CELEX: 62015CJ0467
Överklagande
Statligt stöd
Stöd som Republiken Italien har beviljat mjölkproducenter
Stödordning avseende återbetalning av mjölkavgifter
Villkorligt beslut
Beslut antaget av Europeiska unions råd med stöd av artikel 108.2 tredje stycket FEUF
Förordning (EG) nr 659/1999
Artikel 1 b och c
Befintligt stöd
Nytt stöd
Begrepp
Ändring av ett befintligt stöd med åsidosättande av ett villkor som säkerställer stödets förenlighet med den inre marknaden

Europeiska kommissionen har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 24 juni 2015, Italien/kommissionen (
T-527/13
,
EU:T:2015:429
) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogiltigförklarade tribunalen delvis kommissionens beslut 2013/665/EU av den 17 juli 2013 om det statliga stöd SA.33726 (11/C) [f.d. SA.33726 (11/NN)] som Italien har genomfört (uppskov med mjölkavgiften i Italien) (
EUT L 309, 2013, s. 40
) (nedan kallat det omtvistade beslutet) och ogillade talan i övrigt.
Tillämpliga bestämmelser
Förordning (EG) nr 659/1999
I artikel 1 b ii i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [108 FEUF] (
EGT L 83, 1999, s. 1
) definieras ”befintligt stöd” som ”godkänt stöd, det vill säga stödordningar och individuella stöd som har godkänts av kommissionen eller av rådet”.
Enligt lydelsen i artikel 1 c i denna förordning ska ”nytt stöd” förstås som ”allt stöd, det vill säga stödordningar och individuellt stöd, som inte är befintligt stöd, inbegripet ändringar av befintligt stöd”.
Förordning (EG) nr 794/2004
I artikel 4.1 i kommissionens förordning (EG) nr 794/2004 av den 21 april 2004 om genomförande av förordning nr 659/1999 (
EUT L 140, 2004, s. 1
, och rättelse i
EUT L 286, 2004, s. 3
) föreskrivs följande:
”För det ändamål som avses i artikel 1 c i förordning [nr 659/1999] skall en ändring av befintligt stöd vara varje ändring, utom ändringar av rent formell eller administrativ art som inte kan påverka bedömningen av stödåtgärdens förenlighet med den gemensamma marknaden. En ökning av den ursprungliga budgeten för en befintlig stödordning med upp till 20 % skall dock inte betraktas som en ändring av befintligt stöd.”
Bakgrunden till tvisten och det omtvistade beslutet
Tribunalen sammanfattade bakgrunden till tvisten på följande sätt i punkterna 1–8 i den överklagade domen:
”1
För att italienska mjölkproducenter skulle kunna betala den tilläggsavgift på 1386475000 euro som de var skyldiga Europeiska unionen på grund av att de mjölkkvoter som tilldelats Italien för perioden 1995/1996–2001/2002 hade överskridits, ansökte denna medlemsstat om att Europeiska unionens råd skulle godkänna beviljandet av ett statligt stöd med tillämpning av artikel 88.2 tredje stycket EG.
Genom beslut 2003/530/EG av den 16 juli 2003 om huruvida det stöd som Republiken Italien hade för avsikt att bevilja sina mjölkproducenter var förenligt med den gemensamma marknaden (
EUT L 184, 2003, s. 15
), nedan kallat rådets beslut, medgav rådet Italien ”att träda in och till [unionen] betala det belopp som dessa producenter är skyldiga [unionen] på grundval av tilläggsavgiften på mjölk och mjölkprodukter för perioden från 1995/1996 till 2001/2002” (artikel 1 i rådets beslut). Rådet tillät även ”att låta [berörda parter] betala tillbaka sin skuld [till Republiken Italien] genom uppskjuten betalning utan ränta över ett antal år” (artikel 1 i rådets beslut).
Två grupper av villkor uppställdes för denna förklaring om förenlighet. Rådet har för det första krävt att italienska myndigheter ska anmäla det belopp som motsvarar tilläggsavgiften som mjölkproducenterna är skyldiga Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ), dels dra av den kvarstående skulden till unionen jämte ränta på detta från de utgifter som finansieras av EUGFJ (artikel 2 i rådets beslut). Rådet har för det andra krävt dels att mjölkproducenterna fullständigt betalar av sin skuld till Republiken Italien genom årliga amorteringar, dels gör detta inom en period som inte överstiger 14 år, med början den 1 januari 2004 (artikel 1 i rådets beslut).
De italienska myndigheterna antog därför lagdekret nr 49 om ändring av lagstiftningen gällande påförande av tilläggsavgifter inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter (decreto-legge n. 49, riforma della normativa in tema di applicazione del prelievo supplementare nel settore del latte e dei prodotti lattiero-caseari) av den 28 mars 2003 (GURI nr 75, av den 31 mars 2003, s. 4), och ministerdekretet av den 30 juli 2003 om betalning av tilläggsavgifter som förfallit till betalning men inte betalats för perioden från 1995/1996 till 2001/2002 enligt artikel 10, stycke 34, i lag nr 119/2003 (decreto ministeriale del 30 luglio 2003,disposizioni per il versamento del prelievo supplementare, dovuto e non versato per i periodi dal 1995/1996 al 2001/2002 di cui all’art. 10, comma 34, della legge n. 119/2003) (GURI nr 183, av den 8 augusti 2003, s. 33). Bestämmelserna i dessa två rättsakter innebär sammantaget att tilläggsavgiftens belopp som Republiken Italien har åtagit sig att betala ska återbetalas i sin helhet av mjölkproducenterna, utan ränta, genom årliga avbetalningar av delar av detta belopp fördelade under en period som inte överstiger 14 år (nedan kallat avbetalningsplanen).
Efter att ha ändrat dessa bestämmelser åtskilliga gånger, … antog de italienska myndigheterna lag nr 10 om omvandling till lag av lagdekret nr 225 av den 29 december 2010 avseende förlängning av de frister som anges i rättsliga bestämmelser och akuta skatteåtgärder samt stöd till företag och familjer (legge n. 10, Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 29 dicembre 2010, n. 225, recante proroga di termini previsti da disposizioni legislative e di interventi urgenti in materia tributaria e di sostegno alle imprese e alle famiglie), av den 26 februari 2011 (GURI nr 47, av den 26 februari 2011, ordinarie tillägg nr 53), vilken trädde i kraft följande dag. Därigenom infördes bland annat en punkt 12k i artikel 1 i lagdekret nr 225. I denna punkt föreskrevs att ”[f]ör att kunna hantera den allvarliga kris som drabbat mjölksektorn ska uppskov med betalningsfristerna meddelas fram till den 30 juni 2011 för de belopp som förföll till betalning den 31 december 2010 enligt de avbetalningsplaner som föreskrevs i lagdekret nr 49” och senare lagstiftning (nedan kallat betalningsuppskovet).
De italienska myndigheterna meddelade kommissionen att bidragsekvivalenten för denna åtgärd skulle anses ingå i det stöd av mindre betydelse för Italien som ges med stöd av bilagan till kommissionens förordning (EG) nr 1535/2007 av den 20 december 2007 om tillämpningen av artiklarna [107 FEUF] och [108 FEUF] på stöd av mindre betydelse inom sektorn för produktion av jordbruksprodukter (
EUT L 337, 2007, s. 35
). …
Genom beslut C (2011) 10055 slutlig, av den 11 januari 2012 avseende statligt stöd SA.33726 (11/C) (ex SA.33726 (11/NN)) – Uppskov med mjölkavgiften i Italien, varav en sammanfattning har offentliggjorts i
Europeiska unionens officiella tidning
den 10 februari 2012 (
EUT C 37, 2012, s. 30
) inledde kommissionen det förfarande som anges i artikel 108.2 FEUF. Kommissionen uppgav att den hyste tvivel angående betalningsuppskovets kvalificering enligt artikel 107 FEUF och huruvida åtgärden var förenlig med den inre marknaden. Kommissionen anförde vidare att uppskovet medförde ett åsidosättande av ett av de villkor som angetts i rådets beslut, att detta åsidosättande innebar att den avbetalningsplan som upprättats av italienska myndigheter i sin helhet skulle betraktas som ett nytt stöd, i den mån åsidosättandet avsåg mjölkproducenter som hade utnyttjat betalningsuppskovet, och att detta nya stöds förenlighet med den inre marknaden inte heller hade fastställts.
Genom [det omtvistade beslutet] bedömde kommissionen till följd av skriftväxlingen med italienska myndigheter under det administrativa förfarandet att var och en av de två ifrågavarande åtgärderna, nämligen dels betalningsuppskovet, dels avbetalningsplanen, utgjorde ett nytt stöd som var olagligt och oförenligt med den inre marknaden (artikel 1 i det [omtvistade] beslutet). Kommissionen förelade följaktligen Republiken Italien att utan dröjsmål verkställa återvinningen av de belopp som beviljats de mjölkproducenter som hade utnyttjat betalningsuppskovet, samt ränta på dessa belopp (artiklarna 2 och 3 i det [omtvistade] beslutet).”
Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
Republiken Italien väckte, genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 30 september 2013, talan om, i första hand, ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet i dess helhet och, i andra hand, delvis ogiltigförklaring av detta beslut i den mån kommissionen i beslutet förelägger Republiken Italien att återvinna enskilt stöd, vilket beviljats med tillämpning av det system som tidigare godkänts genom rådets beslut, från de italienska mjölkproducenter som hade utnyttjat betalningsuppskovet.
Republiken Italien åberopade två grunder till stöd för sin talan. I den första grund gjordes det gällande att artikel 3.7 i förordning nr 1535/2007 hade åsidosatts. Den andra grunden avsåg åsidosättande av artikel 3.2 i samma förordning, artikel 1 c i förordning nr 659/1999, artikel 4.1 i förordning nr 794/2004 och otillräcklig motivering.
Tribunalen biföll Republiken Italiens talan såvitt avsåg den andra grunden och ogiltigförklarade artikel 1.2 i det omtvistade beslutet liksom artiklarna 2–4 i nämnda beslut i den del de avsåg den stödordning som avses i nämnda artikel 1.2 och de enskilda stöd som hade beviljats med tillämpning av denna stödordning. Talan ogillades i övrigt.
Parternas yrkanden i målet om överklagande
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen,
–
ogilla talan i första instans, och
–
förplikta Republiken Italien att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna.
Republiken Italien har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
Till stöd för sitt överklagande har kommissionen åberopat tre grunder. Den första grunden rör åsidosättandet av förbudet för tribunalen att ex officio pröva en grund avseende det omtvistade beslutets materiella lagenlighet. Den andra grunden rör åsidosättandet av artikel 108 FEUF och artikel 1 i förordning nr 659/1999 vad avser begreppen ”nytt stöd” och ”befintligt stöd”. I den tredje grunden har kommissionen slutligen gjort gällande att tribunalen åsidosatte artikel 108 FEUF samt artiklarna 4, 6, 7, 14 och 16 i förordning nr 659/1999 vad beträffar de förfaranden som ska tillämpas på nya stöd och på stöd som har missbrukats.
Den första grunden rörande förbudet mot att ex officio pröva en grund avseende det omtvistade beslutets materiella lagenlighet
Parternas argument
I den första grunden har kommissionen gjort gällande att tribunalen dömde utöver vad som hade yrkats av parterna (
ultra petita
) och åsidosatte dispositionsprincipen, artikel 21 i protokollet om stadgan för Europeiska unionens domstol samt artikel 44.1 i tribunalens rättegångsregler, genom att ex officio pröva en grund om det omtvistade beslutets materiella lagenlighet. Enligt kommissionen omklassificerade tribunalen nämligen den andra grunden när den, i punkterna 39–44 i den överklagade domen, preciserade räckvidden av densamma. På detta sätt prövade tribunalen ex officio frågan huruvida avbetalningsplanen skulle betecknas som befintligt stöd och inte som nytt stöd med anledning av att de italienska myndigheternas ändring av stödet enligt uppgift inte var väsentlig, vilket resulterade i att tribunalen delvis ogiltigförklarade det omtvistade beslutet. I ansökan genom vilken talan väcktes ställde Republiken Italien emellertid endast denna fråga med avseende på det påstådda åsidosättandet av artikel 4.1 i förordning nr 794/2004.
Republiken Italien har yrkat att överklagandet ska ogillas i den mån det avser denna grund.
Domstolens bedömning
Det framgår av unionsdomstolarnas förfaranderegler, särskilt artikel 21 i Europeiska unionens domstols stadga, vilken är tillämplig på tribunalen enligt artikel 53 första stycket i samma stadga, och artikel 44.1 i tribunalens rättegångsregler, i den lydelse som var tillämplig när ansökan genom vilken talan väckts ingavs, att parterna i princip avgör och begränsar tvisten och att unionsdomstolarna inte får döma utöver vad som har yrkats av parterna (
ultra petita
) (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 december 2013, kommissionen/Irland m.fl.,
C‑272/12 P
,
EU:C:2013:812
, punkt
).
Vissa grunder kan, eller till och med bör, tas upp på eget initiativ, såsom exempelvis är fallet med en felaktig eller otillräcklig motivering av det beslut som är i fråga, vilket är en omständighet som omfattas av väsentliga formföreskrifter. En grund som rör beslutets materiella lagenlighet, vilket är en omständighet som är knuten till åsidosättande av fördragen eller av en rättsregel som gäller deras tillämpning, i den mening som avses i artikel 263 FEUF, kan däremot endast prövas av unionsdomstolen om den har åberopats av sökanden (dom av den 10 december 2013, kommissionen/Irland m.fl.,
C‑272/12 P
,
EU:C:2013:812
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I föreliggande fall konstaterar domstolen att det följer av själva lydelsen av den andra grund som åberopades av Republiken Italien vid tribunalen att den rör åsidosättandet av artikel 1 c i förordning nr 659/1999, i vilken begreppet ”nytt stöd” definieras. Anmärkningarna rörande åsidosättandet av denna bestämmelse har dessutom formulerats på ett annat sätt än anmärkningen avseende åsidosättandet av artikel 4.1 i förordning nr 794/2004 och den otillräckliga motiveringen.
Republiken Italien har dessutom, i punkterna 54–56 i ansökan genom vilken talan väckts, gjort gällande att återkallelsen av stödet till följd av betalningsuppskovet i sig motsvarade den konsekvens som föreskrivs i EUF-fördraget när stödet fastställs vara olagligt, och därmed inte också skulle medföra att ett tidigare lagligt beviljat stöd, i enlighet med avbetalningsplanen, återkallades. I punkt 56 i ansökan angav Republiken Italien i detta avseende att ”det saknas uppgifter för att fastställa att de som utnyttjat befintligt stöd och dragit förmån av den omstridda åtgärden är skyldiga att återbetala inte enbart de belopp som motsvarar den omstridda åtgärden utan även de som erhållits genom befintligt stöd (och således ränta som i överensstämmelse med beslutet om godkännande inte betalats inom ramen för den första avbetalningsplanen)”.
I punkt 57 i denna ansökan bedömde Republiken Italien dessutom att ”det inte heller kan anses att utvidgningen av återvinningsbeslutet till att även omfatta befintligt stöd lagligen kan följa av en väsentlig ändring av detta stöd på så sätt att de två åtgärderna ska betraktas som ett enda nytt stöd, vilket inte har anmälts till kommissionen och således är olagligt”. I punkt 58 första meningen i nämnda ansökan angav Republiken Italien att en sådan slutsats vore ”den uppenbara följden av en felaktig tolkning av begreppet 'ändring av befintligt stöd’, vilket är relevant vid tillämpningen av artikel 1 c i förordning nr 659/1999”.
Tvärtemot vad kommissionen anfört gjorde Republiken Italien följaktligen, i sin ansökan i första instans, gällande att kommissionen hade åsidosatt artikel 1 c i förordning nr 659/1999 genom att i det omtvistade beslutet beteckna avbetalningsplanen som ett nytt och olagligt stöd och genom att felaktigt ålägga denna medlemsstat att återkräva detta stöd.
Såsom generaladvokaten angett i punkt 38 i förslaget till avgörande följer det för övrigt av punkterna 22 och 32–36 i den svarsinlaga som kommissionen hade ingett till tribunalen att institutionen mycket väl hade förstått denna invändning, som den sammanfattade och tillbakavisade i nämnda svarsinlaga.
Av detta följer att tribunalen, tvärtemot vad kommissionen anfört, inte ex officio prövade en grund om det omtvistade beslutets materiella lagenlighet genom att pröva den andra grunden som hade åberopats i ansökan som hade ingetts till den.
Av det ovan anförda följer att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den första grunden.
Den andra grunden om ett åsidosättande av artikel 108 FEUF och av artikel 1 i förordning nr 659/1999 vad avser begreppen ”nytt stöd” och ”befintligt stöd”
Den andra grunden består i huvudsak av två delar. Den första delen avser den omständigheten att tribunalen enligt kommissionen felaktigt betecknade det stöd som hade genomförts i strid med villkoren för godkännande som befintligt stöd och inte som nytt stöd. I den andra delen av denna grund har kommissionen anfört att tribunalen, genom denna bedömning, underlät att beakta den institutionella jämvikten mellan rådet och kommissionen.
Domstolen ska först ta ställning till den första delen av nämnda grund.
Parternas argument
I den första delen av den andra grunden har kommissionen gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den tolkade begreppen ”nytt stöd” och ”befintligt stöd”. Kommissionen har i sak bestritt tribunalens bedömning i punkterna 74–91 i den överklagade domen, enligt vilken avbetalningsplanen, vilken utgör en befintlig stödordning som har erhållit ett villkorat godkännande av rådet och därefter har ändrats med åsidosättande av villkoren för godkännande av denna stödordning, skulle betraktas som en befintlig stödordning och inte som en ny stödordning av den anledningen att kommissionen inte hade visat att denna ändring påverkade det materiella innehållet i den tidigare åtgärden.
Republiken Italien har gjort gällande att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den krävde att kommissionen, för att ändra beteckningen befintligt stöd till nytt stöd, lade fram bevisning för att åsidosättandet av villkoren för godkännande av den befintliga stödordningen utgjorde en väsentlig ändring av nämnda stödordning, vilket enligt denna medlemsstat ska bedömas med beaktande av artikel 4.1 i förordning nr 794/2004. Det följer nämligen av rättspraxis att det endast är när ändringen av ett befintligt stöd inte klart kan särskiljas från den ursprungliga stödordningen och denna ändring dessutom påverkar själva det materiella innehållet i den ursprungliga stödordningen som denna ska anses ha omvandlats till en ny stödordning (domstolens dom av den 9 oktober 1984, Heineken Brouwerijen,
91/83 och 127/83
,
EU:C:1984:307
, punkterna
och
, samt tribunalens dom av den 30 april 2002, Government of Gibraltar/kommissionen,
T-195/01 och T-207/01
,
EU:T:2002:111
). För övrigt följer det av domstolens praxis att nämnda kriterier i rättspraxis även är tillämpliga när ändringen består i ett åsidosättande av villkoren för godkännande av en befintlig stödordning (dom av den 13 juni 2013, HGA m.fl./kommissionen,
C‑630/11 P–C‑633/11 P
,
EU:C:2013:387
, punkterna
,
och
).
Republiken Italien har i detta hänseende gjort gällande att om ett befintligt stöd efter ändringar kan betecknas som nytt stöd trots att dessa ändringar inte har påverkat det befintliga stödets materiella innehåll, ändrar detta beskaffenheten hos förfarandet för kontroll av statligt stöd, vilket får samma egenskaper som en sanktion.
Republiken Italien har tillagt att kommissionen i samband med kontroll av statligt stöd i alla händelser har möjlighet att välja ett annat förfarande.
Om ändringen av ett befintligt stöd i sig utgör nytt stöd och följaktligen är olagligt kan kommissionen sålunda anta ett beslut som förbjuder att den åtgärd genom vilken det nya stödet införs genomförs eller, om åtgärden redan genomförts, besluta om återkrav av det nya stödet, och därigenom återupprätta de villkor under vilka det befintliga stödet godkändes. Det var denna lösning som valdes i den överklagade domen.
Domstolens bedömning
Genom den första delen av förevarande grund har kommissionen i huvudsak bestritt den tolkning av begreppen ”nytt stöd” och ”befintligt stöd”, i den mening som avses i artikel 1 b och c i förordning nr 659/1999, på vilken tribunalen grundade sitt resonemang i punkterna 74–91 i den överklagade domen.
Det ska inledningsvis noteras att tribunalen, i punkterna 69–76 i denna dom, bland de olika förfaranden som kommissionen kunde använda sig av när en medlemsstat inte hade rättat sig efter ett beslut varigenom ett stöd eller en stödordning hade förklarats vara förenlig med den inre marknaden under förutsättning att vissa villkor var uppfyllda, nämnde förfarandet vid olagligt stöd som beskrivs i kapitel III i förordning nr 659/1999.
Tribunalen anförde i detta avseende, i punkterna 69 och 70 i nämnda dom att, ”eftersom det åsidosättande som Republiken Italien enligt kommissionen har gjort sig skyldig till består i beviljandet av en åtgärd som kan kvalificeras som ett nytt stöd hade kommissionen … fog för att tillämpa [detta förfarande] … för att granska denna åtgärd, vilket kommissionen i förevarande fall beslutade att göra”, men att kommissionen ”måste … respektera de materiella villkoren för att kunna kvalificera inte bara betalningsuppskovet i sig, utan även den tidigare avbetalningsplanen i dess helhet, som nya olagliga stöd eller stödordningar”.
I punkt 76 i samma dom bedömde tribunalen att ”kommissionens möjlighet att kvalificera inte bara ändringen av ett befintligt stöd utan även det befintliga stöd som ändringen avser i dess helhet som nytt, och i förekommande fall, olagligt, i sak är underställt villkoret att denna institution fastställer att ändringen påverkar det materiella innehållet i den tidigare åtgärden”. Tribunalen tillade att ”för det fall den berörda medlemsstaten under det administrativa förfarandet vidhåller att denna ändring antingen är tydligt avskiljbar från den tidigare åtgärden eller att ändringen enbart är formell eller administrativ och inte kan påverka bedömningen av huruvida denna åtgärd är förenlig med den inre marknaden ska kommissionen motivera varför den anser att dessa argument är ogrundade”.
I punkterna 78–80 i den överklagade domen slog tribunalen fast att kommissionen i det omtvistade beslutet inte hade visat att betalningsuppskovet påverkade avbetalningsplanens materiella innehåll. Kommissionen ansåg att denna fråga saknade relevans.
Tribunalen drog sålunda i punkterna 81 och 82 i denna dom slutsatsen att kommissionen inte enbart hade ”missförstått begreppet nytt stöd genom att omkvalificera en befintlig stödordning som nytt olagligt stöd utan att respektera de materiella villkoren enligt förordning nr 659/1999”, utan även felaktigt hade beslutat att stöd som har beviljats med tillämpning av den befintliga stödordningen skulle återvinnas. Härigenom underkände tribunalen, i punkterna 83–91 i nämnda dom, de argument som kommissionen hade åberopat i syfte att visa att den omständigheten att de italienska myndigheterna inte hade beaktat ett av villkoren i den förklaring om förenlighet som hade avgetts av rådet i sak innebar att den befintliga stödordningen omkvalificerades som nytt och olagligt stöd.
Det ska därför undersökas huruvida tribunalens resonemang är behäftat med en felaktig rättstillämpning, såsom kommissionen har hävdat.
Enligt rådets beslut gavs Republiken Italien rätt att under år 2003, såsom detta följer av artikel 1 i detta beslut, träda in och till unionen betala det belopp som landets mjölkproducenter var skyldiga unionen på grundval av tilläggsavgiften på mjölk och mjölkprodukter för perioden från 1995/1996 till 2001/2002, och att låta nämnda producenter betala tillbaka sin skuld till Republiken Italien genom uppskjuten betalning utan ränta över ett antal år. Den stödordning som godkändes genom nämnda beslut bestod sålunda i sak av att italienska mjölkproducenter beviljades räntefria lån vilka skulle återbetalas under flera års tid.
Det följer av artikel 1 i rådets beslut att rådet ”undantagsvis” ansåg att avbetalningsplanen var förenlig med den inre marknaden under förutsättning att ”återbetalningen är fullständig och görs genom årliga amorteringar av lika storlek” och att ”återbetalningsperioden inte överstiger 14 år, med början den 1 januari 2004”.
Av skäl 8 i detta beslut, vilket rör ett av de skäl som låg till grund för nämnda beslut, framgår att rådet ansåg att det, ”för att undvika svåra finansiella problem för de berörda enskilda italienska mjölkproducenterna, vilket förmodligen skulle bli fallet om samtliga skuldbelopp [till gemenskapen på grundval av tilläggsavgiften på mjölk och mjölkprodukter med anledning av att dess producenter hade överskridit referenskvantiteterna för perioden från 1995/1996 till 2001/2002] skulle drivas in omedelbart, och för att mildra de sociala spänningar som råder”, ”på grund av exceptionella omständigheter … [var] motiverat att anse att det stöd som Republiken Italien ha[de] för avsikt att bevilja dessa mjölkproducenter i form av lån och uppskjuten betalning är förenligt med den gemensamma marknaden med avvikelse från bestämmelserna i artikel [107 FEUF], under förutsättning att villkoren i detta beslut iakttas”.
Det följer således av lydelsen av artikel 1 i rådets beslut, jämförd med skäl 8 i samma beslut, att rådet uttryckligen krävde att mjölkproducenterna skulle iaktta två villkor för att detta extraordinära stöd skulle beviljas. Mjölkproducenterna skulle dels återbetala det beviljade stödet i dess helhet genom årliga amorteringar av lika storlek, dels skulle återbetalningen ske enligt en återbetalningsplan med början den 1 januari 2004 och återbetalningsperioden fick inte överstiga 14 år.
Det följer sålunda av nämnda beslut att rådet ansåg att nämnda stödordnings förenlighet med den inre marknaden och,
in fine
, godkännandet av densamma förutsatte att de villkor som föreskrivs i beslutets artikel 1 iakttogs.
Genom legge n. 10, Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 29 dicembre 2010, n. 225, recante proroga di termini previsti da disposizioni legislative e di interventi urgenti in materia tributaria e di sostegno alle imprese e alle famiglie (lag nr 10 om omvandling till lag, med ändringar, av lagdekret nr 225 av den 29 december 2010 avseende förlängning av de frister som anges i rättsliga bestämmelser och akuta skatteåtgärder samt stöd till företag och familjer) av den 26 februari 2011 (GURI nr 47, av den 26 februari 2011, ordinarie tillägg nr 53), vilken trädde i kraft den 27 februari 2011, beslutade Republiken Italien emellertid om uppskov med betalningsfristerna fram till den 30 juni 2011 för den amortering som förföll till betalning den 31 december 2010.
Detta betalningsuppskov är inte förenligt med det villkor som anges i artikel 1 i rådets beslut, enligt vilket räntefria lån som hade beviljats av Republiken Italien skulle återbetalas genom årliga amorteringar av lika storlek. Enligt rådet säkerställde iakttagandet av detta villkor stödets förenlighet med den inre marknaden.
Domstolen konstaterar därmed att den lagändring som det redogörs för i punkt 42 ovan innebär att den stödordning som godkändes genom rådets beslut omvandlades till nytt olagligt stöd.
Detta konstaterande följer av prövningen av lydelsen av, sammanhanget och syftet med artikel 1 c i förordning nr 659/1999.
”Nytt stöd” definieras i artikel 1 c som ”allt stöd, det vill säga stödordningar och individuellt stöd, som inte är befintligt stöd, inbegripet ändringar av befintligt stöd”. Denna bestämmelse, vilken har formulerats i allmänna ordalag, täcker inte bara ändringen i sig utan även det stöd som berörs av ändringen.
Det ska dessutom erinras om att enligt artikel 1 b ii i nämnda förordning kan ”befintligt stöd” bland annat vara sådana ”stödordningar och individuella stöd som har godkänts av kommissionen eller av rådet”. Stöd med avseende på vilket ett beslut om godkännande har fattats vilket, efter en ändring som inte är förenlig med ett villkor som anges i detta beslut för att säkerställa nämnda besluts förenlighet med den inre marknaden, inte längre täcks av det beslut genom vilket det godkändes, kan följaktligen utgöra nytt stöd.
Betalningsuppskovet utgör inte en ändring av rent formell eller administrativ art och kan inte heller anses utgöra en ökning av den ursprungliga budgeten för en befintlig stödordning, i den mening som avses i artikel 4.1 i förordning nr 794/2004. Denna åtgärd vidtogs nämligen i strid med ett villkor för godkännande avseende återbetalningen av det stöd som rådet undantagsvis hade godkänt, med stöd av artikel 108.2 tredje stycket FEUF. Enligt rådets bedömning säkerställde detta villkor den berörda stödordningens förenlighet med den inre marknaden. Tvärtemot vad Republiken Italien har gjort gällande gjorde kommissionen följaktligen en riktig bedömning när den, med stöd av enbart den omständigheten att nämnda villkor hade åsidosatts, fastställde att ett nytt stöd förelåg.
Det ska tilläggas att en tillräckligt vid tolkning av begreppet ”nytt stöd”, i den mening som avses i artikel 1 c i förordning nr 659/1999, som tillåter att inte bara den ändring som den berörda medlemsstaten genomförde i en befintlig stödordning, med åsidosättande av villkoren för godkännande av densamma, utan även den ändrade stödordningen i dess helhet, täcks därav, är den tolkning som gör det möjligt att säkerställa effektiviteten av systemet för kontroll av statligt stöd i unionen, genom att uppmuntra den berörda medlemsstaten att iaktta villkoren för godkännande av stödordningen. För det fall en medlemsstat ändrar en befintlig stödordning med åsidosättande av ett villkor för godkännande av densamma, saknar denna medlemsstat följaktligen garantier för att den godkända stödordningen inte påverkas av nämnda ändring, och för att de förmåner som beviljats på grundval av den kvarstår.
Den rättspraxis från domstolen som Republiken Italien har åberopat till stöd för sitt resonemang i punkt 26 ovan är inte är relevant i förevarande fall.
Det följer å ena sidan av punkt 21 i domen av den 9 oktober 1984, Heineken Brouwerijen (
91/83 och 127/83
,
EU:C:1984:307
), att, om de planer som ursprungligen anmälts har genomgått förändringar som kommissionen inte har underrättats om är genomförandeförbudet i artikel 108.3 FEUF tillämpligt på de på detta sätta ändrade planerna i sin helhet. Det förhåller sig annorlunda endast om denna ändring i själva verket utgör en separat stödåtgärd av vilken det ska göras en separat bedömning och som inte kan påverka den bedömning som kommissionen redan har gjort av det ursprungliga stödprojektet, i vilket fall detta förbud enbart är tillämpligt på den åtgärd som infördes genom nämnda ändring. Med beaktande av slutsatsen i punkt 43 ovan är det sistnämnda fallet inte aktuellt för den berörda ändringen, i den mån som denna påverkar ett villkor som låg till grund för fastställelsen av det ursprungliga stödprojektets förenlighet.
I punkterna 89–95 i domen av den 13 juni 2013, HGA m.fl./kommissionen (
C‑630/11 P–C‑633/11 P
,
EU:C:2013:387
), prövade domstolen å andra sidan huruvida ändringen av en ursprunglig stödordning med åsidosättande av villkor för godkännande av nämnda stödordning utgjorde en ändring av befintligt stöd, i den mening som avses i artikel 1 c i förordning nr 659/1999, och sålunda gav upphov till nytt olagligt stöd. Domstolen undersökte däremot inte denna ändrings påverkan på den ursprungliga stödordningen.
I punkt 76 i den överklagade domen krävde tribunalen emellertid att kommissionen fastställde att ändringen av det befintliga stödet påverkade det materiella innehållet i den tidigare åtgärden, för att det skulle vara möjligt att kvalificera inte bara nämnda ändring utan även det befintliga stöd som ändringen avser i dess helhet som nytt, och i förekommande fall, olagligt.
Härigenom missförstod tribunalen begreppet ”nytt stöd”, i den mening som avses i artikel 1 c i förordning nr 659/1999, och gjorde sig därmed skyldig till en felaktig rättstillämpning. Såsom följer av punkterna 46–52 ovan och såsom generaladvokaten i sak har anfört i punkt 76 i förslaget till avgörande, kan ett stöd som har ändrats med åsidosättande av de villkor för förenlighet som uppställts av kommissionen eller rådet inte längre anses vara godkänt och förlorar av denna anledning helt sin ställning som befintligt stöd.
Genom att i punkterna 81 och 82 i den överklagade domen fastställa, efter att ha prövat skälen i det omtvistade beslutet i punkterna 77–80 i denna dom, att ”kommissionen inte enbart [hade] missförstått begreppet nytt stöd genom att omkvalificera en befintlig stödordning som nytt olagligt stöd utan att respektera de materiella villkoren enligt förordning nr 659/1999 och rättspraxis på området”, utan ”även som en följd av detta felaktigt [hade] beslutat att inte enbart detta nya och olagliga stöd sk[ulle] återvinnas från de mjölkproducenter som hade utnyttjat betalningsuppskovet, utan även de enskilda stöd som har beviljats med tillämpning av den befintliga stödordningen”, gjorde tribunalen sig följaktligen skyldig till ytterligare ett fall av felaktig rättstillämpning.
Med beaktande av övervägandena ovan ska överklagandet bifallas på den andra grunden och punkterna 1 och 2 i domslutet i den överklagade domen ska upphävas, utan att det är nödvändigt att pröva den andra grundens andra del eller den tredje grunden.
Eftersom den överklagade domen delvis ska upphävas, ska även tribunalens beslut om rättegångskostnaderna, och således även punkt 4 i domslutet i den överklagade domen, upphävas.
Prövning av talan vid tribunalen
Enligt artikel 61 första stycket i Europeiska unionens domstols stadga kan domstolen, om den upphäver tribunalens avgörande, själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande. Detta är för handen här.
Det följer nämligen av punkterna 30–52 ovan att talan, i den mån den avser Republiken Italiens invändningar inom ramen för den andra grunden i talan vid tribunalen rörande frågan huruvida det omtvistade beslutet var välgrundat, ska ogillas. Med beaktande av att tribunalen inte biföll talan på den första grunden eller på någon av de övriga anmärkningar som hade tagits upp inom den andra grunden ska talan ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
I artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler föreskrivs att när överklagandet bifalls och domstolen själv slutligt avgör saken, ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna.
Enligt artikel 138.1 i samma rättegångsregler, som är tillämpliga i mål om överklagande med stöd av artikel 184.1 i dessa regler, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att Republiken Italien ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Italien har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas. Republiken Italien ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för kommissionen i förfarandet vid domstolen. Eftersom Republiken Italiens talan vid tribunalen ogillades i sin helhet, ska Republiken Italien bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnader i förfarandet vid tribunalen.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

1)
Punkterna 1, 2 och 4 i domslutet i Europeiska unionens tribunals dom av den 24 juni 2015, Italien/kommissionen (
T-527/13
,
EU:T:2015:429
), upphävs.

2)
Republiken Italien ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för kommissionen i förfarandena vid tribunalen som domstolen.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.