ställa  följande  tolkningsfrågor  till  EU-domstolen:
”1)      Är  den  [samarbets-  och  kontrollmekanism]  som  inrättas  genom  beslut  [2006/928]  och  de  krav  som  uttrycks  i  de  rapporter  som  upprättas  inom  ramen  för  mekanismen  bindande  för  Rumänien?
2)      Ska  artikel 2  jämförd  med  artikel 4.3  i  fördraget  om  Europeiska  unionen  tolkas  så,  att  Rumäniens  skyldighet  att  iaktta  kraven  i  de  rapporter  som  upprättas  inom  ramen  för  den  mekanism  för  samarbete  och  kontroll  som  inrättats  genom  [beslut 2006/928]  utgör  en  del  av  medlemsstatens  skyldighet  att  iaktta  rättsstatsprincipen,  även  med  avseende  på  att  en  författningsdomstol  (som  är  en  både  politisk  och  rättslig  institution)  ska  avhålla  sig  från  att  ingripa  för  att  tolka  lagen  och  fastställa  konkreta  och  bindande  anvisningar  för  dess  tillämpning  av  domstolarna,  vilket  är  en  befogenhet  som  är  exklusivt  tilldelad  den  dömande  makten,  samt  från  att  införa  nya  lagbestämmelser,  vilket  är  en  befogenhet  som  är  exklusivt  tilldelad  den  lagstiftande  makten?  Kräver  unionsrätten  att  rättsverkningarna  av  ett  sådant  avgörande  från  en  författningsdomstol  inte  ska  gälla?  Utgör  unionsrätten  hinder  för  en  bestämmelse  i  nationell  rätt  som  reglerar  det  disciplinära  ansvaret  för  den  domare  som  underlåtit  att  tillämpa  ett  avgörande  från  Författningsdomstolen?
3)      Utgör  principen  om  domarnas  oavhängighet,  stadfäst  i  artikel 19.1  andra  stycket  FEU  och  artikel 47  i  [stadgan],  såsom  den  tolkats  av  [EU-domstolen]  (dom  av  den  27 februari 2018,  Associação  Sindical  dos  Juízes  Portugueses,  C‑64/16,  EU:C:2018:117),  hinder  för  att  domstolarnas  behörighet  ersätts  genom  avgöranden  från  [Författningsdomstolen]  (domarna nr 51/2016,  302/2017  och  26/2019],  med  följden  att  straffrättsförfarandet  blir  oförutsebart  (retroaktiv  tillämpning)  och  att  det  blir  omöjligt  att  tolka  och  tillämpa  lagen  i  det  konkreta  fallet?  Utgör  unionsrätten  hinder  för  en  bestämmelse  i  nationell  rätt  som  reglerar  disciplinansvaret  för  en  domare  som  i  ett  sådant  sammanhang  underlåtit  att  tillämpa  ett  avgörande  från  Författningsdomstolen?
Genom  skrivelse  av  den  27 juni 2019,  som  inkom  till  domstolen  den  10 juli 2019,  underrättade  Tribunalul  Bihor  (Domstolen  för  Bihor)  EU-domstolen  om  att  Curtea  de  Appel  de  Oradea  (Appellationsdomstolen  i  Oradea,  Rumänien)  genom  beslut  av  den  18 juni 2019,  på  begäran  av  DNA,  hade  upphävt  beslutet  att  vilandeförklara  målet  och  förordnat  om  fortsatt  handläggning  av  målet  beträffande  de  frågor  som  begäran  om  förhandsavgörande  inte  avsåg.  Tribunalul  Bihor  (Domstolen  för  Bihor)  har  genom  skrivelse  av  den  26 juli 2019,  som  inkom  till  EU-domstolen  den  7 augusti 2019,  preciserat  att  det  fortfarande  är  nödvändigt  med  ett  svar  från  EU-domstolen.  Processen  vid  den  nationella  domstolen  har  nämligen  fortsatt  utan  att  den  bevisning  som  erhållits  med  hjälp  av  de  övervakningsuppdrag  som  avses  i  tolkningsfrågorna  kunnat  läggas  fram.  Tribunalul  Bihor  (Domstolen  för  Bihor)  påpekade  dessutom  att  Domstolsinspektionen  hade  inlett  en  disciplinutredning  mot  den  hänskjutande  domaren  på  grund  av  underlåtenhet  att  följa  de  domar  från  Författningsdomstolen  som  avses  i  tolkningsfrågorna.

Mål C
‑
547/19
Domstolsinspektionen  inledde  ett  disciplinförfarande  mot  CY,  domare  vid  Curtea  de  Apel  București  (Appellationsdomstolen  i  Bukarest,  Rumänien),  vid  avdelningen  för  disciplinåtgärder  mot  domare  vid  Högsta  rättsrådet,  med  motiveringen  att  CY  begått  en  disciplinförseelse  enligt  artikel 99  o  i  lag nr 303/2004.
Genom  beslut  av  den  28 mars 2018  avvisade  avdelningen  för  disciplinåtgärder  mot  domare  vid  Högsta  rättsrådet  en  accessorisk  ansökan  om  intervention  till  stöd  för  CY,  vilken  getts  in  av  Rumäniens  domarforum.  Rumäniens  domarforum  och  CY  överklagade  detta  beslut  till  Högsta  domstolen.
Genom  beslut  av  den  2 april 2018  ålade  avdelningen  för  disciplinåtgärder  mot  domare  vid  Högsta  rättsrådet  CY  en  disciplinpåföljd  i  form  av  uteslutning  från  domarämbetet  enligt  artikel 100  e  i  lag nr 303/2004.  CY  överklagade  detta  beslut  till  Högsta  domstolen.
Dessa  båda  mål tilldelades  slumpmässigt  en  dömande  sammansättning  med  fem  domare  vid  den  domstolen  och  förenades  på  grund  av  sambandet  dem  emellan.  Den  dömande  sammansättningen  bestämdes  genom  lottning  den  30 oktober 2017.
Den  8 november 2018  fattade  domarkollegiet  vid  Högsta  domstolen,  efter  det  att  den  ovan  i punkt 60  nämnda  domen nr 685/2018  hade  meddelats,  ett  beslut  om  lottningen  av  ledamöter  i  sammansättningarna  med  fem  domare.  I december 2018  fattade  Högsta  rättsrådet  två  beslut  om  införande  av  regler  för  att  säkerställa  att  rådet  skulle  uppfylla  de  krav  som  formulerades  i  den  domen.  För  att  rätta  sig  efter  dessa  beslut  gjorde  Högsta  domstolen  på  nytt  en  lottning  av  de  nya  dömande  sammansättningarna  för år 2018,  som  inkluderade  mål som  redan  hade  lottats  men  där  inga  åtgärder  hade  beslutats  fram  till  slutet  av  året,  däribland  de  aktuella  förenade  målen.
Inför  den  nya  dömande  sammansättningen  invände  CY  bland  annat  att  denna  sammansättning  var  rättsstridig  och  gjorde  i  synnerhet  gällande  att  domen nr 685/2018  och  de  beslut  från  Högsta  rättsrådet  som  följde  på  den  domen  var  oförenliga  med  artikel 2  FEU.  CY  påpekade  i  detta  avseende  att  Författningsdomstolen  och  Högsta  rättsrådet  överskridit  sina  befogenheter  och  tillade  att  om  dessa  två  myndigheter  inte  hade  ingripit  i  Högsta  domstolens  verksamhet,  hade  principen  om  kontinuitet  i  den  dömande  sammansättningen  inte  åsidosatts  och  målet  hade  korrekt  lottats  på  en  av  sammansättningarna  med  fem  domare.
För  att  kunna  pröva  CY:s  invändning  om  rättsstridighet  önskar  den  hänskjutande  domstolen  att  EU-domstolen  klargör  om  ett  sådant  ingripande  i  rättskipningen  från  Författningsdomstolens  sida  som  det  som  följer  av  dom nr 685/2018  är  förenligt  med  rättsstaten  i  den  mening  som  avses  i  artikel 2  FEU  och  med  domstolarnas  oavhängighet,  som  garanteras  i  artikel 19  FEU  och  artikel 47  i  stadgan.
Den  hänskjutande  domstolen  har  i  detta  avseende  för  det  första  framhållit  den  politiska  dimensionen  i  utnämningen  av  ledamöterna  i  Författningsdomstolen  och  den  särskilda  ställning  som  denna  har  bland  statsmakterna.
För  det  andra  är  det  förfarande  för  att  konstatera  en  rättslig  konflikt  av  konstitutionell  art  mellan  myndigheter  som  föreskrivs  i  artikel 146 e  i  den  rumänska  grundlagen  som  sådant  problematiskt,  eftersom  politiska  organ  enligt  samma  bestämmelse  är  behöriga  att  inleda  detta  förfarande.  Dessutom  är  skillnaden  mellan  en  rättsakts  rättsstridighet  och  förekomsten  av  en  rättslig  konflikt  av  konstitutionell  art  mycket  subtil  och  ger  en  begränsad  krets  av  rättssubjekt  möjlighet  att  utnyttja  rättsmedel  som  är  parallella  med  dem  som  är  tillgängliga  vid  de  allmänna  domstolarna.  Denna  omständighet,  tillsammans  med  den  politiska  dimensionen  i  utnämningen  av  ledamöterna  i  Författningsdomstolen,  gör  det  möjligt  för  den  sistnämnda  att  ingripa  i  rättskipningen  för  politiska  syften  eller  till  stöd  för  politiskt  inflytelserika  personers  intressen.
För  det  tredje  anser  den  hänskjutande  domstolen  att  Författningsdomstolens  slutsats  i  dom nr 685/2018  att  det  föreligger  en  rättslig  konflikt  av  konstitutionell  art  mellan  den  dömande  och  den  lagstiftande  makten  är  problematisk.  I  den  domen  ställde  Författningsdomstolen  sin  egen  tolkning  av  tvetydiga  bestämmelser  som  inte  har  grundlags  rang,  det  vill  säga  artiklarna 32  och  33  i  lag nr 304/2004  i  ändrad  lydelse,  mot  den  tolkning  som  Högsta  domstolen  gjort  under  utövande  av sin  behörighet  och  kritiserade  den  sistnämnda  för  att  systematiskt  ha  åsidosatt  lagstiftarens  vilja,  i  syfte  att  kunna  konstatera  att  det  förelåg  en  sådan  rättslig  konflikt  av  konstitutionell  art.
Enligt  den  hänskjutande  domstolen  uppkommer  således  frågan  huruvida  artiklarna 2  och  19  FEU  samt  artikel 47  i  stadgan  utgör  hinder  för  att,  i  en  sådan  situation  som  den  som  är  aktuell  i  det  nationella  målet,  den  praxis  som  utvecklats  av  Högsta  domstolen  kan  kontrolleras  och  beivras  genom  ett  ingripande  från  Författningsdomstolen.  Den  hänskjutande  domstolen  anser  att  ett  godtyckligt  ingripande  av  Författningsdomstolen,  i  form  av  en  kontroll  av  lagligheten  av  Högsta  domstolens  verksamhet,  som  ersätter  lagenliga  domstolsförfaranden  såsom  talan  i  förvaltningsdomstol  eller  processuella  invändningar  i  samband  med  en  talan  i  domstol,  kan  ha  en  negativ  inverkan  på  rättsväsendets  oavhängighet  och  själva  grunden  för  rättsstaten  i  den  mening  som  avses  i  artikel 2  FEU,  eftersom  Författningsdomstolen  inte  ingår  i  domstolsväsendet  och  inte  är  behörig  att  döma  i  rättstvister.
Mot  denna  bakgrund  beslutade  Högsta  domstolen  att  vilandeförklara  målet  och  ställa  följande  fråga  till  EU-domstolen:
”Ska  artiklarna 2  och  19.1  [FEU]  och  artikel 47  i  [stadgan]  tolkas  så,  att  de  utgör  hinder  för  att  en  författningsdomstol  (ett  organ  som  enligt  nationell  rätt  inte  är  en  domstol)  ingriper  i  hur  den  högsta  domstolsinstansen  har  tolkat  och  tillämpat  lagstiftning  som  inte  har  grundlags  rang  i  samband  med  inrättandet  av  dömande  sammansättningar?”

Mål C
‑
811/19
Genom  dom  av  den  8 februari 2018,  som  meddelades  i  första  instans  av  en  sammansättning  av  tre  domare,  dömde  Högsta  domstolen  (brottmålsavdelningen)  FQ,  GP,  HO,  IN  och  JM  till  fängelse  på  mellan  två  och  åtta års fängelse  för  korruptionsbrott  och  penningtvätt  samt  för  brott  som  kunde  likställas  med  korruptionsbrott  begångna  mellan åren 2009  och  2013  och  som  hade  samband  med  offentliga  kontrakt  inom  ramen  för  ett  projekt  som  i  huvudsak  finansierades  av  icke  återkrävbara  EU-medel.  Fyra  av  de  tilltalade,  däribland  en  person  som  varit  först  borgmästare,  sedan  senator  och  slutligen  minister,  samt  DNA  överklagade  domen.
Under  överklagandeförfarandet  yrkade  klagandena  att  Högsta  domstolen  skulle  förklara  att  domen  av  den  8 februari 2018  var  ogiltig  på  grund  av  att  den  hade  meddelats  av  en  dömande  sammansättning  som  i  strid  med  lagstiftningen  inte  var  specialiserad  på  korruptionsbrott.
Klagandena  har  i  detta  avseende  åberopat  dom nr 417/2019,  som  meddelades  den  3 juli 2019  på  begäran  av  Deputeradekammarens  talman,  som  vid  den  tidpunkten  själv  var  föremål  för  ett  straffrättsligt  förfarande  avseende  omständigheter  som  föll  inom  tillämpningsområdet  för  lag nr 78/2000,  inför  en  dömande  sammansättning  med  fem  domare  vid  Högsta  domstolen  i  egenskap  av  överinstans.  I  den  domen  slog  Författningsdomstolen  fast  att  det  förelåg  en  rättslig  konflikt  av  konstitutionell  art  mellan  parlamentet  och  Högsta  domstolen,  som  hade  uppstått  på  grund  av  att  den  sistnämnda  inte  hade  tillsatt  dömande  sammansättningar  som  var  specialiserade  på  att  i  första  instans  pröva  brott  enligt  artikel 29.1  i  lag nr 78/2000.  Den  fann  att  om  en  dom  meddelades  av  en  icke  specialiserad  dömande  sammansättning  var  det  avgörandet  absolut  ogiltigt  och  beslutade  att  alla  mål som  Högsta  domstolen  hade  avgjort  i  första  instans  före  den  23 januari 2019  och  som  inte  vunnit  laga  kraft  skulle  omprövas  av  specialiserade  dömande  sammansättningar  som  tillsatts  i  enlighet  med  den  bestämmelsen.  Vid  denna  tidpunkt  hade  domarkollegiet  vid  sistnämnda  domstol  beslutat  att  samtliga  dömande  sammansättningar  med  tre  domare  skulle  vara  specialiserade  på  att  handlägga  korruptionsmål,  ett  beslut  som  enligt  Författningsdomstolen  var  ägnat  att  förhindra  grundlagsstridighet  först  från  den  tidpunkt  då  det  antagits  men  inte  bakåt  i  tiden.
Till  stöd  för  sin  begäran  om  förhandsavgörande  har  den  hänskjutande  domstolen  angett  att  de  brott  som  är  i  fråga  i  det  nationella  målet,  såsom  korruptionsbrott  som  begåtts  i  samband  med  offentliga  upphandlingsförfaranden  som  huvudsakligen  finansieras  med  EU-medel,  liksom  penningtvättbrott,  skadar  eller  kan  skada  unionens  finansiella  intressen.
Enligt  den  hänskjutande  domstolen  uppkommer  för  det  första  frågan  huruvida  artikel 19.1  FEU,  artikel 325.1  FEUF,  artikel 4  i  Europaparlamentets  och  rådets  direktiv (EU)  2017/1371  av  den  5 juli 2017  om  bekämpande  genom  straffrättsliga  bestämmelser  av  bedrägeri  som  riktar  sig  mot  unionens  finansiella  intressen  (EUT L 198,  2017, s. 29)  och  artikel 58  i  Europaparlamentets  och  rådets  direktiv (EU)  2015/849  av  den  20 maj 2015  om  åtgärder  för  att  förhindra  att  det  finansiella  systemet  används  för  penningtvätt  eller  finansiering  av  terrorism,  om  ändring  av  Europaparlamentets  och  rådets  förordning  (EU) nr 648/2012  och  om  upphävande  av  Europaparlamentets  och  rådets  direktiv 2005/60/EG  och  kommissionens  direktiv 2006/70/EG  (EUT L 141,  2015, s. 73)  ska  tolkas  så,  att  de  hindrar  att  en  nationell  domstol  tillämpar  ett  beslut  som  meddelats  av  en  myndighet  som  inte  är  en  del  av  domstolsväsendet,  såsom  Författningsdomstolens  dom nr 417/2019,  där  denna  uttalade  sig  om  giltigheten  av  ett  ordinarie  rättsmedel  genom  att  besluta  om  återförvisning  av  mål,  med  följden  att  straffrättsliga  förfaranden  underkändes  genom  att  en  ny  process  inleddes  i  första  instans.  Medlemsstaterna  är  nämligen  skyldiga  att  vidta  effektiva  och  avskräckande  åtgärder  för  att  bekämpa  olaglig  verksamhet  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen.
I  detta  sammanhang  bör  det  även  fastställas  huruvida  uttrycket  ”och  all  annan  olaglig  verksamhet  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen”  i  artikel 325.1  FEUF  omfattar  korruptionsbrott  i  egentlig  mening,  bland  annat  då  artikel 4  i  direktiv 2017/1371  definierar  brotten  ”passiv  korruption”  och  ”aktiv  korruption”.  Detta  klargörande  är  enligt  den  hänskjutande  domstolen  nödvändigt,  eftersom  en  av  de  tilltalade  i  det  nationella  målet,  i  egenskap  av  senator  och  minister,  utövade  inflytande  över  statstjänstemän,  uppmuntrade  dem  att  agera  i  strid  med  deras  tilldelade  befogenheter  och  erhöll  en  betydande  procentandel  av  värdet  av  de  offentliga  kontrakt  som  huvudsakligen  finansieras  med  EU-medel.
Enligt  den  hänskjutande  domstolen  uppkommer,  liksom  i mål C‑357/19,  Eurobox  Promotion  m.fl.,  även  frågan  huruvida  det  är  oförenligt  med  rättsstatsprincipen  i  artikel 2  FEU,  tolkad  mot  bakgrund  av  artikel 47  i  stadgan,  att  domstolsväsendet  påverkas  av  ett  sådant  ingripande  som  det  som  blir  följden  av  dom nr 417/2019.  Genom  nämnda  dom  införde  Författningsdomstolen,  utan  att  ha  behörighet  som  domstol,  tvingande  åtgärder  som  innebar  att  nya  domstolsprocesser  skulle  inledas  på  grund  av  att  de  dömande  sammansättningarna  vid  Högsta  domstolens  brottmålsavdelning  påstods  inte  vara  specialiserade  på  korruptionsbrott,  trots  att  samtliga  domare  vid  den  avdelningen  redan  genom  sin  ställning  som  domare  vid  den  domstolen  uppfyllde  detta  krav  på  specialisering.
För  det  andra  bör  innebörden  av  begreppet  ”domstol  som  har  inrättats  enligt  lag”  i  artikel 47  andra  stycket  i  stadgan,  mot  bakgrund  av  EU-domstolens  praxis  och  legalitetsprincipen,  klargöras  för  att  det  ska  kunna  avgöras  huruvida  denna  bestämmelse  utgör  hinder  för  Författningsdomstolens  tolkning  att  den  dömande  sammansättningen  var  rättsstridig.
För  det  tredje  vill  den  hänskjutande  domstolen  få  klarlagt  om  en  nationell  domstol  är  skyldig  att  underlåta  att  tillämpa  dom nr 417/2019  för  att  säkerställa  unionsbestämmelsernas  fulla  verkan.  Mer  allmänt  ska  det  också  undersökas  om  man  ska  bortse  från  sådana  verkningar  av  Författningsdomstolens  avgöranden  som  kränker  principen  om  domstolarnas  oavhängighet  i  mål som  enbart  rör  nationell  rätt.  Dessa  frågor  uppkommer  bland  annat  på  grund  av  att  de  rumänska  disciplinreglerna  föreskriver  att  en  disciplinåtgärd  ska  vidtas  mot  en  domare  när  denne  bortser  från  verkningarna  av  Författningsdomstolens  avgöranden.
Den  hänskjutande  domstolen  anser  att  dom nr 417/2019,  som  upphäver  de  domar  som  meddelats  i  första  instans  före  den  23 januari 2019  av  sammansättningar  med  tre  domare  vid  Högsta  domstolens  brottmålsavdelning,  strider  mot  principen  om  effektiva  straffrättsliga  påföljder  för  grov  olaglig  verksamhet  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen.  Nämnda  dom  skapar  nämligen  ett  intryck  av  straffrihet  och  en  systemisk  risk  för  straffrihet  för  allvarliga  brott  till  följd  av  de  nationella  bestämmelserna  om  åtalspreskription,  med  tanke  på  de  komplexa  och  långvariga  processer  som  skulle  krävas  för  att  meddela  en  slutlig  dom  efter  omprövning  av  de  berörda  målen.  I  det  nationella  målet  hade  domstolsprocessen  på  grund  av  sin  komplexitet  redan  pågått  i  omkring  fyra  år i  första  instans.  Den  hänskjutande  domstolen  anser  dessutom  att  det  är  oförenligt  med  den  unionsrättsliga  principen  om  domstolars  oavhängighet  att  ett  dömande  organ  utanför  den  dömande  makten  vidtar  processuella  åtgärder  som  kräver  en  förnyad  prövning  i  första  instans  av  vissa  mål,  vilket  leder  till  att  åtalet  ifrågasätts,  när  det  inte  föreligger  några  allvarliga skäl att  ifrågasätta  att  de  tilltalades  rätt  till  en  rättvis  rättegång  har  iakttagits.  I  förevarande  fall  kan  den  omständigheten  att  brottmålsavdelningen  vid  Högsta  domstolen  består  av  domare  som  vid  utnämningen  till  den  domstolen  var  specialiserade  på  brottmål  inte  anses  kränka  rätten  till  en  rättvis  rättegång  och  rätten  till  domstolsprövning.
Mot  denna  bakgrund  beslutade  Högsta  domstolen  att  vilandeförklara  målet  och  ställa  följande  tolkningsfrågor  till  EU-domstolen:
”1)      Ska  artikel 19.1  [FEU],  artikel 325.1  [FEUF],  artikel 58  i  [direktiv 2015/849]  och  artikel 4  i  [direktiv 2017/1371]  tolkas  så,  att  de  utgör  hinder  för  att  ett  organ  som  inte  tillhör  den  dömande  makten,  nämligen  [Författningsdomstolen],  meddelar  ett  avgörande  till  följd  av  en  prövning  av  en  processinvändning  –  enligt  vilken  en  domstolsavdelnings  sammansättning  varit  rättsstridig,  mot  bakgrund  av  principen  om  specialisering  av  Högsta  domstolens  domare  (som  inte  stadgas  i  Rumäniens  grundlag)  –  och  som  medför  att  en  domstol  blir  skyldig  att  återförvisa  mål angående  överklaganden  (med  devolutiv  verkan)  för  ny  prövning  vid  samma  domstol  i  första  instans?
2)      Ska  artikel 2  FEU  och  artikel 47  andra  stycket  i  [stadgan]  tolkas  så,  att  de  utgör  hinder  för  att  ett  organ  som  inte  tillhör  den  dömande  makten  förklarar  sammansättningen  av  en  domstolsavdelning  vid  en  sektion  vid  den  högsta  rättsinstansen  (avdelning  sammansatt  av  domare  i  tjänst,  vilka  vid  den  tidpunkt  då  de  utnämndes  uppfyllde  bland  annat  det  krav  på  specialisering  som  ska  vara  uppfyllt  för  att  utnämnas  som  domare  vid  brottmålssektionen  vid  den  högsta  rättsinstansen)  vara  rättsstridig?
3)      Ska  principen  om  unionsrättens  företräde  tolkas  så,  att  den  ger  den  nationella  domstolen  rätt  att  inte  följa  ett  avgörande  i  vilket  författningsdomstolen  har  tolkat  en  bestämmelse  av  lägre  rang  än  grundlagen,  som  gäller  Högsta  domstolens  organisation  och  som  återfinns  i  den  nationella  lagen  om  förebyggande,  utredning  och  lagföring  av  korruptionsbrott,  och  som  konsekvent  har  tolkats  på  ett  visst  sätt  av  en  rättsinstans  i  16  år?
4)      Ska  artikel 47  i  [stadgan]  tolkas  så,  att  principen  om  rätt  till  ett  effektivt  rättsmedel  omfattar  specialisering  av  domare  och  inrättande  av  specialiserade  domstolsavdelningar  vid  den  högsta  rättsinstansen?”

Mål C
‑
840/19
Genom  dom  av  den  26 maj 2017,  meddelad  av  en  sammansättning  med  tre  domare,  dömde  brottmålsavdelningen  vid  Högsta  domstolen  bland  annat  NC  till  ett  fängelsestraff  på  fyra  år för  att,  i  egenskap  av  parlamentsledamot  och  minister,  ha  begått  brottet  handel  med  inflytande  enligt  artikel 291.1  i  strafflagen,  jämförd  med  artiklarna 6  och  7 a  i  lag nr 78/2000,  i  samband  med  en  offentlig  upphandling  som  till  stor  del  var  finansierad  med  EU-medel.  DNA  och  NC  överklagade  denna  dom.  Högsta  domstolen  (brottmålsavdelningen)  fastställde  domen  och  ogillade  överklagandet,  genom  dom  av  den  28 juni 2018  som  meddelades  av  en  sammansättning  med  fem  domare.  Den  domen  har  vunnit  laga  kraft.
Efter  publiceringen  av  dom nr 685/2018,  som  det  redogörs  för  i punkt 60  i  förevarande  dom,  ansökte  NC  och  DNA  om  resning.  De  anförde  att  den  sammansättning  med  fem  domare  av  Högsta  domstolen  som  hade  prövat  överklagandena  av  domen  av  den  26 maj 2017  var  rättsstridig,  eftersom  endast  fyra  av  de  fem  domarna  hade  utsetts  genom  lottning.
Genom  dom  av  den  25 februari och  dom av den  20 maj 2019,  som  meddelades  av  en  sammansättning  med  fem  domare,  biföll  Högsta  domstolen  mot  bakgrund  av  dom nr 685/2018  resningsansökan,  upphävde  den  fällande  domen  mot  NC  och  återförvisade  NC:s  och  DNA:s  överklaganden  för  förnyad  prövning.
Medan  överklagandet  fortfarande  var  föremål  för  omprövning  vid  Högsta  domstolen,  i  sammansättning  med  fem  domare,  meddelade  Författningsdomstolen  sin  dom nr 417/2019,  som  det  redogörs  för  i punkt 95  ovan.
Den  hänskjutande  domstolen  vill  få  klarhet  i  huruvida  den  domen  är  förenlig  med  artiklarna 2  och  19.1  FEU,  artikel 325.1  FEUF,  artikel 47  i  stadgan  och  artikel 4  i  direktiv 2017/1371.  Vad  särskilt  gäller  artikel 325  FEUF  har  den  hänskjutande  domstolen  i  huvudsak  anfört  samma skäl som  i mål C‑811/19.  Den  har  tillagt  att  de  rättsliga  förfarandena  i  det  nationella  målet  pågått  i  ungefär  fyra  år och  att  målet,  till  följd  av  tillämpningen  av  dom nr 685/2018,  befinner  sig  i  ett  förfarande  för  förnyad  prövning  av  överklagandet.  Tillämpningen  av  dom nr 417/2019  skulle  dessutom  få  till  följd  att  målet  återupptogs  i  sak  i  första  instans.  Samma  process  skulle  då  genomföras  två  gånger  i  första  instans  och  tre  gånger  efter  överklagande.
Den  hänskjutande  domstolen  har  påpekat  att  dom nr 417/2019  innebar  ett  krav  på  tvingande  processuella  åtgärder  som  gjorde  det  nödvändigt  att  inleda  nya  prövningsförfaranden  på  grund  av  att  de  dömande  sammansättningarna  i  första  instans  inte  var  specialiserade  på  de  brottstyper  som  föreskrivs  i  lag nr 78/2000.  På  grund  av  denna  dom  finns  det  således  en  risk  för  straffrihet  i  ett  stort  antal  mål som  rör  allvarliga  brott.  Under  dessa  omständigheter  sker  ett  åsidosättande  av  kravet  på  effektiva  åtgärder  i  artikel 325  FEUF  och  den  tilltalades  grundläggande  rätt  att  få  sin  sak  prövad  inom  skälig  tid.
Likaså  anser  den  hänskjutande  domstolen  att  det,  såsom  i målen C‑357/19,  C‑547/19  och  C‑811/19,  finns  anledning  att  fråga  EU-domstolen  om  Författningsdomstolens  ingripande  är  förenligt  med  rättsstatsprincipen.  Samtidigt  som  den  hänskjutande  domstolen  har  understrukit  vikten  av  att  följa  Författningsdomstolens  domar,  har  den  preciserat  att  dess  fråga  inte  avser  Författningsdomstolens  praxis  generellt  utan  endast  dom nr 417/2019.  I  den  domen  ställde  Författningsdomstolen  sig  egen  tolkning  mot  Högsta  domstolens  tolkning  av  de  skilda  bestämmelserna  i  lag nr 78/2000  och  lag nr 304/2004  i  ändrad  lydelse  om  upprättande  av  specialiserade  sammansättningar  och  ingrep  i  den  sistnämnda  domstolens  behörighet  genom  att  besluta  att  vissa  mål skulle  omprövas.
Mot  denna  bakgrund  beslutade  Högsta  domstolen  att  vilandeförklara  målet  och  ställa  följande  tolkningsfrågor  till  EU-domstolen:
”1)      Ska  artikel 19.1  [FEU],  artikel 325.1  [FEUF]  och  artikel 4  i  [direktiv 2017/1371],  som  antagits  med  stöd  av  artikel 83.2  [FEUF],  tolkas  så,  att  de  utgör  hinder  för  att  ett  organ  som  inte  tillhör  den  dömande  makten,  nämligen  [Författningsdomstolen],  meddelar  ett  avgörande  som  innebär  att  mål om  korruption  som  avgjordes  under  en  viss  tidsperiod  och  som  nu  befinner  sig  i  överklagandeskedet  ska  återförvisas  för  ny  prövning  till  följd  av  att  det  vid  den  högsta  rättsinstansen  inte  inrättades  specialiserade  domstolsavdelningar  för  prövning  av  mål på  detta  område,  även  om  det  där  slås  fast  att  de  domare  som  ingick  i  de  dömande  sammansättningarna  var  specialiserade?
2)      Ska  artikel 2  [FEU]  och  artikel 47  andra stycket i  [stadgan]  tolkas  så,  att  de  utgör  hinder  för  att  ett  organ  som  inte  tillhör  den  dömande  makten  förklarar  sammansättningen  av  en  domstolsavdelning  vid  en  sektion  vid  den  högsta  rättsinstansen  (avdelning  sammansatt  av  domare  i  tjänst,  vilka  vid  den  tidpunkt  då  de  utnämndes  uppfyllde  bland  annat  det  krav  på  specialisering  som  ska  vara  uppfyllt  för  att  utnämnas  som  domare  vid  den  högsta  rättsinstansen)  vara  rättsstridig?
3)      Ska  principen  om  unionsrättens  företräde  tolkas  så,  att  den  ger  den  nationella  domstolen  rätt  att  inte  följa  ett  avgörande  av  Författningsdomstolen,  vilket  meddelats  i  ett  mål som  rör  en  konstitutionell  konflikt  och  är  bindande  enligt  nationell  rätt?”

Förfarandet vid domstolen

Förening

av

mål
Domstolens  ordförande  beslutade  den  26 februari 2020  att  förena målen C‑357/19  och  C‑547/19  med målen C‑811/19  och  C‑840/19  beträffande  det  muntliga  förfarandet  samt  domen.  Domstolens  ordförande  beslutade  den  21 maj 2021  att  dessa  mål och mål C‑379/19,  på  grund  av  sambandet  dem  emellan,  skulle  förenas  vad  gäller  domen.

Begäran

om

skyndsam

handläggning

och

behandling

med

förtur
De  hänskjutande  domstolarna  i målen C‑357/19,  C‑379/19,  C‑811/19  och  C‑840/19  har  begärt  att  EU-domstolen  ska  handlägga  målen  skyndsamt  i  enlighet  med  artikel 105  i  domstolens  rättegångsregler.
Till  stöd  för  detta  har  de  hänskjutande  domstolarna  hävdat  att  situationen  för  de  personer  som  är  föremål  för  talan  i  de  nationella  målen  kräver  ett  snabbt  svar.  Vad  särskilt  gäller målen C‑357/19,  C‑811/19  och  C‑840/19  har  de  även  anfört  att  den  tid  som  förflyter  riskerar  att  äventyra  en  eventuell  verkställighet  av  straffet.
I  artikel 105.1  i  rättegångsreglerna  föreskrivs  att  domstolens  ordförande,  på  ansökan  av  den  hänskjutande  domstolen  eller  i  undantagsfall  på  eget  initiativ,  efter  att  ha  hört  referenten  och  generaladvokaten,  får  besluta  att  ett  mål om  förhandsavgörande  ska  handläggas  skyndsamt  med  avvikelse  från  vad  som  gäller  enligt  dessa  rättegångsregler,  när  målet  är  av  sådan  beskaffenhet  att  det  måste  avgöras  utan  dröjsmål.
Domstolen  erinrar  om  att  en  sådan  skyndsam  handläggning  av  ett  mål utgör  ett  processrättsligt  instrument  som  är  avsett  att  hantera  högst  trängande  fall.  Det  framgår  även  av  domstolens  praxis  att  förfarandet  för  skyndsam  handläggning  inte  behöver  tillämpas  när  den  känsliga  och  komplicerade  karaktären  hos  de  rättsliga  problem  som  ett  mål ger  upphov  till  svårligen  lämpar  sig  för  tillämpningen  av  ett  sådant  förfarande,  särskilt  när  det  inte  framstår  som  lämpligt  att  förkorta  den  skriftliga  delen  av  förfarandet  vid  domstolen  (dom  av  den  15 juli 2021,  kommissionen/Polen  (Disciplinära  förfaranden  gentemot  domare),  C‑791/19,  EU:C:2021:596, punkt 32  och  där  angiven  rättspraxis).
Vad  gäller målen C‑357/19  och  C‑379/19  beslutade  domstolens  ordförande,  genom  beslut  av  den  23 maj respektive  den  17 juni 2019,  efter  att  ha  hört  referenten  och  generaladvokaten,  att  avslå  begäran  om  skyndsam  handläggning.  Skälet  att  målen  avser  brottmålsförfaranden  och  därför  kräver  ett  snabbt  avgörande  för  att  klargöra  den  rättsliga  situationen  för  de  personer  som  är  föremål  för  talan  i  de  nationella  målen  kan  inte  i  sig  vara  tillräckligt  för  att  motivera  att  målen  ska  handläggas  skyndsamt  enligt  artikel 105.1  i  rättegångsreglerna,  eftersom  sådana  omständigheter  inte  kan  ge  upphov  till  en  sådan  extraordinär  nödsituation  som  avses  i punkt 116  ovan  (se,  analogt,  beslut  av  domstolens  ordförande  av  den  20 september 2018,  Minister  for  Justice  and  Equality,  C‑508/18  och  C‑509/18,  ej  publicerat,  EU:C:2018:766, punkt 11  och  där  angiven  rättspraxis).
Dessutom  är  de  hänskjutna  frågorna  –  även  om  de  avser  grundläggande  unionsbestämmelser  och  a priori  kan  vara  av  avgörande  betydelse  för  att  domstolsväsendet  inom  unionen  ska  kunna  fungera  väl,  då  de  nationella  domstolarnas  oavhängighet  därvidlag  är  av  central  betydelse  –  av  känslig  och  komplicerad  beskaffenhet,  varför  det  inte  lämpar  sig  att  handlägga  målet  skyndsamt  (se,  analogt,  dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 105  och  dom  av  den  15 juli 2021, kommissionen/Polen (Disciplinära förfaranden gentemot domare),  C‑791/19, EU:C:2021:596, punkt 34).
Med  hänsyn  till  de  ställda  frågornas  art  beslutade  domstolens  ordförande  emellertid  den  18 september 2019  att målen C‑357/19  och  C‑379/19  skulle  handläggas  med  förtur  i  enlighet  med  artikel 53.3  i  rättegångsreglerna.
Vad  gäller målen C‑811/19  och  C‑840/19  visar  dessa,  tillsammans  med målen C‑357/19  och  C‑379/19,  att  det  vid  de  rumänska  domstolarna  råder  osäkerhet  om  hur  unionsrätten  ska  tolkas  och  tillämpas  i  ett  stort  antal  brottmål  där  preskription  kan  inträda  och  det  därmed  finns  en  risk  för  straffrihet.  Under  dessa  omständigheter,  och  med  hänsyn  till  hur  långt målen C‑357/19,  C‑379/19  och  C‑547/19  –  vilka  avser  liknande  frågor  om  tolkning  av  unionsrätten  –  hade  framskridit,  beslutade  domstolens  ordförande  den  28 november 2019  att  handlägga målen C‑811/19  och  C‑840/19  skyndsamt.

Begäran

om

återupptagande

av

det

muntliga

förfarandet
Den  gemensamma  förhandling  som  var  planerad  för  de  förevarande  målen  sköts  upp  tre  gånger  till  följd  av  coronapandemin  och  ställdes  till  slut  in  genom  beslut  av  den  3 september 2020.  I  enlighet  med  artikel 61.1  i  rättegångsreglerna  beslutade  domstolen  (stora  avdelningen)  att  i  stället  begära  in  skriftliga  svar  på  de  frågor  som  hade  ställts  inför  förhandlingen  till  parterna  och  till  de  berörda  enligt  artikel 23  i  stadgan  för  Europeiska  unionens  domstol  som  hade  inkommit  med  skriftliga  yttranden.  CY,  PM,  RO,  KI,  LJ,  NC,  FQ,  Rumäniens  domarforum,  DNA,  DNA:s  regionala  avdelning  i  Oradea,  den  rumänska  regeringen  samt  kommissionen  besvarade  dessa  frågor  inom  de  angivna  fristerna.
Genom  handling  som  kom  in  till  domstolens  kansli  den  16 april 2021  begärde  PM  att  den  muntliga  delen  av  förfarandet  skulle  återupptas.  Till  stöd  för  sin  talan  gjorde  PM  i  huvudsak  gällande,  med  hänvisning  till  artiklarna 19,  20,  31  och  32  i  domstolens  stadga  samt  artiklarna 64,  65,  80  och  81  i  rättegångsreglerna,  att  det  skulle  strida  mot  rätten  till  en  rättvis  rättegång  och  den  kontradiktoriska  principen  att  inte  hålla  någon  muntlig  förhandling.
Domstolen  erinrar  om  att  rätten  att  yttra  sig,  som  slås  fast  i  artikel 47  i  stadgan,  inte  innebär  någon  absolut  skyldighet  att  hålla  en  offentlig  förhandling  i  alla  förfaranden.  Detta  gäller  bland  annat  om  målet  inte  rör  faktiska  och  rättsliga  omständigheter  som  inte  på  ett  tillfredsställande  vis  kan  prövas  på  grundval  av  handlingarna  i  målet  och  parternas  skriftliga  yttranden  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  26 juli 2017,  Sacko,  C‑348/16,  EU:C:2017:591, punkt 40  och  där  angiven  rättspraxis).
Vad  gäller  den  muntliga  delen  av  förfarandet  vid  domstolen  föreskriver  artikel 76.2  i  rättegångsreglerna  att  domstolen,  på  förslag  av  referenten  och  efter  att  ha  hört  generaladvokaten,  får  besluta  att  inte  hålla  någon  muntlig  förhandling  om  den  anser  att  den  –  mot  bakgrund  av  de  inlagor  och  yttranden  som  har  getts  in  under  den  skriftliga  delen  av  förfarandet  –  har  tillräckligt  underlag  för  att  avgöra  målet.  Den  bestämmelsen  ska  dock  enligt  artikel 76.3  i  rättegångsreglerna  inte  gälla  om  en  berörd  som  avses  i  artikel 23  i  domstolens  stadga,  som  inte  har  deltagit  i  den  skriftliga  delen  av  förfarandet,  har  gjort  en  motiverad  begäran  om  muntlig  förhandling.  I  förevarande  fall  har  en  sådan  berörd  emellertid  inte  framställt  någon  sådan  begäran.
Mot  bakgrund  av  det  ovan  anförda  kunde  domstolen,  i  enlighet  med  artikel 76.2  och  76.3  i  rättegångsreglerna,  utan  att  åsidosätta  de  krav  som  följer  av  artikel 47  i  stadgan,  besluta  att  inte  hålla  någon  muntlig  förhandling  i  förevarande  mål.  För  övrigt  har  domstolen,  såsom  angetts  i punkt 121  ovan,  ställt  frågor  till  parterna  och  till  de  berörda  som  inkommit  med  skriftliga  yttranden  för  att  få  skriftliga  svar,  vilket  gett  dessa  möjlighet  att  inkomma  med  ytterligare  uppgifter  till  domstolen.  Den  möjligheten  har  bland  annat  PM  utnyttjat.
Enligt  artikel 83  i  rättegångsreglerna  får  domstolen,  efter  att  ha  hört  generaladvokaten,  när  som  helst  besluta  att  den  muntliga  delen  av  förfarandet  ska  återupptas,  bland  annat  om  en  part,  efter  det  att  den  muntliga  delen  har  förklarats  avslutad,  har  lagt  fram  en  ny  omständighet  som  kan  ha  ett  avgörande  inflytande  på  målets  utgång,  eller  om  målet  ska  avgöras  på  grundval  av  ett  argument  som  inte  har  avhandlats  mellan  parterna.
Av  begäran  om  återupptagande  av  den  muntliga  delen  av  förfarandet,  som  PM  alltså  framställt  efter  det  att  generaladvokaten  har  föredragit  sitt  förslag  till  avgörande,  framgår  dock  inte  någon  ny  omständighet  som  kan  påverka  domstolens  avgörande.  Domstolen  finner  dessutom,  efter  att  ha  hört  generaladvokaten,  att  den  efter  förfarandet  förfogar  över  alla  uppgifter  som  är  nödvändiga  för  att  kunna  besvara  begäran  om  förhandsavgörande  i mål C‑357/19.
Mot  bakgrund  av  det  ovan  anförda  beslutar  domstolen,  efter  att  ha  hört  generaladvokaten,  att  inte  bifalla  PM:s  begäran  om  att  den  muntliga  delen  av  förfarandet  ska  återupptas.

Prövning av tolkningsfrågorna

Domstolens

behörighet
PM,  RO,  TQ,  KI,  LJ  och  NC,  som  är  parter  i  de  nationella  målen,  samt  den  polska  regeringen  har  ifrågasatt  EU-domstolens  behörighet  att  besvara  vissa  av  de  frågor  som  ställts  av  de  hänskjutande  domstolarna.
Dessa  tvivel  rör  vad  gäller  PM,  RO  och  TQ  frågorna  i mål C‑357/19,  vad  gäller  KI  och  LJ  dem  i mål C‑379/19  och  vad  gäller  NC  dem  i mål C‑840/19.  Den  polska  regeringen  har  ifrågasatt  domstolens  behörighet  att  besvara  frågorna  i målen C‑357/19,  C‑811/19  och  C‑840/19  samt  den  tredje  frågan  i mål C‑379/19.
Dessa  parter  i  det  nationella  målet  samt  den  polska  regeringen  har  anfört  tre  slags  argument.  För  det  första  rör  frågorna  från  de  hänskjutande  domstolarna,  om  huruvida  den  rättspraxis  som  följer  av  de  aktuella  domarna  från  Författningsdomstolen  är  förenlig  med  unionsrätten,  organisationen  av  domstolsväsendet,  ett  område  där  unionen  inte  har  någon  behörighet.  För  det  andra  innehåller  unionsrätten  inte  några  bestämmelser  om  räckvidden  och  verkningarna  av  domar  som  meddelats  av  en  nationell  författningsdomstol,  varför  frågorna  inte  rör  unionsrätten  utan  nationell  rätt.  För  det  tredje  har  de  hänskjutande  domstolarna  i  själva  verket  uppmanat  EU-domstolen  att  uttala  sig  om  lagenligheten  av  dessa  domar  från  Författningsdomstolen  samt  om  vissa  faktiska  omständigheter  som  den  domstolen  lagt  till  grund  för  sin  bedömning,  vilket  inte  omfattas  av  EU-domstolens  behörighet.
Domstolen  konstaterar  att  respektive  begäran  om  förhandsavgörande  i  dessa  fall  avser  tolkningen  av  unionsrätten,  både  primärrättsliga  bestämmelser,  bland  annat  artiklarna 2,  19.1  andra  stycket  FEU,  artikel 325  FEUF  och  artikel 47  i  stadgan,  och  sekundärrättsliga  bestämmelser,  bland  annat beslut 2006/928.  Begäran  om  förhandsavgörande  avser  även  en  konvention  som  upprättats  på  grundval  av  artikel K.3  i  fördraget  om  Europeiska  unionen,  vilken  domstolen  är  behörig  att  tolka,  nämligen  PIF-konventionen.
Domstolen  har  dessutom  redan  slagit  fast  att  även  om  organisationen  av  rättskipningen  i  medlemsstaterna  omfattas  av  medlemsstaternas  behörighet,  är  medlemsstaterna  vid  utövandet  av  denna  behörighet  icke  desto  mindre  skyldiga  att  iaktta  sina  skyldigheter  enligt  unionsrätten  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 111  och  där  angiven  rättspraxis).  Detsamma  gäller  inom  området  för  disciplinansvar  för  domare  som  inte  följt  den  nationella  författningsdomstolens  avgöranden.
Vad  gäller  argumentet  att  respektive  begäran  om  förhandsavgörande  i  huvudsak  syftar  till  att  EU-domstolen  ska  bedöma  räckvidden,  verkningarna  och  lagenligheten  av  de  aktuella  domarna  från  Författningsdomstolen  och  uttala  sig  om  vissa  faktiska  omständigheter  som  den  sistnämnda  lagt  till  grund  för  sin  bedömning,  ska  det  erinras  om  att  det  i  ett  förfarande  enligt  artikel 267  FEUF,  som  grundar  sig  på  en  tydlig  funktionsfördelning  mellan  de  nationella  domstolarna  och  EU-domstolen,  visserligen  är  den  nationella  domstolen  som  är  ensam  behörig  att  fastställa  och  bedöma  de  faktiska  omständigheterna  i  det  nationella  målet  och  att  tolka  och  tillämpa  den  nationella  lagstiftningen,  men  att  det  icke  desto  mindre  ankommer  på  EU-domstolen  att  ge  den  nationella  domstolen  de  uppgifter  om  unionsrättens  tolkning  som  kan  visa  sig  vara  nödvändiga  för  att  avgöra  det  nationella  målet,  samtidigt  som  EU-domstolen  beaktar  de  uppgifter  i  begäran  om  förhandsavgörande  om  de  nationella  rättsregler  som  är  tillämpliga  på  målet  och  de  omständigheter  som  utmärker  det  (dom  av  den  6 oktober 2021,  W.Ż.  (Högsta  domstolens  avdelning  för  extraordinär  kontroll  och  offentliga  angelägenheter  –  Tillsättning),  C‑487/19,  EU:C:2021:798, punkt 78  och  där  angiven  rättspraxis).
Det  ankommer  visserligen  inte  på  EU-domstolen  att  inom  ramen  för  en  begäran  om  förhandsavgörande  ta  ställning  till  huruvida  nationella  rättsregler  eller  nationell  praxis  är  förenliga  med  unionsrätten,  men  den  är  däremot  behörig  att  tillhandahålla  den  hänskjutande  domstolen  alla  sådana  uppgifter  om  unionsrättens  tolkning  som  kan  göra  det  möjligt  för  den  domstolen  att  pröva  en  sådan  fråga  om  förenlighet  i  samband  med  avgörande  av  det  mål som  anhängiggjorts  vid  den  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  6 oktober 2021,  W.Ż.  (Högsta  domstolens  avdelning  för  extraordinär  kontroll  och  offentliga  angelägenheter  –  Tillsättning),  C‑487/19,  EU:C:2021:798, punkt 79  och  där  angiven  rättspraxis).
Mot  denna  bakgrund  anser  EU-domstolen  sig  vara  behörig  att  besvara  de  frågor  som  ställts  i  förevarande  mål,  inklusive  de  frågor  som  nämns  i punkt 130  ovan.

Huruvida

tolkningsfrågorna

kan

tas

upp

till

prövning

Mål C
‑
379/19
KI  har  gjort  gällande  att  ingen  av  de  tre  tolkningsfrågorna  i mål C‑379/19  kan  tas  upp  till  sakprövning.  Vad  gäller  den  första  frågan  har  KI  gjort  gällande  att  det  är  uppenbart  hur  den  ska  besvaras  och  har  understrukit  att  varken beslut 2006/928  eller  rekommendationerna  i  de  rapporter  som  kommissionen  har  antagit  med  stöd  av  detta  beslut  har  åberopats  i  det  nationella  målet.  Vad  gäller  den  andra  och  den  tredje  frågan  anser  KI  att  de  frågor  som  tas  upp  inte  har  något  samband  med  saken  i  det  nationella  målet  och  att  den  hänskjutande  domstolen  i  själva  verket  endast  söker  undkomma  sin  skyldighet  att  tillämpa  den  rättspraxis  som  följer  av  de  domar  från  Författningsdomstolen  som  är  aktuella  i  det  nationella  målet,  vid  äventyr  av  att  dess  ledamöter  annars  ådrar  sig  disciplinansvar.
När  det  gäller  den  omständigheten  att  en  korrekt  tolkning  av  unionsrätten  i  förevarande  fall  skulle  vara  så  uppenbar  att  den  inte  lämnar  utrymme  för  rimligt  tvivel,  räcker  det  att  erinra  om  att  även  om  en  sådan  omständighet,  om  den  antas  vara  riktig,  kan  föranleda  domstolen  att  avgöra  målet  genom  beslut  enligt  artikel 99  i  rättegångsreglerna,  kan  denna  omständighet  likväl  inte  hindra  den  nationella  domstolen  från  att  ställa  en  tolkningsfråga  eller  medföra  att  den  ställda  frågan  inte  kan  tas  upp  till  sakprövning  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  23 november 2021,  IS  (Hänskjutandebeslutets  rättsstridighet),  C‑564/19,  EU:C:2021:949, punkt 96).
Vidare  ska  enligt  fast  rättspraxis  nationella  domstolars  frågor  om  tolkningen  av  unionsrätten  presumeras  vara  relevanta.  Dessa  frågor  ställs  mot  bakgrund  av  den  beskrivning  av  omständigheterna  i  målet  och  tillämplig  lagstiftning  som  den  nationella  domstolen  på  eget  ansvar  har  lämnat  och  vars  riktighet  det  inte  ankommer  på  EU-domstolen  att  pröva.  En  begäran  från  en  nationell  domstol  kan  bara  avvisas  då  det  är  uppenbart  att  den  begärda  tolkningen  av  unionsrätten  inte  har  något  samband  med  de  verkliga  omständigheterna  eller  saken  i  det  nationella  målet  eller  då  frågeställningen  är  hypotetisk  eller  EU-domstolen  inte  har  tillgång  till  sådana  uppgifter  om  de  faktiska  eller  rättsliga  omständigheterna  som  är  nödvändiga  för  att  kunna  ge  ett  användbart  svar  på  de  frågor  som  ställts  till  den  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 116,  och  dom  av  den  2 september 2021, INPS (Födelsebidrag och moderskapsbidrag till innehavare av ett kombinerat tillstånd),  C‑350/20, EU:C:2021:659, punkt 39  och  där  angiven  rättspraxis).
I  förevarande  fall  framgår  det  av  begäran  om  förhandsavgörande  att  den  hänskjutande  domstolen,  inom  ramen  för  ett  brottmål  avseende  bland  annat  korruptionsbrott,  har  mottagit  en  begäran  från  de  tilltalade  om  att  bevisning  i  form  av  uppteckningar  av  avlyssning  ska  uteslutas  från  processen  med  tillämpning  av  flera  domar  från  Författningsdomstolen.  Det  är  just  på  grund  av  de  tvivel  som  den  hänskjutande  domstolen  hyser  beträffande  huruvida  dessa  domar  –  vars  åsidosättande  av  en  nationell  domstol  dessutom  kan  medföra  disciplinansvar  för  de  domare  som  deltagit  i  avgörandet  i  nämnda  domstol  –  är  förenliga  med  kravet  på  domstolarnas  oavhängighet,  som  följer  av  artikel 19.1  andra  stycket  FEU  som  den  hänskjutande  domstolen  har  beslutat  att  fråga  EU-domstolen,  inom  ramen  för  den  andra  och  den  tredje  tolkningsfrågan,  om  bland  annat  tolkningen  av  denna  bestämmelse.  När  det  gäller beslut 2006/928  som  avses  med  den  första  tolkningsfrågan  ska  det  mot  bakgrund  av skäl 3  i  detta  beslut,  som  begäran  om  förhandsavgörande  hänvisar  till,  påpekas  att  detta  krav  på  oavhängighet  konkretiseras  genom  de  riktmärken  som  anges  i  bilagan  till  beslutet  och  de  rekommendationer  som  lämnas  i  de  rapporter  som  kommissionen  antar  på  grundval  av  beslutet.  Sambandet  mellan  förfarandet  vid  den  nationella  domstolen  och  de  tre  frågor  som  ställts  framgår  således  klart  av  begäran  om  förhandsavgörande.
Av  det  ovan  anförda  följer  att  tolkningsfrågorna  i mål C‑379/19  kan  tas  upp  till  sakprövning.

Mål C
‑
547/19
Domstolsinspektionen  har  gjort  gällande  att  begäran  om  förhandsavgörande  inte  kan  tas  upp  till  sakprövning,  eftersom  artiklarna 2  och  19  FEU  samt  artikel 47  i  stadgan,  som  den  hänskjutande  domstolen  har  begärt  tolkning  av,  inte  är  tillämpliga  i  det  nationella  målet.
Det  ska  i  detta  hänseende  påpekas  att  det  nationella  målet  C‑547/19  avser  en  talan  som  väckts  vid  den  hänskjutande  domstolen  av  en  domare  mot  disciplinåtgärden  att  utesluta  denne  från  domarämbetet.  Den  berörda  personen  har  i  ett  överklagande  bestritt  lagenligheten  av  denna  domstols  sammansättning,  vilken  bildats  enligt  de  krav  som  ställs  i  Författningsdomstolens  dom nr 685/2018.  Den  hänskjutande  domstolen  ska  således  ta  ställning  till  denna  processuella  invändning  och,  i  detta  sammanhang,  uttala  sig  om  lagenligheten  av  dess  egen  sammansättning,  med  beaktande  av  den  rättspraxis  som  bygger  på  denna  dom  och  som  enligt  den  hänskjutande  domstolen  kan  påverka  dess  oberoende  ställning.
Den  hänskjutande  domstolen  är  emellertid  ett  dömande  organ  som,  i  egenskap  av  domstol,  kan  pröva  frågor  om  tillämpningen  eller  tolkningen  av  unionsrätten  och  följaktligen  rör  områden  som  omfattas  av  unionsrätten.  I  förevarande  fall  är  artikel 19.1  andra  stycket  FEU  således  tillämplig  i  förhållande  till  den  hänskjutande  domstolen,  vilken  enligt  denna  bestämmelse  är  skyldig  att  säkerställa  att  det  regelverk  för  disciplinåtgärder  som  är  tillämpligt  på  domare  vid  nationella  domstolar  som  omfattas  av  det  nationella  systemet  för  rättsmedel  inom  de  områden  som  omfattas  av  unionsrätten  iakttar  principen  om  domstolarnas  oavhängighet,  bland  annat  genom  att  säkerställa  att  avgöranden  som  meddelats  inom  ramen  för  disciplinära  förfaranden  mot  domare  prövas  av  en  instans  som  själv  respekterar  de  garantier  som  följer  av  ett  effektivt  domstolsskydd,  däribland  kravet  på  oavhängighet  (dom  av  den  15 juli 2021,  kommissionen/Polen  (Disciplinära  förfaranden  gentemot  domare)  (C‑791/19,  EU:C:2021:596, punkt 80  och  där  angiven  rättspraxis).  Vid  tolkningen  av  denna  bestämmelse  ska  såväl  artikel 2  FEU  som  artikel 47  i  stadgan  beaktas.
Härav  följer  att  begäran  om  förhandsavgörande  i mål C‑547/19  kan  tas  upp  till  prövning.

Målen C
‑
357/19, C
‑
811/19 och C
‑
840/19
Vad  gäller mål C‑357/19  har  PM,  RO  och  TQ  samt  den  polska  regeringen  gjort  gällande  att  begäran  om  förhandsavgörande  inte  kan  tas  upp  till  sakprövning.  Först  har  PM  och  RO  påpekat  att  deras  personliga  rättsliga  situation  inte  har  något  samband  med  överträdelser  som  påverkar  unionens  ekonomiska  intressen  och  följaktligen  inte  heller  med  artikel 325.1  FEUF.  RO  och  TQ  har  vidare  anfört  att  den  hänskjutande  domstolen,  genom  att  förklara  att  talan  kan  tas  upp  till  sakprövning,  redan  har  uttalat  sig  i  frågan  huruvida  författningsdomstolens  dom nr 685/2018  är  tillämplig,  vilket  innebär  att  det  enligt  dem  inte  längre  är  nödvändigt  att  klargöra  denna  fråga  för  att  kunna  avgöra  det  nationella  målet.  Slutligen  anser  den  polska  regeringen  att mål C‑357/19  inte  omfattas  av  unionsrättens,  och  därmed  stadgans,  tillämpningsområde.
Vad  gäller mål C‑811/19  har  den  polska  regeringen  även  här  bestritt  att  begäran  om  förhandsavgörande  kan  tas  upp  till  sakprövning  och  gjort  gällande  att  inte  heller  det  målet  omfattas  av  unionsrättens  tillämpningsområde  och  att  stadgan  därför  inte  ska  tillämpas.
NC  har  i mål C‑840/19  yrkat  att  begäran  om  förhandsavgörande  ska  avvisas.  Vad  gäller  den  första  frågan  anser  NC  att  artikel 325  FEUF  inte  är  tillämplig  i  det  målet,  eftersom  den  överträdelse  som  är  aktuell  i  det  nationella  målet  inte  påverkar  unionens  finansiella  intressen.  Vad  gäller  den  tredje  frågan  har  NC  gjort  gällande  att  svaret  på  denna  fråga,  med  hänsyn  till  EU-domstolens  praxis  angående  principen  om  unionsrättens  företräde,  inte  lämnar  utrymme  för  rimligt  tvivel.  Mer  allmänt  har  NC,  förutom  att  anse  att  utgången  i  det  nationella  målet  inte  är  beroende  av  svaren  på  de  frågor  som  ställts,  hävdat  att  de  uppgifter  och  bedömningar  som  den  hänskjutande  domstolen  har  lämnat  avseende  Författningsdomstolen,  bland  annat  om  dess  dom nr 417/2019,  är  ofullständiga  och  delvis  felaktiga.  Den  polska  regeringen  anser  för  sin  del,  av  samma skäl som  anförts  i mål C‑811/19,  att  begäran  om  förhandsavgörande  i mål C‑840/19  inte  kan  tas  upp  till  sakprövning.
Det  har  redan,  beträffande  dessa  olika  invändningar,  i punkt 139  ovan  erinrats  om  att  nationella  domstolars  frågor  om  tolkningen  av  unionsrätten  enligt  fast  rättspraxis  presumeras  vara  relevanta.  Dessa  frågor  ställs  mot  bakgrund  av  den  beskrivning  av  omständigheterna  i  målet  och  tillämplig  lagstiftning  som  den  nationella  domstolen  på  eget  ansvar  har  lämnat  och  vars  riktighet  det  inte  ankommer  på  EU-domstolen  att  pröva.
Vad  gäller mål C‑357/19  framgår  det  av  uppgifterna  i  begäran  om  förhandsavgörande  att  detta  mål har  sitt  ursprung  i  ett  straffrättsligt  förfarande  som  inletts  mot  flera  personer  som  åtalats  för  korruptionsbrott  i  samband  med  förvaltningen  av  EU-fonder  samt  för  mervärdesskattebedrägerier.  När  det  gäller målen C‑811/19  och  C‑840/19  har  den  hänskjutande  domstolen  angett  att  de  straffrättsliga  förfarandena  i  de  nationella  målen  avser  korruptionsbrott  i  samband  med  tilldelning  av  offentliga  kontrakt  avseende  projekt  som  finansieras  med  EU‑medel.  Mot  bakgrund  av  dessa  omständigheter,  vilka  det  inte  ankommer  på  EU‑domstolen  att  pröva  riktigheten  av,  framgår  det  att  de  nationella  målen  ska  anses  delvis  röra  mervärdesskattebedrägeri  som  kan  skada  unionens  finansiella  intressen  och  som  omfattas  av  artikel 325.1  FEUF  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 december 2017,  M.A.S.  och  M.B.,  C‑42/17,  EU:C:2017:936, punkterna 31  och  32  och  där  angiven  rättspraxis).  När  det  gäller  korruptionsbrott  i  samband  med  tilldelning  av  kontrakt  avseende  projekt  som  finansieras  med  EU-medel,  vill  de  hänskjutande  domstolarna  bland  annat  få  klarhet  i  huruvida  artikel 325.1  FEUF  är  tillämplig  på  sådana  överträdelser.  Argumentet  att  denna  bestämmelse  eventuellt  inte  är  tillämplig  kan  således  inte  påverka  frågan  huruvida  de  frågor  som  ställts  i  detta  avseende  kan  tas  upp  till  sakprövning.
Eftersom  den  hänskjutande  domstolen  anser  att  den  praxis  från  Författningsdomstolen  som  följer  av  domarna nr 685/2018  och  417/2019  skulle  kunna  skada  domarnas  oavhängighet  och  hindra  kampen  mot  korruption,  har  den  i målen C‑357/19,  C‑811/19  och  C‑840/19  ställt  frågor  till  EU-domstolen  om  tolkningen  av  bland  annat  artikel 325.1  FEUF  och  artikel 19.1  FEU  samt  av  principen  om  unionsrättens  företräde,  för  att  kunna  avgöra  om  den  ska  tillämpa  eller  tvärtom  underlåta  att  tillämpa  nämnda  domar.  För  det  fall  dessa  domar  är  tillämpliga  får  det,  enligt  den  hänskjutande  domstolen,  till  följd  att  överklagandet  ska  bifallas  eller  att  ett  nytt  förfarande  för  prövning  i  sak  ska  återupptas.  Under  dessa  omständigheter  kan  den  begärda  tolkningen  av  artikel 325  FEUF,  artikel 19.1  FEU  och  artikel 47  i  stadgan,  till  vilka  respektive  begäran  om  förhandsavgörande  hänvisar,  inte  anses  uppenbart  sakna  samband  med  prövningen  av  överklagandena  i  de  nationella  målen.
Vad  gäller  den  omständigheten  att  svaret  på  den  tredje  frågan  i mål C‑840/19  inte  lämnar  något  utrymme  för  tvivel,  kan  denna  omständighet,  såsom  framgår  av punkt 138  ovan,  inte  hindra  en  nationell  domstol  från  att  ställa  en  tolkningsfråga  till  EU-domstolen  eller  medföra  att  den  ställda  frågan  inte  kan  tas  upp  till  sakprövning.
Respektive  begäran  om  förhandsavgörande  i målen C‑357/19,  C‑811/19  och  C‑840/19  kan  följaktligen  tas  upp  till  sakprövning.

Prövning

i

sak
De  hänskjutande  domstolarna  har  genom  respektive  begäran  om  förhandsavgörande  bett  EU-domstolen  att  tolka  flera  principer  och  bestämmelser  i  unionsrätten,  bland  annat  artiklarna 2  och  19.1  andra  stycket  FEU,  artikel 325.1  FEUF,  principen  om  unionsrättens  företräde,  artikel 2  i  PIF-konventionen  och beslut 2006/928.  De  frågor  som  de  har  ställt  i  detta  avseende  avser  i  huvudsak  följande:
–        Är beslut 2006/928  och  de  rapporter  som  upprättats  på  grundval  av  detta  beslut  bindande  för  Rumänien  (första  frågan  i mål C‑379/19)?
–        Är  det  förenligt  med  unionsrätten,  särskilt  artikel 325.1  FEUF,  jämförd  med  artikel 2  i  PIF-konventionen,  att  tillämpa  en  nationell  lagstiftning  eller  praxis  som  medför  absolut  ogiltighet  för  domar  i  mål om  korruption  och  mervärdesskattebedrägeri  som  i  första  instans  inte  meddelats  av  dömande  sammansättningar  som  är  specialiserade  på  detta  område  eller,  i  andra  instans,  av  dömande  sammansättningar  i  vilka  samtliga  ledamöter  har  utsetts  genom  lottning,  med  följden  att  de  berörda  målen  om  korruption  och  mervärdesskattebedrägeri  –  i  förekommande  fall  efter  ett  resningsförfarande  mot  lagakraftvunna  domar  –  måste  prövas  på  nytt  i  första  och  eller  andra  instans  (första  frågan  i målen C‑357/19  och  C‑840/19  samt  den första  och  den fjärde  frågan  i mål C‑811/19)?
–        Är  det  förenligt  med  unionsrätten,  och  särskilt  med  dels  artiklarna 2  och  19.1  andra  stycket  FEU  och beslut 2006/928,  dels  principen  om  unionsrättens  företräde,  att  tillämpa  en  nationell  lagstiftning  eller  praxis  enligt  vilken  de  nationella  allmänna  domstolarna  är  bundna  av  avgöranden  från  den  nationella  författningsdomstolen  om  huruvida  viss  bevisning  kan  tillåtas  och  om  lagenligheten  av  den  dömande  sammansättningen  i  mål om  korruption,  mervärdesskattebedrägerier  eller  disciplinpåföljder  för  domare  och  enligt  vilken  dessa  domstolar  därför  inte  utan  att  begå  en  disciplinförseelse  med  stöd  av  sin  egen  behörighet  kan  sätta  åt  sidan  sådan  rättspraxis  från  författningsdomstolen  när  de  bedömer  att  denna  strider  mot  unionsrätten  (den andra  och  den tredje  frågan  i målen C‑357/19,  C‑379/19,  C‑811/19  och  C‑840/19  samt  den  enda  frågan  i mål C‑547/19)?

Den första frågan i mål C‑379/19
Den  hänskjutande  domstolen  har  ställt  den  första  frågan  i mål C‑379/19  för  att  få  klarhet  i  huruvida beslut 2006/928  och  rekommendationerna  i  de  rapporter  från  kommissionen  som  antagits  på  grundval  av  detta  beslut  är  bindande  för  Rumänien.
Beslut 2006/928  är  en  rättsakt  som  beslutats  av  en  unionsinstitution,  nämligen  kommissionen,  på  grundval  av  anslutningsakten,  som  är  en  del  av  unionens  primärrätt.  Närmare  bestämt  utgör beslut 2006/928  ett  beslut  i  den  mening  som  avses  i  artikel 288  fjärde  stycket  FEUF.  Även  rapporterna  från  kommissionen  till  Europaparlamentet  och  rådet,  vilka  upprättats  med  stöd  av  den  SKM  som  inrättats  genom  detta  beslut,  ska  betraktas  som  rättsakter  som  antagits  av  en  unionsinstitution  och  som  har  unionsrätten,  närmare  bestämt  artikel 2  i  nämnda  beslut,  som  rättslig  grund  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 149).
Som  framgår  av skälen 4  och  5  i beslut 2006/928  antogs  beslutet  i  samband  med  Rumäniens  anslutning  till  unionen  den  1 januari 2007  med  stöd  av  artiklarna 37  och  38  i  anslutningsakten.  Enligt  dessa  artiklar  bemyndigades  kommissionen  att  vidta  lämpliga  åtgärder  om  det  förelåg  en  överhängande  risk  för  allvarliga  störningar  på  den  inre  marknaden  till  följd  av  Rumäniens  underlåtenhet  att  iaktta  de  åtaganden  som  gjorts  inom  ramen  för  anslutningsförhandlingarna  respektive  en  överhängande  risk  för  allvarliga  åsidosättanden  av  Rumänien  beträffande  unionsrätten  på  området  frihet,  säkerhet  och  rättvisa.
Beslut 2006/928  antogs  på  grund  av  att  det  förelåg  en  överhängande  risk  av  det  slag  som  avses  i  artiklarna 37  och  38  i  anslutningsakten.  Som  framgår  av  kommissionens  uppföljningsrapport  av  den  26 september 2006  om  Bulgariens  och  Rumäniens  beredskap  för  medlemskap  i  Europeiska  unionen  (KOM(2006)  549  slutlig),  till  vilken  det  hänvisas  i skäl 4  i beslut 2006/928,  konstaterade  kommissionen  nämligen  att  brister  kvarstod  i  Rumänien,  bland  annat  inom  rättsväsendet  och  kampen  mot  korruption.  Kommissionen  föreslog  för  rådet  att  Rumäniens  anslutning  till  unionen  skulle  villkoras  av  att  det  inrättas  en  samarbets-  och  kontrollmekanism  så  att  dessa  brister  kunde  åtgärdas.  Det  framgår  av  bland  annat skälen 4  och  6  i  det  beslutet  att  SKM  inrättades  genom  nämnda  beslut.  Genom  beslutet  infördes  även  riktmärken  (artikel 1  och  bilagan  till  beslutet)  för  reformen  av  rättsväsendet  och  kampen  mot  korruption  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkterna 157  och  158).
Såsom  anges  i skälen 2  och  3  i beslut 2006/928  bygger  den  inre  marknaden  och  området  med  frihet,  säkerhet  och  rättvisa  på  ett  ömsesidigt  förtroende  mellan  medlemsstaterna  för  att  rättsstatsprincipen  i  alla  hänseenden  efterlevs  vid  förvaltnings-  och  domstolsbeslut  och  förvaltnings-  och  domstolspraxis.  Detta  förutsätter  att  det  i  alla  medlemsstater  finns  opartiska,  oberoende  och  effektiva  rättssystem  och  förvaltningssystem  som  är  lämpligt  rustade  att  bland  annat  bekämpa  korruption  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 159).
I  artikel 49  FEU  föreskrivs  en  möjlighet  för  varje  europeisk  stat  att  ansöka  om  att  bli  medlem  av  unionen,  och  det  preciseras  även  att  unionen  omfattar  stater  som  frivilligt  och  otvunget  ansluter  sig  till,  respekterar  och  förbinder  sig  att  främja  de  gemensamma  värden  som  nu  anges  i  artikel 2  FEU.  Av  artikel 2  FEU  följer  närmare  bestämt  att  unionen  ska  bygga  på  värden  –  däribland  rättsstaten  –  som  ska  vara  gemensamma  för  medlemsstaterna  i  ett  samhälle  som  kännetecknas  av  bland  annat  rättvisa.  Härvidlag  ska  det  erinras  om  att  det  ömsesidiga  förtroendet  mellan  medlemsstaterna  och,  i  synnerhet,  deras  domstolar  bygger  på  den  grundläggande  premissen  att  medlemsstaterna  delar  en  rad  gemensamma  värden  som  ligger  till  grund  för  unionen  i  enlighet  med  vad  som  anges  i  artikel 2  FEU  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 160  och  där  angiven  rättspraxis).
Att  respektera  de  värden  som  nämns  i  artikel 2  FEU  är  således  en  förutsättning  för  att  en  europeisk  stat  som  ansöker  om  att  bli  medlem  i  unionen  ska  kunna  ansluta  sig  till  unionen.  Det  var  mot  denna  bakgrund  som  SKM  inrättades  genom beslut 2006/928  för  att  säkerställa  att  rättsstatsprincipen  iakttas  i  Rumänien  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 161).
För  att  en  medlemsstat  ska  komma  i  åtnjutande  av  samtliga  rättigheter  som  följer  av  att  fördragen  tillämpas  på  denna  medlemsstat,  måste  den  respektera  de  värden  som  anges  i  artikel 2  FEU.  En  medlemsstat  kan  således  inte  ändra  sin  lagstiftning  på  sådant  sätt  att  skyddet  av  rättsstatsprincipen  sänks,  ett  värde  som  bland  annat  konkretiseras  i  artikel 19  FEU.  Det  ankommer  således  på  medlemsstaterna  att,  mot  bakgrund  av  detta  värde,  avstå  från  varje  åtgärd  som  kan  medföra  att  deras  lagstiftning  om  organisationen  av  rättsväsendet  försämras,  genom  att  inte  införa  regler  som  kan  äventyra  domstolarnas  oavhängighet  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 162  och  där  angiven  rättspraxis,  och  dom  av  den  15 juli 2021,  kommissionen/Polen  (Disciplinära  förfaranden  gentemot  domare),  C‑791/19,  EU:C:2021:596, punkt 51).
Det  ska  i  detta  sammanhang  påpekas  att  rättsakter  som  antagits  av  unionsinstitutionerna  före  anslutningen,  däribland beslut 2006/928,  enligt  artikel 2  i  anslutningsakten  är  bindande  för  Rumänien  från  och  med  dagen  för  landets  anslutning  till  unionen.  Enligt  artikel 2.3  i  anslutningsfördraget  ska  nämnda  rättsakter  fortsätta  att  gälla  till  dess  att  dessa  rättsakter  upphävs  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 163).
Vad  närmare  bestämt  gäller  de  åtgärder  som  vidtagits  med  stöd  av  artiklarna 37  och  38  i  anslutningsakten,  är  det  visserligen  riktigt  att  kommissionen  enligt  första  stycket  i  var  och  en  av  dessa  artiklar  får  vidta  däri  angivna  åtgärder  ”inom  tre  år efter  anslutningen”.  I  andra  stycket  i  respektive  artikel föreskrivs  emellertid  uttryckligen  att  de  på  detta  sätt  vidtagna  åtgärderna  får  tillämpas  utöver  nämnda  period  så  länge  som  de  motsvarande  åtagandena  inte  har  uppfyllts  eller  så  länge  de  konstaterade  bristerna  kvarstår.  Vidare  föreskrivs  det  att  åtgärderna  upphävs  först  när  det  relevanta  åtagandet  har  genomförts  eller  den  aktuella  bristen  avhjälpts.  I skäl 9  i beslut 2006/928  anges  för  övrigt  att  beslutet  ”bör  upphävas  när  alla  riktmärken  har  uppfyllts”.
Beslut 2006/928  fortsätter  således  att  ha  verkningar  även  efter  Rumäniens  anslutning  till  unionen  så  länge  det  inte  har  upphävts  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 165).
När  det  gäller  frågan  huruvida  och  i  vilken  utsträckning beslut 2006/928  är  bindande  för  Rumänien,  erinrar  domstolen  om  att  artikel 288  fjärde  stycket  FEUF,  i  likhet  med  artikel 249  fjärde  stycket  EG,  föreskriver  att  ett  beslut  ”är  till  alla  delar  bindande”  för  dem  som  det  riktar  sig  till.
Enligt  artikel 4  i beslut 2006/928  riktar  beslutet  sig  till  samtliga  medlemsstater,  däribland  Rumänien  från  och  med  den  dag  då  landet  anslöt  sig  till  unionen.  Detta  beslut  är  följaktligen  till  alla  delar  bindande  för  Rumänien  från  och  med  dagen  för  landets  anslutning  till  unionen.  Enligt  beslutet  ska  Rumänien  uppfylla  de  riktmärken  som  anges  i  bilagan,  och  enligt  artikel 1  första  stycket  ska  Rumänien  varje  år rapportera  till  kommissionen  om  de  framsteg  som  gjorts  i  detta  avseende  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkterna 167  och  168).
När  det  särskilt  gäller  dessa  riktmärken  ska  följande  tilläggas.  Såsom  framgår  av punkterna 157–162  ovan  infördes  dessa  riktmärken  för  att  åtgärda  de  brister  som  kommissionen  konstaterat  innan  Rumänien  anslöt  sig  till  unionen  bland  annat  vad  gäller  reformerna  av  rättsväsendet  och  kampen  mot  korruption.  Syftet  med  dessa  riktmärken  är  att  säkerställa  att  Rumänien  iakttar  rättsstatsprincipen  i  artikel 2  FEU,  vilket  är  ett  villkor  för  att  landet  ska  kunna  komma  i  åtnjutande  av  samtliga  rättigheter  som  följer  av  att  fördragen  tillämpas  på  Rumänien.  Dessa  riktmärken  konkretiserar  de  särskilda  åtaganden  som  Rumänien  gjorde  och  de  krav  som  landet  godtog  då  anslutningsförhandlingarna  avslutades  den  14 december 2004.  Dessa  åtaganden  och  krav  återfinns  i  bilaga IX  till  anslutningsakten,  och  de  avser  bland  annat  rättsväsendet  och  kampen  mot  korruption.  Såsom  framgår  av skälen 4  och  6  i beslut 2006/928,  var  syftet  med  SKM  och  riktmärkena  att  fullborda  Rumäniens  anslutning  till  unionen  och  i  detta  syfte  se  till  att  de  av  kommissionen  konstaterade  bristerna  på  dessa  områden  åtgärdades  före  landets  anslutning  till  unionen  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkterna 169–171).
Följaktligen  är  riktmärkena  bindande  för  Rumänien,  vilket  innebär  att  denna  medlemsstat  iklätt  sig  den  särskilda  skyldigheten  att  uppnå  dessa  riktmärken  och  utan  dröjsmål  vidta  lämpliga  åtgärder  för  att  genomföra  dem.  Vidare  ska  Rumänien  avhålla  sig  från  att  vidta  åtgärder  som  riskerar  att  äventyra  genomförandet  av  dessa  riktmärken  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 172).
När  det  gäller  de  rapporter  som  kommissionen  upprättat  på  grundval  av beslut 2006/928,  ska  det  erinras  om  följande.  För  att  avgöra  huruvida  en  unionsrättsakt  har  bindande  verkningar  är  det  nödvändigt  att  se  till  rättsaktens  innebörd  och  att  bedöma  dess  verkningar  mot  bakgrund  av  objektiva  kriterier,  såsom  rättsaktens  innehåll,  i  förekommande  fall  med  beaktande  av  det  sammanhang  i  vilket  den  antogs  och  den  antagande  institutionens  befogenheter  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 173).
I  förevarande  fall  är  det  riktigt  att  de  rapporter  som  upprättas  på  grundval  av beslut 2006/928,  enligt  artikel 2  första  stycket  i  detta  beslut,  inte  ska  rikta  sig  till  Rumänien  utan  till  parlamentet  och  rådet.  Även  om  dessa  rapporter  innehåller  en  analys  av  situationen  i  Rumänien  och  innehåller  krav  gentemot  denna  medlemsstat,  så  utgör  slutsatserna  däri  ”rekommendationer”  till  Rumänien  som  formulerats  med  hänvisning  till  dessa  krav.
Faktum  kvarstår  dock  att  dessa  rapporter  –  såsom  framgår  av  artikel 1  jämförd  med  artikel 2  i  nämnda  beslut  –  är  avsedda  att  analysera  och  utvärdera  Rumäniens  framsteg  utifrån  de  riktmärken  som  ska  uppnås  av  landet.  Vad  särskilt  gäller  de  rekommendationer  som  återfinns  i  dessa  rapporter  är  de  utformade  för  att  dessa  riktmärken  ska  kunna  genomföras  och  för  att  vägleda  medlemsstaten  då  den  vidtar  reformåtgärder  i  detta  avseende  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 175).
På  denna  punkt ska  det  erinras  om  att  det  av  domstolens  fasta  praxis  framgår  att  medlemsstaterna,  enligt  principen  om  lojalt  samarbete  i  artikel 4.3  FEU,  är  skyldiga  att  vidta  alla  åtgärder  som  är  ägnade  att  säkerställa  unionsrättens  tillämplighet  och  verkan  samt  se  till  att  de  otillåtna  följdverkningarna  av  en  överträdelse  av  unionsrätten  upphör.  En  sådan  skyldighet  åligger  varje  organ  i  den  berörda  medlemsstaten  inom  ramen  för  dess  behörighet  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 176  och  där  angiven  rättspraxis).
Under  dessa  omständigheter  ska  Rumänien,  för  att  uppfylla  de  riktmärken  som  anges  i  bilagan  till beslut 2006/928,  ta  vederbörlig  hänsyn  till  de  krav  och  rekommendationer  som  anges  i  de  rapporter  som  upprättas  av  kommissionen  med  stöd  av  detta  beslut.  I  synnerhet  får  Rumänien  inte  vidta  eller  bibehålla  sådana  åtgärder  på  de  områden  som  omfattas  av  riktmärkena  som  skulle  kunna  äventyra  det  resultat  som  anges  däri.  För  det  fall  kommissionen  i  en  sådan  rapport  uppger  sig  vara  osäker  på  om  en  nationell  åtgärd  är  förenlig  med  något  av  riktmärkena,  ankommer  det  på  Rumänien  att  i  ärligt  uppsåt  samarbeta  med  kommissionen  för  att  –  med  iakttagande  i  alla  avseenden  av  dessa  riktmärken  och  bestämmelserna  i  fördragen  –  övervinna  de  svårigheter  som  finns  med  att  förverkliga  dessa  riktmärken  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 177).
Mot  bakgrund  av  det  ovan  anförda  ska  den  första  frågan  i mål C‑379/19  besvaras  så,  att beslut 2006/928  till  alla  delar  är  bindande  för  Rumänien  så  länge  det  inte  har  upphävts.  De  riktmärken  som  anges  i  beslutets  bilaga  syftar  till  att  säkerställa  att  Rumänien  iakttar  rättsstatsprincipen  i  artikel 2  FEU,  och  dessa  riktmärken  är  bindande  för  nämnda  medlemsstat,  i  det  att  medlemsstaten  är  skyldig  att  vidta  lämpliga  åtgärder  för  att  genomföra  dessa  riktmärken  och  därvid  i  vederbörlig  ordning,  i  enlighet  med  principen  om  lojalt  samarbete  i  artikel 4.3  FEU,  beakta  de  rapporter  som  upprättas  av  kommissionen  på  grundval  av  nämnda  beslut,  särskilt  de  rekommendationer  som  anges  i  nämnda  rapporter.

Den första frågan i målen C
‑
357/19 och C
‑
840/19 samt den första och den fjärde frågan i mål C
‑
811/19
Den  hänskjutande  domstolen  har  ställt  den  första  frågan  i målen C‑357/19  och  C‑840/19  samt  den  första  och  den  fjärde  frågan  i mål C‑811/19,  vilka  ska  prövas  tillsammans,  för  att  få  klarhet  i  huruvida  artikel 325.1  FEUF,  jämförd  med  artikel 2  i  PIF-konventionen,  ska  tolkas  så,  att  den  utgör  hinder  för  en  nationell  lagstiftning  eller  praxis  enligt  vilken  domar  om  korruption  och  mervärdesskattebedrägeri  som  i  första  instans  inte  meddelats  av  dömande  sammansättningar  som  är  specialiserade  på  detta  område  eller,  i  högre  instans,  av  dömande  sammansättningar  där  samtliga  ledamöter  utsetts  genom  lottning  är  absolut  ogiltiga,  så  att  de  berörda  målen  om  korruption  och  mervärdesskattebedrägeri,  i  förekommande  fall  efter  ett  resningsförfarande  mot  den  slutliga  domen,  måste  prövas  på  nytt  i  första  och/eller  andra  instans.
Det  ska  inledningsvis  påpekas  att  den  hänskjutande  domstolen  i  dessa  mål har  betonat  vikten  av  de  verkningar  som  Författningsdomstolens  praxis  enligt  domarna nr 685/2018  och  417/2019,  avseende  de  dömande  sammansättningarna  vid  Högsta  domstolen,  skulle  kunna  ha  på  effektiviteten  i  lagföringen,  på  påföljderna  och  på  verkställighet  av  påföljder  för  korruptionsbrott  och  mervärdesskattebedrägerier,  såsom  de  i  åtalen  mot  de  berörda  personerna,  bland  vilka  ingår  personer  som  innehaft  poster  på  högsta  nivå  i  den  rumänska  staten  vid  tiden  för  gärningarna.  Den  hänskjutande  domstolen  vill  således  få  klarhet  i  huruvida  en  sådan  rättspraxis  är  förenlig  med  unionsrätten.
Även  om  de  frågor  som  den  hänskjutande  domstolen  har  ställt  formellt  avser  artikel 325.1  FEUF  jämförd  med  artikel 2  i  PIF-konventionen  och  inte  hänvisar  till beslut 2006/928,  är  sistnämnda  beslut  och  de  riktmärken  som  anges  i  bilagan  till  beslutet  relevanta  för  svaret  på  dessa  frågor.  Även  om  den  hänskjutande  domstolen  i  sina  frågor  även  har  hänvisat  till  artikel 19.1  andra  stycket  FEU  och  direktiven 2015/849  och  2017/137,  framstår  det  däremot  inte  i  förevarande  fall  som  nödvändigt  att  göra  en  prövning  rörande  de  bestämmelserna  för  att  kunna  besvara  de  frågeställningar  som  de  hänskjutna  frågorna  ger  upphov  till.  När  det  gäller  dessa  direktiv ska  det  för  övrigt  påpekas  att  den  period  som  är  relevant  i  målen  vid  den  nationella  domstolen  inträffade  innan  direktiven trädde  i  kraft.
Under  dessa  omständigheter  ska  frågorna  besvaras  mot  bakgrund  av  såväl  artikel 325.1  FEUF,  jämförd  med  artikel 2  i  PIF-konventionen,  som beslut 2006/928.
Som  det  erinras  om  i punkt 133  ovan  innehåller  unionsrätten  inte,  på  unionsrättens  nuvarande  stadium,  några  bestämmelser  om  hur  rättsväsendet  ska  organiseras  i  medlemsstaterna,  och  i  synnerhet  inte  om  hur  den  dömande  sammansättningen  ska  se  ut  i  mål om  korruption  och  bedrägerier.  Bestämmelser  på  detta  område  omfattas  således  i  princip  av  medlemsstaternas  behörighet.  Medlemsstaterna  är  emellertid  vid  utövandet  av  denna  befogenhet  skyldiga  att  iaktta  de  skyldigheter  som  de  har  enligt  unionsrätten.
Vad  gäller  de  skyldigheter  som  följer  av  artikel 325.1  FEUF,  ålägger  den  bestämmelsen  medlemsstaterna  att  bekämpa  bedrägerier  och  all  annan  olaglig  verksamhet  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen  genom  avskräckande  och  effektiva  åtgärder  (dom  av  den  5 juni 2018,  Kolev  m.fl.,  C‑612/15,  EU:C:2018:392, punkt 50  och  där  angiven  rättspraxis,  och  dom  av  den  17 januari 2019,  Dzivev  m.fl.,  C‑310/16,  EU:C:2019:30, punkt 25).
För  att  säkerställa  skyddet  av  unionens  ekonomiska  intressen  ankommer  det  på  medlemsstaterna  att  vidta  nödvändiga  åtgärder  för  att  garantera  en  fullständig  och  effektiv  uppbörd  av  unionens  egna  medel  i  form  av  inkomster  från  tillämpningen  av  en  enhetlig  procentsats  på  de  harmoniserade  beräkningsunderlagen  för  mervärdesskatt  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 december 2017,  M.A.S.  och  M.B.,  C‑42/17, EU:C:2017:936, punkterna 31  och  32  och  där  angiven  rättspraxis,  och  dom  av  den  5 juni 2018,  Kolev  m.fl.,  C‑612/15, EU:C:2018:392, punkterna 51  och  52).  På  samma  sätt  är  medlemsstaterna  skyldiga  att  vidta  effektiva  åtgärder  för  att  återkräva  belopp  som  felaktigt  utbetalats  till  mottagaren  av  ett  stöd  som  delvis  finansierats  genom  unionens  budget  (dom  av  den  1 oktober 2020,  Úrad  špeciálnej  prokuratúry,  C‑603/19,  EU:C:2020:774, punkt 55).
Såsom  generaladvokaten  har  påpekat  i punkterna 94  och  95  i  sitt  förslag  till  avgörande  i målen C‑357/19  och  C‑547/19  omfattar  begreppet  ”unionens  ekonomiska  intressen”,  i  den  mening  som  avses  i  artikel 325.1  FEUF,  inte  bara  inkomster  som  ställs  till  unionsbudgetens  förfogande  utan  även  de  utgifter  som  täcks  av  denna  budget.  Denna  tolkning  stöds  av  definitionen  av  begreppet  ”bedrägeri  som  riktar  sig  mot  [unionens]  ekonomiska  intressen”  som  finns  i  artikel 1.1 a  och  b  i  PIF-konventionen  och  som  avser  olika  avsiktliga  handlingar  och  underlåtenheter  i  fråga  om  såväl  utgifter  som  intäkter.
När  det  gäller  uttrycket  ”all  olaglig  verksamhet”  i  artikel 325.1  FEUF  ska  det  erinras  om  att  uttrycket  ”olaglig  verksamhet”  vanligtvis  avser  beteenden  som  strider  mot  lagen,  medan  preciseringen  ”all”  betyder  att  samtliga  dessa  beteenden  utan  åtskillnad  avses.  Med  hänsyn  till  den  betydelse  som  ska  tillmätas  skyddet  av  unionens  finansiella  intressen,  vilket  är  ett  av  unionens  mål,  kan  begreppet  olaglig  verksamhet  inte  tolkas  restriktivt  (dom  av  den  2 maj 2018,  Scialdone,  C‑574/15,  EU:C:2018:295, punkt 45  och  där  angiven  rättspraxis).
Som  generaladvokaten  påpekat  i punkt 100  i  sitt  förslag  till  avgörande  i målen C‑357/19  och  C‑547/19  omfattar  begreppet  ”olaglig  verksamhet”  bland  annat  korruption  bland  offentliga  tjänstemän  eller  missbruk  av  tjänsteställning  som  kan  påverka  unionens  ekonomiska  intressen  exempelvis  genom  att  unionsmedel  används  på  fel  sätt.  Det  saknar  i  detta  sammanhang  betydelse  om  korruptionen  tar  sig  uttryck  i  en  handling  eller  en  underlåtenhet  från  den  berörda  tjänstemannens  sida,  med  hänsyn  till  att  en  underlåtenhet  kan  vara  lika  skadlig  för  unionens  ekonomiska  intressen  som  en  handling  och  vara  oupplösligt  sammankopplad  med  en  sådan  handling,  såsom  till  exempel  en  tjänstemans  underlåtenhet  att  utföra  de  kontroller  och  inspektioner  som  krävs  för  utgifter  som  omfattas  av  unionens  budget  eller  godkännande  av  olämplig  eller  felaktig  användning  av  unionens  medel.
Den  omständigheten  att  artikel 2.1  i  PIF-konventionen,  jämförd  med  artikel 1.1  i  konventionen,  endast  hänvisar  till  bedrägerier  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen  påverkar  inte  denna  tolkning  av  artikel 325.1  FEUF,  vars  lydelse  uttryckligen  avser  ”bedrägeri  och  all  annan  olaglig  verksamhet  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen”.  Som  framgår  av  artikel 1 a  i  konventionen  utgör  användning  av  medel  från  unionens  budget  för  andra  syften  än  dem  som  medlen  ursprungligen  har  beviljats  för  bedrägeri.  Detta  kan  dock  även  vara  ursprunget  till  eller  följden  av  korruption.  Detta  visar  att  korruption  kan  ha  samband  med  bedrägerier  och  omvänt  att  bedrägerier  kan  underlättas  genom  korruption,  vilket  innebär  att  en  eventuell  skada  för  de  ekonomiska  intressena  kan  följa  av  till  exempel  mervärdesskattebedrägeri  i  kombination  med  korruption.  Som  generaladvokaten  påpekat  i punkt 98  i  sitt  förslag  till  avgörande  i målen C‑357/19  och  C‑547/19  bekräftas  en  sådan  eventuell  koppling  av  protokollet  till  PIF-konventionen,  vilket  enligt  artiklarna 2  och  3  i  protokollet  omfattar  passiv  och  aktiv  korruption.
Det  ska  även  erinras  om  att  domstolen  redan  har  slagit  fast  att  även  oegentligheter  som  inte  har  någon  bestämd  ekonomisk  inverkan  allvarligt  kan  skada  unionens  finansiella  intressen  (dom  av  den  21 december 2011,  Chambre  de  commerce  et  d’industrie  de  l’Indre,  C‑465/10,  EU:C:2011:867, punkt 47  och  där  angiven  rättspraxis).  Som  generaladvokaten  har  påpekat  i punkt 103  i  sitt  förslag  till  avgörande  i  de  förenade målen C‑357/19  och  C‑547/19,  kan  artikel 325.1  FEUF  således  omfatta  inte  bara  handlingar  som  faktiskt  orsakar  en  förlust  av  egna  medel,  utan  även  försök  att  utföra  sådana  handlingar.
Det  ska  i  detta  sammanhang  tilläggas,  vad  gäller  Rumänien,  att  skyldigheten  att  bekämpa  korruption  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen,  såsom  följer  av  artikel 325.1  FEUF,  kompletteras  av  de  särskilda  åtaganden  som  denna  medlemsstat  godtog  när  anslutningsförhandlingarna  avslutades  den  14 december 2004.  Enligt  punkt I.4  i  bilaga IX  till  anslutningsakten  åtog  sig  nämnda  medlemsstat  bland  annat  att  ”avsevärt  påskynda  kampen  mot  korruption,  särskilt  korruption  på  hög  nivå,  genom  att  säkerställa  en  strikt  tillämpning  av  den  befintliga  lagstiftningen  mot  korruption”.  Detta  särskilda  åtagande  konkretiserades  därefter  genom  antagandet  av beslut 2006/928,  som  fastställde  riktmärken  för  att  avhjälpa  de  brister  som  kommissionen  konstaterat  före  Rumäniens  anslutning  till  unionen,  bland  annat  i  fråga  om  korruptionsbekämpningen.  Bilagan  till  detta  beslut,  där  dessa  riktmärken  anges,  nämner  i punkt 3  riktmärket  att  ”  fortsätta  att  genomföra  professionella,  oberoende  undersökningar  rörande  fall  av  påstådd  korruption  på  hög  nivå”  och  i punkt 4  riktmärket  att  ”[v]idta  ytterligare  åtgärder  för  att  förebygga  och  bekämpa  korruption,  i  synnerhet  inom  den  lokala  förvaltningen”.
Som  erinrats  om  i punkt 169  ovan  är  de  riktmärken  som  Rumänien  åtagit  sig  att  uppnå  bindande  för  denna  medlemsstat,  såtillvida  att  medlemsstaten  har  en  särskild  skyldighet  att  uppfylla  dessa  mål och  att  vidta  lämpliga  åtgärder  för  att  så  snart  som  möjligt  uppnå  dessa  mål.  Vidare  ska  Rumänien  avhålla  sig  från  att  vidta  åtgärder  som  riskerar  att  äventyra  genomförandet  av  dessa  riktmärken.  Skyldigheten  att  effektivt  bekämpa  korruption  och  särskilt  korruption  på  hög  nivå,  vilken  följer  av  de  riktmärken  som  anges  i  bilagan  till beslut 2006/928,  jämförda  med  Rumäniens  särskilda  åtaganden,  är  emellertid  inte  begränsad  till  fall  av  korruption  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen.
Vidare  följer  det  dels  av  artikel 325.1  FEUF,  enligt  vilken  bedrägerier  och  all  annan  olaglig  verksamhet  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen  ska  bekämpas,  dels  av beslut 2006/928,  enligt  vilket  korruption  i  allmänhet  ska  förebyggas  och  bekämpas,  att  Rumänien  ska  föreskriva  effektiva  och  avskräckande  påföljder  vid  sådana  brott  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 juni 2018,  Kolev  m.fl.,  C‑612/15,  EU:C:2018:392, punkt 53).
Visserligen  har  medlemsstaterna  härvidlag  en  valfrihet  vad  gäller  tillämpliga  påföljder,  vilka  kan  bestå  i  administrativa  påföljder,  straffrättsliga  påföljder  eller  en  kombination  av  båda.  De  är  emellertid  skyldiga  enligt  artikel 325.1  FEUF  att  se  till  att  grova  bedrägerier  eller  korruptionsbrott  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen  bestraffas  med  straffrättsliga  påföljder  som  är  effektiva  och  avskräckande  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 juni 2018,  Kolev  m.fl.,  C‑612/15,  EU:C:2018:392, punkt 54  och  där  angiven  rättspraxis,  och  dom  av  den  17 januari 2019,  Dzivev  m.fl.,  C‑310/16,  EU:C:2019:30, punkt 27).  Vad  gäller  korruptionsbrott  i  allmänhet  följer  skyldigheten  att  föreskriva  effektiva  och  avskräckande  straffrättsliga  påföljder  för  Rumänien  av beslut 2006/928,  eftersom  detta  beslut,  såsom  påpekats  i punkt 189  ovan,  ålägger  Rumänien  att  bekämpa  korruption  och  särskilt  korruption  på  hög  nivå  på  ett  effektivt  sätt,  oberoende  av  eventuell  skada  för  unionens  ekonomiska  intressen.
Det  ankommer  dessutom  på  Rumänien  att  säkerställa  att  dess  straffrättsliga  och  straffprocessrättsliga  bestämmelser  gör  det  möjligt  att  effektivt  beivra  bedrägerier  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen  och  korruption  i  allmänhet.  Även  om  de  påföljder  som  föreskrivs  och  de  straffrättsliga  förfaranden  som  införts  för  att  bekämpa  dessa  brott  hör  till  medlemsstatens  behörighet,  begränsas  denna  behörighet  inte  bara  av  proportionalitetsprincipen  och  likvärdighetsprincipen,  utan  även  av  effektivitetsprincipen,  enligt  vilken  påföljder  ska  vara  effektiva  och  avskräckande  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  2 maj 2018,  Scialdone,  C‑574/15,  EU:C:2018:295, punkt 29,  och  dom  av  den  17 januari 2019,  Dzivev  m.fl.,  C‑310/16,  EU:C:2019:30, punkterna 29  och  30).  Detta  krav  på  effektivitet  omfattar  med  nödvändighet  såväl  förfaranden  och  påföljder  för  bedrägerier  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen  i  allmänhet  som  tillämpningen  av  de  straff  som  utdömts,  eftersom  dessa  inte  kan  vara  effektiva  och  avskräckande  om  de  inte  faktiskt  verkställs.
I  detta  sammanhang  ankommer  det  i  första  hand  på  den  nationella  lagstiftaren  att  vidta  nödvändiga  åtgärder.  Det  ankommer  på  lagstiftaren  att,  i  förekommande  fall,  ändra  sin  lagstiftning  och  se  till  att  de  förfaranderegler  som  är  tillämpliga  vid  lagföringen  av  och  påföljden  för  brott  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen  samt  korruptionsbrott  i  allmänhet  inte  är  utformade  på  ett  sådant  sätt  att  de  på  grund  av  sin  natur  medför  en  risk  för  systemisk  straffrihet  avseende  sådana  överträdelser,  samtidigt  som  skyddet  av  de  grundläggande  rättigheterna  för  de  anklagade  säkerställs  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 juni 2018,  Kolev  m.fl.,  C‑612/15,  EU:C:2018:392, punkt 65,  och  dom  av  den  17 januari 2019,  Dzivev  m.fl.,  C‑310/16,  EU:C:2019:30, punkt 31).
Vad  gäller  de  nationella  domstolarna  ankommer  det  på  dem  att  säkerställa  den  fulla  verkan  av  de  skyldigheter  som  följer  av  artikel 325.1  FEUF  samt  av beslut 2006/928  och  underlåta  att  tillämpa  bestämmelser  i  nationell  rätt,  som  i  ett  mål om  grovt  bedrägeri  riktat  mot  unionens  ekonomiska  intressen  eller  om  korruptionsbrott  i  allmänhet  hindrar  att  det  utdöms  effektiva  och  avskräckande  påföljder  för  att  bekämpa  sådana  brott  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 december 2017, M.A.S. och M.B.,  C‑42/17, EU:C:2017:936, punkt 39  och  där  angiven  rättspraxis,  dom  av  den  17 januari 2019, Dzivev m.fl.,  C‑310/16, EU:C:2019:30, punkt 32,  och  dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkterna 249  och  251).
I  förevarande  fall  framgår  det  av  uppgifterna  i  respektive  begäran  om  förhandsavgörande  i målen C‑357/19,  C‑811/19  och  C‑840/19,  vilka  sammanfattas  i punkterna 60,  95  och  107  ovan,  att  Författningsdomstolen  genom  sin  dom nr 417/2019  av  den  3 juli 2019,  som  meddelades  efter  en  begäran  från  deputeradekammarens  talman,  slog  fast  att  alla  de  mål som  Högsta  domstolen  hade  prövat  i  första  instans  före  den  23 januari 2019  och  i  vilka  de  avgöranden  som  den  domstolen  hade  meddelat  inte  vunnit  laga  kraft  före  nämnda  datum  skulle  prövas  på  nytt  av  dömande  sammansättningar  specialiserade  på  området  korruptionsbekämpning  och  bildade  med  stöd  av  artikel 29.1  i  lag nr 78/2000,  såsom  den  bestämmelsen  tolkats  av  Författningsdomstolen.  Enligt  samma  uppgifter  blir  slutsatsen  av  dom nr 417/2019  att  omprövning  ska  ske  i  första  instans  av  bland  annat  samtliga  mål som  den  23 januari 2019  var  anhängiga  i  högre  instans  eller  i  vilka  domen  i  mål om  överklagande  vid  den  tidpunkten  fortfarande  kunde  angripas  med  särskilda  rättsmedel.  Det  framgår  vidare  av  dessa  uppgifter  att  Författningsdomstolen  i  sin  dom nr 685/2018  av  den  7 november 2018,  meddelad  efter  en  begäran  från  premiärministern,  slog  fast  att  det  stred  mot  artikel 32  i  lag nr 304/2004  i  ändrad  lydelse  att  bara  utse  fyra  av  fem  ledamöter  genom  lottning  i  de  dömande  sammansättningar  med  fem  domare  i  Högsta  domstolen  som  avgjorde  målet  i  andra  instans.  Den  preciserade  samtidigt  att  den  domen,  från  och  med  dagen  för  dess  offentliggörande,  var  tillämplig  bland  annat  på  anhängiga  och  på  avgjorda  mål,  om  fristen  för  berörda  parter  att  tillgripa  särskilda  rättsmedel  ännu  inte  löpt  ut,  och  att  rättspraxis  enligt  den  domen  fordrar  att  alla  mål prövas  på  nytt  i  andra  instans  av  en  dömande  sammansättning  där  samtliga  ledamöter  utsetts  genom  lottning.
Såsom  framgår  av punkt 108  ovan  kan  dessutom  den  rättspraxis  från  Författningsdomstolen  som  följer  av  de  domar  som  nämns  i  föregående  punkt tillämpas  efter  varandra,  vilket  kan  innebära  att  en  tilltalad  i  en  sådan  situation  som  den  som  NC  befinner  sig  i  måste  prövas  två  gånger  i  första  instans  och  eventuellt  tre  gånger  efter  överklagande.
Det  krav  som  följer  av  denna  praxis  från  Författningsdomstolen  att  ompröva  de  aktuella  korruptionsmålen  leder  med  nödvändighet  till  att  de  motsvarande  brottmålsförfarandena  drar  ut  på  tiden.  Förutom  den  omständigheten  att  Rumänien,  såsom  framgår  av  punkt I.5  i  bilaga IX  till  anslutningsakten,  hade  åtagit  sig  att  ”före  slutet  av  2005  se  över  det  utdragna  straffrättsliga  förfarandet  för  att  säkerställa  att  korruptionsfall  behandlas  på  ett  snabbt  och  öppet  sätt  för  att  garantera  lämpliga  påföljder  med  avskräckande  effekt”,  har  domstolen  slagit  fast  att  nationell  lagstiftning  och  praxis  i  fråga  om  kampen  mot  korruption,  med  hänsyn  till  de  specifika  skyldigheter  som  Rumänien  har  på  det  området  enligt beslut 2006/928,  inte  får  medföra  att  handläggningstiden  för  korruptionsbrottsutredningar  blir  längre  eller  att  kampen  mot  korruption  på  något  annat  sätt  blir  mindre  effektiv  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 214).
Det  ska  tilläggas  att  den  hänskjutande  domstolen  i målen C‑357/19,  C‑811/19  och  C‑840/19  inte  enbart  har  hänvisat  till  komplexiteten  hos  och  tidsåtgången  för  en  sådan  omprövning  vid  Högsta  domstolen  utan  även  till  nationella  preskriptionsregler,  bland  annat  den  i  artikel 155.4  i  strafflagen,  enligt  vilken  preskription  oberoende  av  antalet  avbrott  inträder  senast  den  dag  då  en  period  som  motsvarar  den  dubbla  preskriptionstiden  löper  ut.  Den  anser  således  att  en  tillämpning  av  den  rättspraxis  från  Författningsdomstolen  som  följer  av  domarna nr 685/2018  och  417/2019  i  ett  betydande  antal  fall  skulle  kunna  leda  till  preskription  av  brott,  vilket  skulle  innebära  en  risk  för  systemisk  straffrihet  för  allvarliga  brott  i  form  av  bedrägerier  riktat  mot  unionens  ekonomiska  intressen  eller  korruption  i  allmänhet.
Slutligen  har  Högsta  domstolen,  enligt  uppgifterna  i  respektive  begäran  om  förhandsavgörande,  exklusiv  behörighet  att  pröva  alla  bedrägerier  riktade  mot  unionens  ekonomiska  intressen  och  korruptionsbrott  i  allmänhet,  begångna  av  personer  som  innehar  befattningar  på  högsta  nivå  i  den  rumänska  staten,  inom  den  verkställande,  lagstiftande  eller  dömande  makten.
Det  ska  i  detta  hänseende  påpekas  att  en  systemisk  risk  för  straffrihet  inte  kan  uteslutas  när  tillämpningen  av  den  praxis  från  Författningsdomstolen  som  följer  av  domarna nr 685/2018  och  417/2019,  i  förening  med  tillämpningen  av  nationella  preskriptionsregler,  förhindrar  effektiva  och  avskräckande  påföljder  för  en  tydligt  avgränsad  kategori  av  personer,  i  förevarande  fall  personer  som  innehaft  befattningar  på  högsta  nivå  i  den  rumänska  staten  och  som  vid  utövandet  av  sina  uppgifter  har  begått  allvarliga  bedrägeri-  och/eller  korruptionsbrott  som  de  dömts  för  av  Högsta  domstolen  i  första  eller  andra  instans,  domar  som  sedan  angripits  genom  överklagande  och/eller  resningsansökan  till  samma  domstol.
Även  om  dessa  domar  från  Författningsdomstolen  är  begränsade  i  tidsmässigt  hänseende,  kan  de  nämligen  ha  en  direkt  och  allmän  inverkan  på  denna  kategori  av  personer,  eftersom  de,  genom  att  medföra  absolut  ogiltighet  för  sådana  fällande  domar  från  Högsta  domstolen  och  genom  att  kräva  omprövning  av  målen  om  bedrägeri  och/eller  korruptionsbrott,  kan  få  till  följd  att  de  motsvarande  brottmålsförfarandena  drar  ut  på  tiden  utöver  de  tillämpliga  preskriptionstiderna,  vilket  innebär  en  risk  för  straffrihet  som  blir  systemisk  för  den  kategorin  av  personer.
En  sådan  risk  skulle  äventyra  det  mål som  eftersträvas  med  såväl  artikel 325.1  FEUF  som beslut 2006/928,  nämligen  att  bekämpa  korruption  på  hög  nivå  genom  effektiva  och  avskräckande  påföljder.
Av  detta  följer,  för  det  fall  att  den  hänskjutande  domstolen  i målen C‑357/19,  C‑811/19  och  C‑840/19  kommer  fram  till  att  tillämpningen  av  Författningsdomstolens  praxis  enligt  domarna nr 685/2018  och  417/2019,  tillsammans  med  genomförandet  av  nationella  bestämmelser  om  preskription  och  särskilt  den  absoluta  preskriptionstid  som  föreskrivs  i  artikel 155.4  i  strafflagen,  medför  en  risk  för  systemisk  straffrihet  för  allvarliga  bedrägerier  riktade  mot  unionens  ekonomiska  intressen  liksom  för  korruptionsbrott  i  allmänhet,  att  de  påföljder  som  föreskrivs  i  nationell  rätt  för  att  bekämpa  sådana  brott  inte  kan  anses  effektiva  och  avskräckande,  vilket  är  oförenligt  med  artikel 325.1  FEUF  jämförd  med  artikel 2  i  PIF-konventionen  och beslut 2006/928.
Eftersom  de  straffrättsliga  förfarandena  i  de  nationella  målen  utgör  en  tillämpning  av  bland  annat  artikel 325.1  FEUF  och/eller beslut 2006/928  och  således  av  unionsrätten  i  den  mening  som  avses  i  artikel 51.1  i  stadgan,  måste  den  hänskjutande  domstolen  även  se  till  att  de  grundläggande  rättigheter  som  de  anklagade  i  det  nationella  målet  garanteras  genom  stadgan,  särskilt  artikel 47,  iakttas.  På  det  straffrättsliga  området  ska  dessa  rättigheter  iakttas  inte  bara  under  förundersökningen,  från  det  ögonblick  den  berörda  personen  står  anklagad  för  ett  brott,  utan  även  under  domstolsförfarandet  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 juni 2018, Kolev m.fl.,  C‑612/15, EU:C:2018:392, punkterna 68  och  71  samt  där  angiven  rättspraxis,  och  dom  av  den  17 januari 2019, Dzivev m.fl.,  C‑310/16, EU:C:2019:30, punkt 33)  och  vid  straffverkställigheten.
Artikel 47  andra  stycket  första  meningen  i  stadgan  föreskriver  att  var  och  en  har  rätt  att  inom  skälig  tid  få  sin  sak  prövad  i  en  rättvis  och  offentlig  rättegång  och  inför  en  oavhängig  och  opartisk  domstol  som  har  inrättats  enligt  lag.  Den  bestämmelsen  syftar,  genom  kravet  på  att  en  domstol  ska  ha  ”inrättats  enligt  lag”,  till  att  säkerställa  att  organiseringen  av  domstolsväsendet  regleras  av  lagar  som  antagits  av  den  lagstiftande  makten  på  ett  sätt  som  är  förenligt  med  de  bestämmelser  som  reglerar  utövandet  av  dess  behörighet,  för  att  undvika  att  detta  överlåts  till  den  verkställande  maktens  skönsmässiga  bedömning.  Detta  krav  gäller  den  rättsliga  grunden  för  en  domstols  själva  existens  liksom  alla  andra  bestämmelser  i  nationell  rätt  vars  åsidosättande  gör  att  en  eller  flera  domares  deltagande  i  prövningen  av  målet  betraktas  som  rättsstridigt,  såsom  fastställandet  av  vilka  som  ska  ingå  i  den  dömande  sammansättningen  i  varje  mål (se  analogt,  med  hänvisning  till  praxis  från  Europeiska  domstolen  för  de  mänskliga  rättigheterna  beträffande  artikel 6  i  Europakonventionen,  dom  av  den  26 mars 2020,  Omprövning  Simpson/rådet  och  HG/kommissionen,  C‑542/18  RX‑II  och  C‑543/18  RX-II,  EU:C:2020:232, punkt 73,  och  dom  av  den  6 oktober 2021,  W.Ż.  (Högsta  domstolens  avdelning  för  extraordinär  kontroll  och  offentliga  angelägenheter  –  Tillsättning),  C‑487/19,  EU:C:2021:798, punkt 129).
Det  ska  noteras  att  brister  vid  bildandet  av  de  dömande  sammansättningarna  strider  mot  artikel 47  andra  stycket  första  meningen  i  stadgan.  Detta  gäller  särskilt  när  bristerna  är  av  sådant  slag  och  av  sådant  allvar  att  de  ger  upphov  till  en  reell  risk  för  att  andra  delar  av  statsmakten,  särskilt  den  verkställande  makten,  kan  komma  att  missbruka  makten  på  ett  sätt  som  undergräver  integriteten  av  resultatet  av  förfarandet  för  att  bilda  de  dömande  sammansättningarna  och  därigenom  ger  upphov  till  rimligt  tvivel  hos  enskilda  vad  beträffar  den  eller  de  berörda  domarnas  oavhängighet  och  opartiskhet,  vilket  är  fallet  när  det  är  fråga  om  grundläggande  bestämmelser  som  utgör  en  del  av  det  aktuella  domstolsväsendets  upprättande  och  funktionssätt  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  26 mars 2020,  Omprövning  Simpson/rådet  och  HG/kommissionen,  C‑542/18  RX-II  och  C‑543/18  RX-II,  EU:C:2020:232, punkt 75,  och  dom  av  den  6 oktober 2021,  W.Ż.  (Högsta  domstolens  avdelning  för  extraordinär  kontroll  och  offentliga  angelägenheter  –  Tillsättning),  C‑487/19,  EU:C:2021:798, punkt 130).
I  förevarande  fall  har  Författningsdomstolen,  i  de  aktuella  domarna,  slagit  fast  att  Högsta  domstolens  tidigare  praxis,  vilken  bland  annat  grundar  sig  på  förordningen  om  den  domstolens  organisation  och  funktionssätt,  om  specialisering  och  sammansättning  av  dömande  sammansättningar  i  mål om  korruptionsbrott,  inte  var  förenlig  med  tillämpliga  nationella  bestämmelser.  Det  framgår  emellertid  inte  att  nämnda  praxis  uppenbart  stred  mot  en  grundläggande  princip  för  det  rumänska  domstolsväsendet  och  därmed  skulle  kunna  ifrågasätta  att  de  dömande  sammansättningarna  i  korruptionsmål  vid  Högsta  domstolen,  såsom  de  bildats  enligt  gällande  praxis  före  Författningsdomstolen  domar,  utgjorde  en  ”domstol  som  har  inrättats  enligt  lag”.
Såsom  framgår  av punkt 95  ovan  antog  dessutom  Högsta  domstolens  domarkollegium  den  23 januari 2019  ett  beslut  enligt  vilket  samtliga  dömande  sammansättningar  med  tre  domare  var  specialiserade  på  att  pröva  korruptionsmål,  ett  beslut  som  enligt  Författningsdomstolen  var  ägnat  att  förhindra  grundlagsstridighet  först  från  dagen  för  beslutet  men  inte  bakåt  i  tiden.  I  detta  avgörande,  såsom  det  tolkats  av  Författningsdomstolen,  anges  att  Högsta  domstolens  tidigare  praxis  avseende  specialisering  inte  uppenbart  stred  mot  någon  grundläggande  regel  för  det  rumänska  domstolsväsendet,  eftersom  det  krav  på  specialisering  som  följer  av  Författningsdomstolens  dom nr 417/2019  ansågs  uppfyllt  redan  genom  att  det  antogs  ett  formellt  beslut,  såsom  beslutet  av  den  23 januari 2019,  som  endast  bekräftade  att  domarna  vid  Högsta  domstolen  som  ingått  i  de  dömande  sammansättningarna  i  mål om  korruption  innan  det  beslutet  antogs  var  specialiserade  på  det  området.
För  övrigt  ska  det  göras  en  åtskillnad  mellan  å  ena  sidan målen C‑357/19,  C‑840/19  och  C‑811/19  och  å  andra  sidan mål C‑42/17,  M.A.S  och  M.B.  (dom  av  den  5 december 2017,  EU:C:2017:936).  I  sistnämnda  mål slog  domstolen  fast  att  den  nationella  domstolen,  om  den  skulle  finna  att  skyldigheten  att  underlåta  att  tillämpa  de  relevanta  nationella  bestämmelserna  strider  mot  principen  om  laglighet  i  fråga  om  brott  och  straff,  som  slås  fast  i  artikel 49  i  stadgan,  inte  är  förpliktad  att  genomföra  skyldigheten  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 december 2017,  M.A.S.  och  M.B.,  C‑42/17,  EU:C:2017:936, punkt 61).  De  krav  som  följer  av  artikel 47  andra  stycket  första  meningen  i  stadgan  utgör  däremot  inte  hinder  för  att  inte  tillämpa  den  rättspraxis  som  följer  av  domarna nr 685/2018  och  417/2019  i målen C‑357/19,  C‑840/19  och  C‑811/19.
PM  har  i  sitt  svar  på  en  fråga  från  domstolen  i mål C‑357/19  gjort  gällande  att  kravet  på  att  domar  i  korruptionsmål  i  högre  instans  ska  meddelas  av  en  dömande  sammansättning  där  samtliga  ledamöter  utsetts  genom  lottning  utgör  en  nationell  standard  för  att  skydda  de  grundläggande  rättigheterna.  Den  rumänska  regeringen  och  kommissionen  anser  emellertid  att  en  sådan  kvalificering  är  felaktig  såväl  vad  gäller  detta  krav  som  vad  gäller  inrättandet  av  specialistutbildningar  i  fråga  om  korruptionsbrott.
I  detta  avseende  räcker  det  att  erinra  om  att  även  om  dessa  krav  anses  utgöra  en  sådan  nationell  skyddsnivå,  kvarstår  det  faktum  att  när  en  domstol  i  en  medlemsstat  har  att  –  i  ett  fall  där  de  åtgärder  som  vidtas  av  medlemsstaterna  inte  är  fullständigt  bestämda  av  unionsrätten  –  pröva  huruvida  en  bestämmelse  eller  en  åtgärd  i  nationell  rätt,  som  utgör  en  tillämpning  av  unionsrätten  i  den  mening  som  avses  i  artikel 51.1  i  stadgan,  är  förenlig  med  de  grundläggande  rättigheterna,  förblir  nationella  myndigheter  och  domstolar  enligt  artikel 53  i  stadgan  behöriga  att  tillämpa  nationella  normer  för  skydd  av  grundläggande  rättigheter  förutsatt  att  tillämpningen  av  dessa  normer  varken  undergräver  den  skyddsnivå  som  föreskrivs  i  stadgan,  såsom  den  tolkats  av  domstolen,  eller  unionsrättens  företräde,  enhetlighet  och  verkan  (dom  av  den  26 februari 2013, Åkerberg Fransson,  C‑617/10, EU:C:2013:105, punkt 29,  dom  av  den  26 februari 2013, Melloni,  C‑399/11, EU:C:2013:107, punkt 60,  och  dom  av  den  29 juli 2019, Pelham m.fl.,  C‑476/17, EU:C:2019:624, punkt 80).
För  det  fall  den  hänskjutande  domstolen  i målen C‑357/19,  C‑811/19  och  C‑840/19  skulle  komma  fram  till  den  slutsats  som  avses  i punkt 203  ovan,  skulle  tillämpningen  av  den  nationella  skyddsstandard  som  PM  har  åberopat,  om  den  antas  vara  styrkt,  äventyra  unionsrättens  företräde,  enhetlighet  och  verkan,  särskilt  vad  avser  artikel 325.1  FEUF,  jämförd  med  artikel 2  i  PIF-konventionen,  och beslut 2006/928.  I  ett  sådant  fall  skulle  nämligen  tillämpningen  av  denna  nationella  skyddsstandard  medföra  en  risk  för  systemisk  straffrihet  för  handlingar  som  utgör  allvarliga  bedrägerier  som  riktar  sig  mot  unionens  ekonomiska  intressen  eller  korruption  i  allmänhet,  i  strid  med  kravet  i  dessa  bestämmelser  på  att  föreskriva  effektiva  och  avskräckande  påföljder  för  att  bekämpa  brott  av  detta  slag.
Mot  bakgrund  av  det  ovan  anförda  ska  den  första  frågan  i målen C‑357/19  och  C‑840/19  samt  den  första  och  den  fjärde  frågan  i mål C‑811/19  besvaras  enligt  följande.  Artikel 325.1  FEUF,  jämförd  med  artikel 2  i  PIF-konventionen,  samt beslut 2006/928  ska  tolkas  så,  att  de  utgör  hinder  för  en  nationell  lagstiftning  eller  praxis  enligt  vilken  domar  om  korruption  och  mervärdesskattebedrägeri  som  i  första  instans  inte  meddelats  av  dömande  sammansättningar  som  är  specialiserade  på  detta  område  eller,  i  högre  instans,  av  dömande  sammansättningar  där  samtliga  ledamöter  utsetts  genom  lottning  är  absolut  ogiltiga,  så  att  de  berörda  målen  om  korruption  och  mervärdesskattebedrägeri  –  i  förekommande  fall  efter  ett  resningsförfarande  mot  den  slutliga  domen  –  måste  prövas  på  nytt  i  första  och/eller  andra  instans,  förutsatt  att  tillämpning  av  en  sådan  nationell  lagstiftning  eller  praxis  är  ägnad  att  skapa  en  risk  för  systemisk  straffrihet  för  gärningar  som  utgör  allvarliga  bedrägeribrott  riktade  mot  unionens  ekonomiska  intressen  eller  korruptionsbrott  i  allmänhet.  Skyldigheten  att  se  till  att  sådana  brott  är  föremål  för  effektiva  och  avskräckande  straffrättsliga  påföljder  befriar  inte  den  hänskjutande  domstolen  från  skyldigheten  att  kontrollera  att  de  grundläggande  rättigheter  som  garanteras  i  artikel 47  i  stadgan  iakttas.  Den  hänskjutande  domstolen  kan  inte  tillämpa  en  nationell  standard  för  skydd  av  de  grundläggande  rättigheterna  som  medför  en  sådan  risk  för  systemisk  straffrihet.

Den andra och den tredje frågan i målen C
‑
357/19, C
‑
379/19, C
‑
811/19 och C
‑
840/19 samt den enda frågan i mål C
‑
547/19
De  hänskjutande  domstolarna  har  ställt  den  andra  och  den  tredje  frågan  i målen C‑357/19,  C‑379/19,  C‑811/19  och  C‑840/19  samt  den  enda  frågan  i mål C‑547/19,  som  ska  prövas  tillsammans,  för  att  få  klarhet  i  huruvida  dels  artikel 2  och  artikel 19.1  andra  stycket  FEU,  artikel 47  i  stadgan  och beslut 2006/928,  dels  principen  om  unionsrättens  företräde  jämförd  med  nämnda  bestämmelser  och  artikel 325.1  FEUF  ska  tolkas  så,  att  de  utgör  hinder  för  en  nationell  lagstiftning  eller  praxis  enligt  vilken  de  allmänna  domstolarna  är  bundna  av  den  nationella  författningsdomstolens  avgöranden  och  inte  utan  att  begå  en  disciplinförseelse  med  stöd  av  sin  egen  behörighet  kan  sätta  åt  sidan  sådan  rättspraxis  från  författningsdomstolen  när  de  bedömer  att  denna,  mot  bakgrund  av  EU-domstolens  praxis,  strider  mot  nämnda  unionsbestämmelser.
–
Garantin om domares oavhängighet
De  hänskjutande  domstolarna  anser  att  den  praxis  från  Författningsdomstolen  som  följer  av  de  domar  som  är  aktuella  i  de  nationella  målen  kan  påverka  deras  oavhängighet  och  därför  är  oförenlig  med  unionsrätten,  bland  annat  med  garantierna  i  artiklarna 2  och  19.1  andra  stycket  FEU  samt  artikel 47  i  stadgan  och beslut 2006/928.  I  detta  avseende  anser  de  att  Författningsdomstolen,  som  inte  ingår  i  det  rumänska  domstolsväsendet,  överskred  sin  behörighet  genom  att  meddela  de  aktuella  domarna  och  inkräktade  på  de  allmänna  domstolarnas  behörighet,  vilken  är  att  tolka  och  tillämpa  den  lagstiftning  som  inte  har  ställning  som  grundlag.  De  hänskjutande  domstolarna  har  vidare  angett  att  underlåtenhet  att  följa  Författningsdomstolens  domar  är  en  disciplinförseelse  enligt  rumänsk  rätt.  De  vill  därför  få  klarlagt  om  de  enligt  unionsrätten  kan  underlåta  att  tillämpa  dessa  domar  utan  att  riskera  att  bli  föremål  för  ett  disciplinförfarande.
Som  erinrats  om  i punkt 133  i  förevarande  dom  är  medlemsstaterna  visserligen  behöriga  att  organisera  det  egna  landets  rättsväsende,  inklusive  att  upprätta  en  författningsdomstol  och  avgöra  dess  sammansättning  och  funktionssätt.  De  är  dock  vid  utövandet  av  denna  behörighet  icke  desto  mindre  skyldiga  att  iaktta  sina  skyldigheter  enligt  unionsrätten.
Det  ankommer  på  de  nationella  domstolarna  och  på  EU-domstolen  att  i  enlighet  med  artikel 19  FEU,  som  ger  uttryck  för  det  värde  som  rättsstaten  utgör  enligt  artikel 2  FEU,  säkerställa  att  unionsrätten  tillämpas  fullt  ut  i  samtliga  medlemsstater  och  att  säkerställa  domstolsskyddet  för  enskildas  rättigheter  enligt  unionsrätten  (dom  av  den  5 november 2019,  kommissionen/Polen  (Allmänna  domstolars  oavhängighet),  C‑192/18,  EU:C:2019:924, punkt 98  och  där  angiven  rättspraxis,  och  dom  av  den  2 mars 2021, A. B. m.fl. (Tillsättning  av  domare  vid  Högsta  domstolen  –  Rättsmedel),  C‑824/18,  EU:C:2021:153, punkt 108).
I  synnerhet  framgår  det  av skäl 3  i beslut 2006/928  att  rättsstatsprincipen  ”förutsätter  att  det  i  alla  medlemsstater  finns  opartiska,  oberoende  och  effektiva  rättssystem  och  förvaltningssystem  som  är  lämpligt  rustade  att  bland  annat  bekämpa  korruption”.
Själva  förekomsten  av  en  effektiv  domstolsprövning  i  syfte  att  säkerställa  iakttagandet  av  unionsrätten  är  i  sig  en  grundförutsättning  för  en  rättsstat.  Medlemsstaterna  ska  i  detta  syfte,  och  såsom  föreskrivs  i  artikel 19.1  andra  stycket  FEU,  fastställa  de  möjligheter  till  överklagande  som  behövs  för  att  säkerställa  ett  effektivt  domstolsskydd  för  enskilda  rättssubjekt  inom  de  områden  som  omfattas  av  unionsrätten.  Principen  om  ett  effektivt  domstolsskydd  för  de  rättigheter  som  enskilda  rättssubjekt  har  enligt  unionsrätten,  vilket  är  en  princip  som  artikel 19.1  andra  stycket  FEU  hänvisar  till,  utgör  en  allmän  princip  i  unionsrätten.  Denna  princip  följer  av  medlemsstaternas  gemensamma  konstitutionella  traditioner  och  har  kommit  till  uttryck  i  artiklarna 6  och  13  i  Europakonventionen,  och  den  har  numera  även  stadfästs  i  artikel 47  i  stadgan  (dom  av  den  18 maj 2021,  Asociația  ”Forumul  Judecătorilor  din  România”  m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19,  EU:C:2021:393, punkterna 189  och  190  och  där  angiven  rättspraxis).
Av  detta  följer  att  varje  medlemsstat,  enligt  artikel 19.1  andra  stycket  FEU,  ska  säkerställa  att  de  instanser  som  i  egenskap  av  ”domstol”  i  unionsrättens  mening  har  att  pröva  frågor  om  tillämpningen  eller  tolkningen  av  unionsrätten  och  som  därmed  hör  till  dess  system  för  rättsmedel  inom  de  områden  som  omfattas  av  unionsrätten  uppfyller  kraven  på  ett  effektivt  domstolsskydd.  Det  ska  påpekas  att  denna  bestämmelse  avser  ”de  områden  som  omfattas  av  unionsrätten”,  oavsett  i  vilken  situation  medlemsstaterna  tillämpar  denna  rätt,  i  den  mening  som  avses  i  artikel 51.1  i  stadgan  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 november 2019, kommissionen/Polen (Allmänna domstolars oavhängighet),  C‑192/18, EU:C:2019:924, punkterna 101  och  103  och  där  angiven  rättspraxis,  dom  av  den  20 april 2021, Repubblika,  C‑896/19, EU:C:2021:311, punkterna 36  och  37,  och  dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkterna 191  och  192).
En  grundförutsättning  för  att  detta  krav  på  effektivt  domstolsskydd  enligt  artikel 19.1  andra  stycket  FEU  ska  kunna  säkerställas  av  sådana  instanser  som  kan  ha  att  avgöra  frågeställningar  som  rör  unionsrättens  tillämpning  eller  tolkning  är  att  deras  oavhängighet  upprätthålls,  vilket  bekräftas  av  artikel 47  andra  stycket  i  stadgan,  där  tillgången  till  en  ”oavhängig”  domstol  anges  som  en  beståndsdel  i  den  grundläggande  rätten  till  ett  effektivt  rättsmedel  (dom  av  den  2 mars 2021, A.B. m.fl. (Tillsättning  av  domare  vid  Högsta  domstolen  –  Rättsmedel),  C‑824/18,  EU:C:2021:153, punkt 115  och  där  angiven  rättspraxis,  och  dom  av  den  18 maj 2021,  Asociaţia  ”Forumul  Judecătorilor  din  România”  m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19,  EU:C:2021:393, punkt 194).
Detta  krav  på  oavhängiga  domstolar  –  vilket  är  oupplösligt  förbundet  med  rättskipningsuppdraget  –  är  en  del  av  kärninnehållet  i  rätten  till  ett  effektivt  domstolsskydd  och  i  den  grundläggande  rätten  till  en  rättvis  rättegång,  vilken  är  av  vital  betydelse  för  att  garantera  att  samtliga  de  rättigheter  som  enskilda  tillerkänns  enligt  unionsrätten  skyddas  och  att  medlemsstaternas  gemensamma  värden  som  anges  i  artikel 2  FEU,  bland  annat  rättsstatsprincipen,  upprätthålls  (dom  av  den  2 mars 2021,  A.B.  m.fl.  (Tillsättning  av  domare  vid  Högsta  domstolen  –  Rättsmedel)  (C‑824/18,  EU:C:2021:153, punkt 116  och  där  angiven  rättspraxis).
På  samma  sätt  är,  såsom  framgår  bland  annat  av skäl 3  i beslut 2006/928  och  de  riktmärken  som  avses  i punkterna 1–3  i  bilagan  till  detta  beslut,  förekomsten  av  ett  opartiskt,  oberoende  och  effektivt  rättssystem  av  särskild  betydelse  för  bekämpandet  av  korruption,  särskilt  på  hög  nivå.
Kravet  på  domstolarnas  oavhängighet,  som  följer  av  artikel 19.1  andra  stycket  FEU,  omfattar  två  aspekter.  För  det  första  finns  det  en  extern  aspekt  som  förutsätter  att  den  aktuella  domstolsinstansen  fullgör  sina  uppgifter  helt  självständigt  utan  att  vara  underställd  någon  annan  och  utan  att  ta  emot  order  eller  instruktioner  från  något  håll  och  att  den  således  är  skyddad  mot  yttre  inblandning  eller  påtryckningar  som  kan  äventyra  dess  ledamöters  oberoende  prövning  och  påverka  deras  avgöranden.  För  det  andra  finns  det  en  intern  aspekt  som  sammanfaller  med  begreppet  opartiskhet  och  som  handlar  om  att  avståndet  gentemot  parterna  och  deras  respektive  intressen  vad  gäller  saken  i  målet  ska  vara  detsamma.  Denna  aspekt  förutsätter  att  objektivitet  iakttas  och  att  det  inte  föreligger  något  annat  intresse  vad  gäller  utgången  i  målet  än  vad  som  följer  av  en  strikt  tillämpning  av  rättsreglerna  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  19 november 2019,  A.K.  m.fl.  (Oavhängigheten  hos  avdelningen  för  disciplinära  mål vid  Högsta  domstolen),  C‑585/18,  C‑624/18  och  C‑625/18,  EU:C:2019:982, punkterna 121  och  122  samt  där  angiven  rättspraxis).
De  skyddsregler  som  erfordras  enligt  unionsrätten  för  oavhängighet  och  opartiskhet  förutsätter  att  det  finns  regler  som  utesluter  allt  rimligt  tvivel  som  enskilda  rättssubjekt  skulle  kunna  hysa  beträffande  det  aktuella  organets  pålitlighet  i  förhållande  till  yttre  omständigheter  och  organets  neutralitet  i  förhållande  till  de  intressen  som  konfronteras  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  19 september 2006,  Wilson,  C‑506/04,  EU:C:2006:587, punkt 53  och  där  angiven  rättspraxis,  dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 196,  och  dom  av  den  15 juli 2021, kommissionen/Polen (Disciplinära förfaranden gentemot domare),  C‑791/19, EU:C:2021:596, punkt 59  och  där  angiven  rättspraxis).
Domarna  måste  därvidlag  skyddas  gentemot  yttre  inblandning  och  påtryckningar  som  skulle  kunna  äventyra  deras  oavhängighet.  De  regler  som  är  tillämpliga  på  domarnas  ställning  och  tjänsteutövning  ska  särskilt  göra  det  möjligt  att  utesluta  inte  bara  all  direkt  påverkan  i  form  av  instruktioner  utan  även  mer  indirekt  påverkan  som  kan  inverka  på  domarnas  beslutsfattande,  och  därmed  förhindra  att  det  framstår  som  att  dessa  domare  inte  är  oavhängiga  eller  opartiska,  vilket  inverkar  menligt  på  det  förtroende  som  enskilda  rättssubjekt  ska  kunna  hysa  för  domstolsväsendet  i  ett  demokratiskt  samhälle  och  i  en  rättsstat  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  2 mars 2021,  A.B.  m.fl.  (Tillsättning  av  domare  vid  Högsta  domstolen  –  Rättsmedel),  C‑824/18,  EU:C:2021:153, punkterna 119  och  139  och  där  angiven  rättspraxis).
Vad  närmare  bestämt  gäller  bestämmelserna  om  det  disciplinära  systemet,  förutsätter  oavhängighetskravet  enligt  fast  rättspraxis  att  detta  system  innehåller  de  skyddsregler  som  behövs  för  att  helt  eliminera  risken  för  att  ett  sådant  system  används  som  ett  system  för  politisk  kontroll  över  innehållet  i  domstolarnas  avgöranden.  Det  är  därvidlag  nödvändigt  att  den  omständigheten  att  ett  domstolsavgörande  innehåller  ett  eventuellt  fel  avseende  tolkningen  och  tillämpningen  av  nationella  och  unionsrättsliga  bestämmelser,  eller  avseende  bedömningen  av  de  faktiska  omständigheterna  och  bevisningen,  inte  i  sig  kan  leda  till  att  den  berörda  domaren  ådrar  sig  disciplinansvar  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  18 maj 2021,  Asociaţia  ”Forumul  Judecătorilor  din  România”  m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19,  EU:C:2021:393, punkterna 198  och  234  och  där  angiven  rättspraxis,  och  dom  av  den  15 juli 2021,  kommissionen/Polen  (Disciplinära  förfaranden  gentemot  domare),  C‑791/19,  EU:C:2021:596, punkterna 134  och  138).  Det  utgör  för  övrigt  en  inneboende  garanti  för  de  nationella  domarnas  oavhängighet  att  de  inte  ska  kunna  utsättas  för  disciplinära  förfaranden  eller  disciplinåtgärder  på  grund  av  att  de  har  utnyttjat  möjligheten  enligt  artikel 267  FEUF  att  vända  sig  till  EU‑domstolen,  något  som  ingår  i  deras  exklusiva  behörighet  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 juli 2016, Ognyanov,  C‑614/14, EU:C:2016:514, punkterna 17  och  25,  dom  av  den  26 mars 2020, Miasto Łowicz och Prokurator Generalny,  C‑558/18  och  C‑563/18, EU:C:2020:234, punkt 59,  och  dom  av  den  23 november 2021, IS (Hänskjutandebeslutets rättsstridighet),  C‑564/19, EU:C:2021:949, punkt 91).
Enligt  maktfördelningsprincipen,  som  är  kännetecknande  för  hur  en  rättsstat  fungerar,  ska  domstolarnas  oavhängighet  garanteras  särskilt  gentemot  den  lagstiftande  och  den  verkställande  makten  (dom  av  den  19 november 2019,  A.K.  m.fl.  (Oavhängigheten  hos  avdelningen  för  disciplinära  mål vid  Högsta  domstolen),  C‑585/18,  C‑624/18  och  C‑625/18,  EU:C:2019:982, punkt 124  och  där  angiven  rättspraxis,  och  dom  av  den  2 mars 2021,  A.B.  m.fl.  (Tillsättning  av  domare  vid  Högsta  domstolen  –  Rättsmedel)  (C‑824/18,  EU:C:2021:153, punkt 118).
Även  om  varken  artikel 2  eller  artikel 19.1  andra  stycket  FEU  eller  någon  annan  unionsrättslig  bestämmelse  ålägger  medlemsstaterna  en  viss  konstitutionell  modell  som  reglerar  förhållandena  och  samspelet  mellan  olika  statsorgan,  bland  annat  vad  gäller  definitionen  och  avgränsningen  av  deras  behörighet,  måste  dessa  medlemsstater  icke  desto  mindre  iaktta  bland  annat  de  krav  på  domstolarnas  oavhängighet  som  följer  av  dessa  unionsrättsliga  bestämmelser  (se,  med  hänvisning  till  praxis  från  Europeiska  domstolen  för  de  mänskliga  rättigheterna  angående  artikel 6  i  Europakonventionen,  dom  av  den  19 november 2019,  A.K.  m.fl.  (Oavhängigheten  hos  avdelningen  för  disciplinära  mål vid  Högsta  domstolen),  C‑585/18,  C‑624/18  och  C‑625/18,  EU:C:2019:982, punkt 130).
Under  dessa  omständigheter  utgör  inte  artiklarna 2  och  19.1  andra  stycket  FEU  eller beslut 2006/928  hinder  för  en  nationell  lagstiftning  eller  praxis  enligt  vilken  författningsdomstolens  avgöranden  är  bindande  för  allmänna  domstolar,  förutsatt  att  den  nationella  lagstiftningen  säkerställer  att  nämnda  författningsdomstol  är  oberoende  i  förhållande  till  i  synnerhet  den  lagstiftande  och  den  verkställande  makten,  såsom  krävs  enligt  dessa  bestämmelser.  Om  den  nationella  rätten  däremot  inte  garanterar  detta  oberoende  utgör  dessa  unionsrättsliga  bestämmelser  hinder  för  en  sådan  nationell  lagstiftning  eller  praxis,  eftersom  en  sådan  författningsdomstol  inte  kan  säkerställa  det  effektiva  domstolsskydd  som  krävs  enligt  artikel 19.1  andra  stycket  FEU.
I  förevarande  fall  avser  de  frågor  som  de  hänskjutande  domstolarna  har  ställt  med  avseende  på  det  krav  på  oavhängighet  för  domare  som  följer  av  dessa  unionsrättsliga  bestämmelser,  för  det  första,  en  rad  aspekter  rörande  stadgan  för  samt  sammansättningen  och  funktionen  hos  den  författningsdomstol  som  meddelade  domarna  i  fråga.  Dessa  domstolar  har  i  synnerhet  påpekat  att  Författningsdomstolen,  enligt  den  rumänska  grundlagen,  inte  ingår  i  domstolsväsendet,  att  dess  ledamöter  utses  av  organ  som  lyder  under  den  lagstiftande  och  verkställande  makten,  vilka  även  är  behöriga  att  vända  sig  till  den,  och  att  den  har  överskridit  sin  behörighet  och  gjort  en  godtycklig  tolkning  av  relevant  nationell  lagstiftning.
När  det  gäller  den  omständigheten  att  Författningsdomstolen  enligt  den  rumänska  grundlagen  inte  utgör  en  del  av  domstolsväsendet,  påpekas  i punkt 229  ovan  att  unionsrätten  inte  ålägger  medlemsstaterna  en  viss  konstitutionell  modell  som  reglerar  förhållandena  mellan  och  samspelet  mellan  olika  statsorgan,  bland  annat  vad  gäller  definitionen  och  avgränsningen  av  deras  behörighet.  Det  ska  i  detta  hänseende  preciseras  att  unionsrätten  inte  hindrar  att  det  inrättas  en  författningsdomstol  vars  avgöranden  är  bindande  för  de  allmänna  domstolarna,  förutsatt  att  den  domstolen  iakttar  de  krav  på  oavhängighet  som  avses  i punkterna 224–230  ovan.  Respektive  begäran  om  förhandsavgörande  innehåller  dock  inga  uppgifter  som  pekar  mot  att  Författningsdomstolen,  som  bland  annat  har  till  uppgift  att  pröva  om  lagar  och  förordningar  är  grundlagsenliga  och  att  avgöra  juridiska  konflikter  av  konstitutionell  art  mellan  myndigheter,  med  stöd  av  artikel 146 d  och  e  i  den  rumänska  grundlagen,  inte  uppfyller  dessa  krav.
Vad  gäller  villkoren  för  utnämning  av  domare  i  Författningsdomstolen  framgår  det  av  EU-domstolens  praxis  att  enbart  den  omständigheten  att  domarna  i  fråga  utses  av  den  lagstiftande  och  verkställande  makten,  såsom  är  fallet  med  domare  vid  Författningsdomstolen  enligt  artikel 142.3  i  den  rumänska  grundlagen,  varken  skapar  en  beroendeställning  för  domarna  i  förhållande  till  nämnda  statsorgan  eller  ger  upphov  till  tvivel  om  deras  opartiskhet,  förutsatt  att  de  berörda  personerna  inte  utsätts  för  påtryckningar  när  de  väl  har  utsetts  och  inte  erhåller  några  instruktioner  i  tjänsten  (se,  analogt,  dom  av  den  19 november 2019,  A.K.  m.fl.  (Oavhängigheten  hos  avdelningen  för  disciplinära  mål vid  Högsta  domstolen),  C‑585/18,  C‑624/18  och  C‑625/18,  EU:C:2019:982, punkt 133  och  där  angiven  rättspraxis).
Även  om  det  kan  visa  sig  nödvändigt  att  försäkra  sig  om  att  de  materiella  rekvisit  och  de  handläggningsregler  som  är  tillämpliga  då  sådana  tillsättningsbeslut  ska  fattas  är  utformade  på  ett  sådant  sätt  att  de  utesluter  allt  rimligt  tvivel  som  enskilda  rättssubjekt  skulle  kunna  hysa  beträffande  de  aktuella  domarnas  pålitlighet  i  förhållande  till  yttre  omständigheter  och  deras  neutralitet  i  förhållande  till  de  intressen  som  konfronteras,  när  de  väl  har  tillsatts,  och  det  därvidlag  är  viktigt  att  dessa  rekvisit  och  handläggningsregler  utformas  på  ett  sätt  så  att  de  krav  som  EU‑domstolen  erinrat  om  i punkt 226  ovan  kan  uppfyllas  (dom  av  den  2 mars 2021,  A.B.  m.fl.  (Tillsättning  av  domare  vid  Högsta  domstolen  –  Rättsmedel),  C‑824/18,  EU:C:2021:153, punkt 123  och  där  angiven  rättspraxis),  framgår  det  inte  av  uppgifterna  i  respektive  begäran  om  förhandsavgörande  att  villkoren  för  utnämningen  av  de  domare  i  Författningsdomstolen  som  meddelat  domarna  i  fråga  strider  mot  dessa  krav.
Det  ska  vidare  påpekas  att  det  av  samma  uppgifter  framgår  att  det  i  artikel 142.2  i  den  rumänska  grundlagen  föreskrivs  att  domare  i  Författningsdomstolen  ska  ”utses  för  en  tid  av  nio  år som  inte  kan  förlängas  eller  förnyas”.  Enligt  artikel 145  i  grundlagen  ska  domarna  ”vara  oavhängiga  vid  utövande  av  sitt  uppdrag.  De  får  inte  avsättas  så  länge  deras  förordnande  varar”.  I  artikel 143  i  grundlagen  fastställs  dessutom  villkoren  för  utnämning  av  domare  i  Författningsdomstolen  genom  att  det  i  detta  avseende  krävs  att  de  ska  ha  ”högre  juridisk  utbildning,  hög  yrkeskompetens  och  minst  18 års erfarenhet  av  juridisk  verksamhet  eller  verksamhet  inom  högre  juridisk  utbildning”.  Enligt  artikel 144  i  grundlagen  är  uppdraget  som  domare  vid  Författningsdomstolen  oförenligt  ”med  alla  andra  offentliga  och  privata  uppdrag,  med  undantag  för  pedagogiska  arbetsuppgifter  inom  högre  juridisk  utbildning”.
Det  ska  i  förevarande  fall  tilläggas  att  den  omständigheten  att  organ  som  lyder  under  verkställande  och  lagstiftande  myndigheter  kan  vända  sig  till  Författningsdomstolen  hänger  samman  med  karaktären  och  funktionen  hos  en  domstol  som  har  inrättats  för  att  avgöra  konflikter  av  konstitutionell  art.  Detta  kan  inte  i  sig  utgöra  en  omständighet  som  gör  det  möjligt  att  ifrågasätta  dess  oberoende  i  förhållande  till  dessa  myndigheter.
När  det  gäller  frågan  huruvida  Författningsdomstolen  agerat  på  ett  oberoende  och  opartiskt  sätt  i  de  mål som  gav  upphov  till  de  aktuella  domarna,  kan  den  enda  omständighet  som  de  hänskjutande  domstolarna  har  åberopat,  nämligen  att  Författningsdomstolen  överskridit  sin  behörighet  på  bekostnad  av  den  dömande  makten  i  Rumänien  och  gjort  en  godtycklig  tolkning  av  den  relevanta  nationella  lagstiftningen  inte,  även  om  den  skulle  visa  sig  vara  riktig,  styrka  att  Författningsdomstolen  inte  uppfyller  kraven  på  oberoende  och  opartiskhet  som  det  erinrats  om  i punkterna 224–230  ovan.  Respektive  begäran  om  förhandsavgörande  innehåller  nämligen  inga  andra  detaljerade  uppgifter  som  visar  att  dessa  domar  har  meddelats  i  ett  sammanhang  som  ger  upphov  till  legitima  tvivel  om  huruvida  Författningsdomstolen  har  iakttagit  dessa  krav  fullt  ut.
Vad  för  det  andra  gäller  det  disciplinära  ansvar  som  domare  i  de  allmänna  domstolarna  enligt  den  aktuella  nationella  lagstiftningen  kan  ådra  sig  om  de  inte  följer  Författningsdomstolens  avgöranden,  kan  skyddet  för  domstolarnas  oavhängighet  inte  innebära  att  det  är  helt  uteslutet  att  disciplinansvar  för  en  domare  i  vissa  exceptionella  fall  kan  aktualiseras  till  följd  av  domstolsavgöranden  som  denne  har  meddelat.  Det  är  nämligen  uppenbart  att  ett  sådant  krav  på  oavhängighet  inte  syftar  till  att  främja  domares  eventuella  allvarliga  oursäktliga  handlingar,  exempelvis  bestående  i  att  avsiktligt  och  i  ond  tro  eller  till  följd  av  särskilt  grov  och  uppenbar  oaktsamhet  åsidosätta  de  nationella  och  unionsrättsliga  regler  som  de  ska  säkerställa  efterlevnaden  av,  eller  godtyckliga  avgöranden  eller  rättsvägran,  när  de  har  anförtrotts  den  dömande  makten  och  därvid  ska  avgöra  de  tvister  som  anhängiggörs  av  enskilda  (dom  av  den  15 juli 2021,  kommissionen/Polen  (Disciplinära  förfaranden  gentemot  domare),  C‑791/19,  EU:C:2021:596, punkt 137).
För  att  bevara  denna  oavhängighet  och  för  att  undvika  att  regelverket  med  disciplinåtgärder  används  för  att  kringgå  dess  legitima  syften,  som  ett  medel  för  politisk  kontroll  av  innehållet  i  domstolarnas  avgöranden  eller  för  att  utöva  påtryckningar  mot  domare,  är  det  dock  nödvändigt  att  den  omständigheten  att  ett  domstolsavgörande  innehåller  ett  eventuellt  fel  avseende  tolkningen  och  tillämpningen  av  nationella  och  unionsrättsliga  bestämmelser,  eller  avseende  bedömningen  av  de  faktiska  omständigheterna  och  bevisningen,  inte  i  sig  kan  leda  till  att  den  berörda  domaren  ådrar  sig  disciplinansvar  (dom  av  den  15 juli 2021,  kommissionen/Polen  (Disciplinära  förfaranden  gentemot  domare),  C‑791/19,  EU:C:2021:596, punkt 138  och  där  angiven  rättspraxis).
Det  är  följaktligen  viktigt  att  en  domares  disciplinära  ansvar  på  grund  av  ett  av  dennes  avgöranden  begränsas  till  sådana  exceptionella  fall  som  de  som  nämns  i punkt 238  ovan  och  som  härvidlag  definieras  genom  objektiva  och  kontrollerbara  kriterier  kopplade  till  kraven  på  god  rättskipning,  samt  genom  garantier  som  syftar  till  att  avvärja  risken  för  yttre  påtryckningar  på  innehållet  i  domstolarnas  avgöranden  och  som  således  gör  det  möjligt  att  utesluta  allt  rimligt  tvivel  som  enskilda  rättssubjekt  skulle  kunna  hysa  beträffande  de  berörda  domarnas  pålitlighet  och  neutralitet  i  förhållande  till  de  intressen  som  bryts  mot  varandra  (dom  av  den  15 juli 2021,  kommissionen/Polen  (Disciplinära  förfaranden  gentemot  domare),  C‑791/19,  EU:C:2021:596, punkt 139  och  där  angiven  rättspraxis).
I  förevarande  fall  framgår  det  inte  av  uppgifterna  i  respektive  begäran  om  förhandsavgörande  att  det  disciplinära  ansvaret  för  domare  vid  de  nationella  allmänna  domstolarna  för  åsidosättande  av  Författningsdomstolens  avgöranden,  som  föreskrivs  i  artikel 99  ș  i  lag nr 303/2004,  vars  lydelse  inte  innehåller  något  annat  villkor,  är  begränsat  till  de  helt  exceptionella  fall  som  nämns  i punkt 238  ovan,  i  strid  med  den  rättspraxis  som  det  erinras  om  i punkterna 239  och  240  ovan.
Av  detta  följer  att  artiklarna 2  och  19.1  andra  stycket  FEU  samt beslut 2006/928  ska  tolkas  så,  att  de  inte  utgör  hinder  för  en  nationell  lagstiftning  eller  praxis  enligt  vilken  de  allmänna  domstolarna  är  bundna  av  författningsdomstolens  avgöranden,  förutsatt  att  nationell  rätt  säkerställer  att  författningsdomstolen  har  en  oberoende  ställning  i  förhållande  till  bland  annat  den  lagstiftande  och  den  verkställande  makten,  såsom  krävs  enligt  dessa  bestämmelser.  Däremot  utgör  dessa  bestämmelser  i  EU-fördraget  och  nämnda  beslut  hinder  för  en  nationell  lagstiftning  enligt  vilken  varje  åsidosättande  av  den  nationella  författningsdomstolens  avgöranden  kan  medföra  disciplinansvar  för  domarna  i  de  nationella  allmänna  domstolarna.
Under  dessa  omständigheter,  och  i  de  mål där  den  nationella  lagstiftning  eller  praxis  som  är  i  fråga  i  det  nationella  målet  utgör  en  tillämpning  av  unionsrätten  i  den  mening  som  avses  i  artikel 51.1  i  stadgan,  är  det  inte  nödvändigt  att  göra  en  separat  prövning  av  artikel 47  i  stadgan  för  att  besvara  de  hänskjutande  domstolarnas  frågor  och  för  att  avgöra  de  mål som  anhängiggjorts  vid  dem,  eftersom  detta  endast  skulle  kunna  bekräfta  den  slutsats  som  anges  i  punkten  ovan.
–
Unionsrättens företräde
De  hänskjutande  domstolarna  har  påpekat  att  Författningsdomstolens  praxis  enligt  de  aktuella  domarna,  som  de  tvivlar  på  är  förenlig  med  unionsrätten,  enligt  artikel 147.4  i  den  rumänska  grundlagen  är  bindande  och  ska  iakttas  av  de  nationella  domstolarna,  vid  äventyr  av  att  deras  ledamöter  annars  åläggs  en  disciplinpåföljd  enligt  artikel 99  ș  i  lag nr 303/2004.  Under  dessa  omständigheter  önskar  de  få  klarlagt  huruvida  principen  om  unionsrättens  företräde  utgör  hinder  för  en  sådan  nationell  lagstiftning  eller  praxis  och  tillåter  att  en  nationell  domstol  underlåter  att  tillämpa  en  sådan  rättspraxis,  utan  att  dess  ledamöter  riskerar  disciplinpåföljder.
Det  ska  i  detta  hänseende  erinras  om  att  EU-domstolen  i  sin  fasta  praxis  avseende  EEG‑fördraget  redan  har  slagit  fast  att  gemenskapsfördragen,  till  skillnad  från  vanliga  internationella  fördrag,  har  infört  en  ny  rättsordning  som  införlivades  med  medlemsstaternas  rättssystem  när  fördragen  trädde  i  kraft  och  som  är  bindande  för  deras  domstolar.  Denna  nya  rättsordning,  till  förmån  för  vilken  medlemsstaterna  inom  de  områden  som  bestäms  genom  fördragen  har  inskränkt  sina  suveräna  rättigheter  och  skapat  ett  regelverk  som  är  tillämpligt  inte  bara  på  dem  själva  utan  även  deras  medborgare  är  utrustad  med  egna  institutioner  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 februari 1963, van Gend & Loos,  26/62, EU:C:1963:1, s. 23,  och  dom  av  den  15 juli 1964, Costa,  6/64, EU:C:1964:66, s. 1158  och  1159).
I  sin  dom  av  den  15 juli 1964,  Costa  (6/64,  EU:C:1964:66, s. 1158–1160),  slog  domstolen  fast  principen  om  gemenskapsrättens  företräde,  vilken  ska  förstås  så,  att  denna  rätt  ges  företräde  framför  medlemsstaternas  nationella  rätt.  Domstolen  har  i  detta  avseende  konstaterat  att  införandet  genom  EEG‑fördraget  av  en  egen  rättsordning,  som  godtagits  av  medlemsstaterna  på  grundval  av  ömsesidighet,  får  till  följd  att  de  inte  mot  denna  rättsordning  kan  göra  gällande  en  senare  ensidig  åtgärd  eller  nationella  rättsregler,  av  vilka  slag  de  än  är.  Den  rättsordningen  skulle  då  förlora  sin  gemenskapskaraktär  och  den  rättsliga  grunden  för  själva  gemenskapen  sättas  i  fråga.  Dessutom  kan  genomförandet  av  gemenskapsrätten  inte  variera  från  en  stat  till  en  annan  på  grund  av  senare  nationell  lagstiftning  utan  att  äventyra  förverkligandet  av  EEG‑fördragets  mål och  utan  att  leda  till  en  diskriminering  på  grund  av  nationalitet  som  är  förbjuden  genom  det  fördraget.
I punkt 21  i  yttrande  1/91  (EES-avtalet  –  I)  av  den  14 december 1991  (EU:C:1991:490),  slog  domstolen  fast  att  EEG‑fördraget,  även  om  det  ingåtts  i  form  av  ett  internationellt  avtal,  inte  desto  mindre  utgör  en  rättslig  gemenskaps  konstitutionella  urkund  och  att  de  väsentliga  kännetecknen  för  den  sålunda  skapade  gemenskapsrättsordningen  särskilt  utgörs  av  dess  företräde  framför  medlemsstaternas  rättsordningar  och  den  direkta  effekten  hos  en  hel  rad  bestämmelser  som  tillämpas  på  såväl  medlemsstaternas  medborgare  som  medlemsstaterna  själva.
Dessa  väsentliga  särdrag  i  unionens  rättsordning  och  vikten  av  att  iaktta  unionsrätten  har  för  övrigt  bekräftats  genom  ratificeringen,  utan  förbehåll,  av  fördragen  om  ändring  av  EEG‑fördraget  och  särskilt  Lissabonfördraget.  Vid  antagandet  av  detta  fördrag  var  nämligen  konferensen  med  företrädare  för  medlemsstaternas  regeringar  skyldig  att  i  sin  förklaring nr 17  om  företräde,  som  fogats  till  slutakten  från  den  regeringskonferens  som  antog  Lissabonfördraget  (EUT C 326,  2012, s. 346),  uttryckligen  erinra  om  att  fördragen  och  den  rätt  som  antas  av  unionen  på  grundval  av  fördragen  i  enlighet  med  EU-domstolens  fasta  rättspraxis  har  företräde  framför  medlemsstaternas  rätt  på  de  villkor  som  fastställs  i  nämnda  rättspraxis.
Det  ska  tilläggas  att  artikel 4.2  FEU  föreskriver  att  unionen  ska  respektera  medlemsstaternas  likhet  inför  fördragen.  Unionen  kan  endast  iaktta  en  sådan  likhet  om  medlemsstaterna,  i  enlighet  med  principen  om  unionsrättens  företräde,  inte  kan  göra  gällande  en  ensidig  åtgärd  mot  unionens  rättsordning,  oavsett  vilken  åtgärd  det  är  fråga  om.
Efter  det  att  Lissabonfördraget  trädde  i  kraft  har  domstolen  upprepade  gånger  bekräftat  tidigare  rättspraxis  angående  principen  om  unionsrättens  företräde,  en  princip  som  ålägger  samtliga  myndigheter  i  medlemsstaterna  att  säkerställa  unionsbestämmelsernas  fulla  verkan,  varvid  medlemsstaternas  nationella  rätt  inte  kan  påverka  unionsbestämmelsernas  verkan  i  medlemsstaterna  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 244  och  där  angiven  rättspraxis,  dom  av  den  6 oktober 2021, W.Ż. (Högsta  domstolens  avdelning  för  extraordinär  kontroll  och  offentliga  angelägenheter  –  Tillsättning),  C‑487/19,  EU:C:2021:798, punkt 156,  och  dom  av  den  23 november 2021,  IS  (Hänskjutandebeslutets  rättsstridighet),  C‑564/19,  EU:C:2021:949, punkt 78  och  där  angiven  rättspraxis).
Enligt  principen  om  unionsrättens  företräde  får  den  omständigheten  att  en  medlemsstat  åberopar  nationella  bestämmelser,  oavsett  om  det  är  fråga  om  konstitutionella  sådana eller inte,  inte  undergräva  unionsrättens  enhetlighet  och  effektivitet.  Enligt  fast  rättspraxis  har  principen  om  unionsrättens  företräde  nämligen  verkningar  gentemot  samtliga  organ  i  en  medlemsstat,  och  nationella  bestämmelser,  inbegripet  grundlagsbestämmelser,  kan  inte  utgöra  hinder  för  detta  (dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkt 245  och  där  angiven  rättspraxis,  dom  av  den  6 oktober 2021, W.Ż. (Högsta  domstolens  avdelning  för  extraordinär  kontroll  och  offentliga  angelägenheter  –  Tillsättning),  C‑487/19,  EU:C:2021:798, punkt 157,  och  dom  av  den  23 november 2021,  IS  (Hänskjutandebeslutets  rättsstridighet),  C‑564/19,  EU:C:2021:949, punkt 79  och  där  angiven  rättspraxis).
Principen  om  unionsrättens  företräde  innebär  att  den  nationella  domstol  som  inom  ramen  för  sin  behörighet  ska  tillämpa  unionsbestämmelser  är  skyldig  att,  om  det  inte  är  möjligt  att  tolka  nationell  rätt  i  enlighet  med  kraven  i  unionsrätten,  säkerställa  att  dessa  bestämmelser  ges  full  verkan  i  det  anhängiggjorda  målet  genom  att,  med  stöd  av  sin  egen  behörighet,  vid  behov  underlåta  att  tillämpa  nationell  lagstiftning  eller  praxis,  även  senare  sådan,  som  strider  mot  unionsbestämmelser  med  direkt  effekt,  utan  att  vare  sig  begära  eller  avvakta  ett  föregående  upphävande  av  denna  genom  ett  lagstiftningsförfarande  eller  annat  konstitutionellt  förfarande  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkterna 247  och  248,  och  dom  av  den  23 november 2021,  IS  (Hänskjutandebeslutets  rättsstridighet),  C‑564/19,  EU:C:2021:949, punkt 80).
Vad  gäller  de  unionsbestämmelser  som  förevarande  respektive  begäran  om  förhandsavgörande  avser,  framgår  det  av  domstolens  praxis  att  artikel 19.1  andra  stycket  FEU,  artikel 325.1  FEUF  och  de  riktmärken  som  anges  i  bilagan  till beslut 2006/928  är  formulerade  i  klara  och  precisa  ordalag  och  är  ovillkorliga  och  därmed  har  direkt  effekt  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 december M.A.S.  och  M.B.,  C‑42/17,  EU:C:2017:936, punkterna 38  och  39,  och  dom  av  den  18 maj 2021, Asociaţia ”Forumul Judecătorilor din România” m.fl.,  C‑83/19,  C‑127/19,  C‑195/19,  C‑291/19,  C‑355/19  och  C‑397/19, EU:C:2021:393, punkterna 249  och  250).
Det  ska  i  detta  sammanhang  erinras  om  att  det  av  artikel 19  FEU  följer  att  det,  även  om  det  ankommer  på  de  nationella  domstolarna  och  EU-domstolen  att  säkerställa  att  unionsrätten  tillämpas  fullt  ut  i  samtliga  medlemsstater  och  att  säkerställa  det  effektiva  domstolsskydd  som  enskilda  ska  ges  enligt  unionsrätten,  är  EU-domstolen  som  har  exklusiv  behörighet  att  slutgiltigt  tolka  unionsrätten  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  2 september 2021,  Republiken  Moldavien,  C‑741/19,  EU:C:2021:655, punkt 45).  Vid  utövandet  av  denna  behörighet  ankommer  det  i  slutändan  på  EU-domstolen  att  precisera  räckvidden  av  principen  om  unionsrättens  företräde  beträffande  de  relevanta  bestämmelserna  i  unionsrätten.  Denna  räckvidd  kan  inte  vara  beroende  av  hur  bestämmelser  i  nationell  rätt  tolkas  eller  av  en  nationell  domstols  tolkning  av  unionsrättsliga  bestämmelser  vilken  inte  överensstämmer  med  EU-domstolens  tolkning.  För  detta  ändamål  skapar  förfarandet  för  förhandsavgörande  enligt  artikel 267  FEUF,  vilket  utgör  kärnan  i  det  domstolssystem  som  har  inrättats  genom  fördragen,  en  dialog  mellan  EU-domstolen  och  domstolarna  i  medlemsstaterna,  för  att  garantera  en  enhetlig  tolkning  av  unionsrätten  och  därigenom  göra  det  möjligt  att  säkerställa  unionsrättens  koherens,  fulla  verkan  och  autonomi  samt  slutligen  den  specifika  karaktären  hos  den  rättsordning  som  inrättats  genom  fördragen  (dom  av  den  6 mars 2018,  Achmea,  C‑284/16,  EU:C:2018:158, punkt 37  och  där  angiven  rättspraxis,  och  dom  av  den  6 oktober 2021, Consorzio Italian Management och Catania Multiservizi,  C‑561/19, EU:C:2021:799, punkt 27).
I  förevarande  fall  har  de  hänskjutande  domstolarna  påpekat  att  de  enligt  den  rumänska  grundlagen  är  bundna  av  den  rättspraxis  som  följer  av  de  aktuella  domarna  från  Författningsdomstolen  och  att  de,  vid  äventyr  av  att  deras  ledamöter  riskerar  disciplinförfarande  eller  disciplinpåföljder,  inte  kan  underlåta  att  tillämpa  denna  praxis,  även  om  de,  mot  bakgrund  av  en  dom  i  ett  mål om  förhandsavgörande  från  EU-domstolen,  anser  att  nämnda  praxis  strider  mot  unionsrätten.
EU-domstolen  erinrar  om  att  en  dom  som  den  meddelat  i  ett  mål om  förhandsavgörande  är  bindande  för  den  nationella  domstolen  när  denna  avgör  det  nationella  målet,  såvitt  avser  tolkningen  av  de  berörda  unionsbestämmelserna  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 april 2016,  PFE,  C‑689/13,  EU:C:2016:199, punkt 38  och  där  angiven  rättspraxis).
En  nationell  domstol  som  har  utnyttjat  möjligheten  eller  fullgjort  skyldigheten  att  begära  ett  förhandsavgörande  från  EU-domstolen  med  stöd  av  artikel 267  FEUF  kan  därför  inte  vara  förhindrad  att  omedelbart  tillämpa  unionsrätten  på  ett  sätt  som  står  i  överensstämmelse  med  EU-domstolens  avgörande  eller  praxis,  utan  att  den  ändamålsenliga  verkan  av  den  bestämmelsen  försvagas  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  9 mars 1978,  Simmenthal,  106/77,  EU:C:1978:49, punkt 20,  och  dom  av  den  5 april 2016,  PFE,  C‑689/13,  EU:C:2016:199, punkt 39).  Det  ska  tilläggas  att  befogenheten  att,  vid  tidpunkten  för  denna  rättstillämpning,  göra  allt  som  är  nödvändigt  för  att  underlåta  att  tillämpa  nationell  lagstiftning  eller  praxis  som  kan  hindra  unionsbestämmelsernas  fulla  verkan  är  en  integrerad  del  av  de  nationella  domstolarnas  uppgift  inom  unionen  att  inom  ramen  för  sin  behörighet  tillämpa  de  unionsrättsliga  bestämmelserna,  vilket  innebär  att  utövandet  av  denna  befogenhet  utgör  en  garanti  som  ingår  i  domarnas  oavhängighet  enligt  artikel 19.1  andra  stycket  FEU  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  26 mars 2020, Miasto Łowicz och Prokurator Generalny,  C‑558/18  och  C‑563/18, EU:C:2020:234, punkt 59,  och  dom  av  den  23 november 2021, IS (Hänskjutandebeslutets rättsstridighet),  C‑564/19, EU:C:2021:949, punkt 91.
All  nationell  lagstiftning  eller  praxis  som  kan  leda  till  att  unionsrättens  verkan  försvagas,  på  grund  av  att  den  domstol  som  är  behörig  att  tillämpa  denna  rätt  förvägras  möjligheten  att  vid  tidpunkten  för  tillämpningen  göra  allt  som  erfordras  för  att  sätta  åt  sidan  nationella  bestämmelser  eller  praxis  som  kan  tänkas  hindra  unionsbestämmelsernas  fulla  verkan,  är  följaktligen  oförenlig  med  de  krav  som  följer  av  unionsrättens  karaktär  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  22 juni 2010, Melki och Abdeli,  C‑188/10  och  C‑189/10, EU:C:2010:363, punkt 44  och  där  angiven  rättspraxis,  dom  av  den  5 april 2016, PFE,  C‑689/13, EU:C:2016:199, punkt 41,  och  dom  av  den  4 december 2018, Minister for Justice and Equality och Commissioner of An Garda Síochána,  C‑378/17, EU:C:2018:979, punkt 36).
En  nationell  lagstiftning  eller  praxis  enligt  vilken  avgöranden  från  den  nationella  författningsdomstolen  är  bindande  för  de  allmänna  domstolarna,  trots  att  dessa,  mot  bakgrund  av  en  dom  som  EU-domstolen  meddelat  i  ett  mål om  förhandsavgörande,  anser  att  den  rättspraxis  som  följer  av  dessa  avgöranden  i  grundlagsfrågor  strider  mot  unionsrätten,  är  ägnad  att  hindra  dessa  domstolar  från  att  säkerställa  att  unionsrättens  krav  får  full  verkan.  Effekten  av  detta  hinder  kan  förstärkas  av  att  ett  eventuellt  åsidosättande  av  denna  rättspraxis  i  grundlagsfrågor  kvalificeras  som  en  disciplinförseelse  i  nationell  rätt.
Det  ska  i  detta  sammanhang  påpekas  att  artikel 267  FEUF  utgör  hinder  för  varje  nationell  lagstiftning  eller  praxis  som  kan  hindra  de  nationella  domstolarna  från  att,  beroende  på  omständigheterna,  använda  sig  av  möjligheten  eller  fullgöra  skyldigheten  enligt  artikel 267  FEUF  att  begära  förhandsavgörande  från  EU‑domstolen  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  5 april 2016,  PFE,  C‑689/13,  EU:C:2016:199, punkterna 32–34  och  där  angiven  rättspraxis,  dom  av  den  19 november 2019,  A.K.  m.fl.  (Oavhängigheten  hos  avdelningen  för  disciplinära  mål vid  Högsta  domstolen),  C‑585/18,  C‑624/18  och  C‑625/18,  EU:C:2019:982, punkt 103,  och  dom  av  den  23 november 2021,  IS  (Hänskjutandebeslutets  rättsstridighet),  C‑564/19,  EU:C:2021:949, punkt 93).  Enligt  den  rättspraxis  som  det  erinras  om  i punkt 227  ovan  utgör  för  övrigt  den  omständigheten  att  nationella  domare  inte  utsätts  för  disciplinära  förfaranden  eller  disciplinåtgärder  för  att  ha  utövat  möjligheten  att  vända  sig  till  EU-domstolen  med  stöd  av  artikel 267  FEUF,  vilken  omfattas  av  deras  exklusiva  behörighet,  en  garanti  som  är  en  inneboende  del  av  deras  oavhängighet.  Om  en  nationell  domstol,  efter  EU-domstolens  svar,  skulle  finna  att  praxis  från  den  nationella  författningsdomstolen  strider  mot  unionsrätten,  kan  den  omständigheten  att  den  nationella  domstolen,  i  enlighet  med  principen  om  unionsrättens  företräde,  underlåter  att  tillämpa  nämnda  rättspraxis  inte  heller  på  något  sätt  medföra  att  domaren  ådrar  sig  disciplinansvar.
I  förevarande  fall  framgår  det  av  handlingarna  i  målet  att  disciplinära  förfaranden  inletts  med  stöd  av  artikel 99  ș  i  lag nr 303/2004  mot  vissa  domare  vid  de  hänskjutande  domstolarna  till  följd  av  att  de  framställt  deras  begäran  om  förhandsavgörande.  För  det  fall  EU-domstolens  svar  skulle  föranleda  dessa  domstolar  att  underlåta  att  tillämpa  Författningsdomstolens  praxis  enligt  de  aktuella  domarna,  tycks  det  inte  heller,  mot  bakgrund  av  den  praxis  från  Författningsdomstolen  som  avses  i punkt 58  ovan,  kunna  uteslutas  att  domarna  i  de  domstolarna  riskerar  disciplinåtgärder.
Av  detta  följer  att  principen  om  unionsrättens  företräde  ska  tolkas  så,  att  den  utgör  hinder  för  en  nationell  lagstiftning  eller  praxis  enligt  vilken  de  nationella  allmänna  domstolarna  är  bundna  av  domar  från  den  nationella  författningsdomstolen  och  därför  inte,  utan  att  göra  sig  skyldiga  till  en  disciplinförseelse,  med  stöd  av  sin  egen  behörighet  kan  underlåta  att  tillämpa  den  rättspraxis  som  följer  av  dessa  domar,  trots  att  de  mot  bakgrund  av  en  dom  från  EU-domstolen  finner  att  denna  rättspraxis  strider  mot  artikel 19.1  andra  stycket  FEU,  artikel 325.1  FEUF  eller beslut 2006/928.
Mot  bakgrund  av  det  ovan  anförda  ska  den  andra  och  den  tredje  frågan  i målen C‑357/19,  C‑379/19,  C‑811/19  och  C‑840/19  samt  den  enda  frågan  i mål C‑547/19  besvaras  enligt  följande.
–        Artiklarna 2  och  19.1  andra  stycket  FEU  samt beslut 2006/928  ska  tolkas  så,  att  de  inte  utgör  hinder  för  en  nationell  lagstiftning  eller  praxis  enligt  vilken  de  allmänna  domstolarna  är  bundna  av  den  nationella  författningsdomstolens  avgöranden,  förutsatt  att  nationell  rätt  säkerställer  att  författningsdomstolen  har  en  oberoende  ställning  i  förhållande  till  bland  annat  den  lagstiftande  och  den  verkställande  makten,  såsom  krävs  enligt  dessa  bestämmelser.  Däremot  utgör  dessa  bestämmelser  i  EU-fördraget  och  nämnda  beslut  hinder  för  en  nationell  lagstiftning  enligt  vilken  varje  åsidosättande  av  den  nationella  författningsdomstolens  avgöranden  kan  medföra  disciplinansvar  för  domarna  i  de  nationella  allmänna  domstolarna.
–        Principen  om  unionsrättens  företräde  ska  tolkas  så,  att  den  utgör  hinder  för  en  nationell  lagstiftning  eller  praxis  enligt  vilken  de  nationella  allmänna  domstolarna  är  bundna  av  domar  från  den  nationella  författningsdomstolen  och  därför  inte,  utan  att  göra  sig  skyldiga  till  en  disciplinförseelse,  med  stöd  av  sin  egen  behörighet  kan  underlåta  att  tillämpa  den  rättspraxis  som  följer  av  dessa  domar,  trots  att  de  mot  bakgrund  av  en  dom  från  EU-domstolen  finner  att  denna  rättspraxis  strider  mot  artikel 19.1  andra  stycket  FEU,  artikel 325.1  FEUF  eller beslut 2006/928.

Rättegångskostnader
Eftersom  förfarandet  i  förhållande  till  parterna  i  de  nationella  målen  utgör  ett  led  i  beredningen  av  samma  mål,  ankommer  det  på  de  hänskjutande  domstolarna  att  besluta  om  rättegångskostnaderna.  De  kostnader  för  att  avge  yttrande  till  domstolen  som  andra  än  nämnda  parter  har  haft  är  inte  ersättningsgilla.
Mot  denna  bakgrund  beslutar  domstolen  (stora  avdelningen)  följande:
1)
Kommissionens beslut 2006/928/EG av den 13 december 2006 om inrättande av en mekanism för samarbete och kontroll av Rumäniens framsteg vid uppfyllandet av de särskilda riktmärkena för reformen av rättsväsendet och kampen mot korruption är till alla delar bindande för Rumänien så länge det inte har upphävts. De riktmärken som anges i beslutets bilaga syftar till att säkerställa att Rumänien iakttar rättsstatsprincipen i artikel 2 FEU, och dessa riktmärken är bindande för nämnda medlemsstat, i det att medlemsstaten är skyldig att vidta lämpliga åtgärder för att genomföra dessa riktmärken och därvid i vederbörlig ordning, i enlighet med principen om lojalt samarbete i artikel 4.3 FEU, beakta de rapporter som upprättas av kommissionen på grundval av nämnda beslut, särskilt de rekommendationer som anges i nämnda rapporter.
2)
Artikel 325.1 FEUF, jämförd med artikel 2 i konventionen som utarbetats på grundval av artikel K.3 i fördraget om Europeiska unionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, undertecknad i Luxemburg den 26 juli 1995 samt beslut 2006/928 ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning eller praxis enligt vilken domar om korruption och mervärdesskattebedrägeri som i första instans inte meddelats av dömande sammansättningar som är specialiserade på detta område eller, i högre instans, av dömande sammansättningar där samtliga ledamöter utsetts genom lottning är absolut ogiltiga, så att de berörda målen om korruption och mervärdesskattebedrägeri – i förekommande fall efter ett resningsförfarande mot den slutliga domen – måste prövas på nytt i första och/eller andra instans, förutsatt att tillämpning av en sådan nationell lagstiftning eller praxis är ägnad att skapa en risk för systemisk straffrihet för gärningar som utgör allvarliga bedrägeribrott riktade mot unionens ekonomiska intressen eller korruptionsbrott i allmänhet. Skyldigheten att se till att sådana brott är föremål för effektiva och avskräckande straffrättsliga påföljder befriar inte den hänskjutande domstolen från skyldigheten att kontrollera att de grundläggande rättigheter som garanteras i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna iakttas. Den hänskjutande domstolen kan inte tillämpa en nationell standard för skydd av de grundläggande rättigheterna som medför en sådan risk för systemisk straffrihet.
3)
Artiklarna 2 och 19.1 andra stycket FEU samt beslut 2006/928 ska tolkas så, att de inte utgör hinder för en nationell lagstiftning eller praxis enligt vilken de allmänna domstolarna är bundna av den nationella författningsdomstolens avgöranden, förutsatt att nationell rätt säkerställer att författningsdomstolen har en oberoende ställning i förhållande till bland annat den lagstiftande och den verkställande makten, såsom krävs enligt dessa bestämmelser. Däremot utgör dessa bestämmelser i EU-fördraget och nämnda beslut hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken varje åsidosättande av den nationella författningsdomstolens avgöranden kan medföra disciplinansvar för domarna i de nationella allmänna domstolarna.
4)
Principen om unionsrättens företräde ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell lagstiftning eller praxis enligt vilken de nationella allmänna domstolarna är bundna av domar från den nationella författningsdomstolen och därför inte, utan att göra sig skyldiga till en disciplinförseelse, med stöd av sin egen behörighet kan underlåta att tillämpa den rättspraxis som följer av dessa domar, trots att de mot bakgrund av en dom från EU-domstolen finner att denna rättspraxis strider mot artikel 19.1 andra stycket FEU, artikel 325.1 FEUF eller beslut 2006/928.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk:  rumänska.