CELEX: 62016TJ0868
Mimosmluvní odpovědnost
Hospodářská a měnová politika
Restrukturalizace řeckého veřejného dluhu
Dohoda o výměně cenných papírů pouze ve prospěch centrálních bank Eurosystému
Zapojení soukromého sektoru
Ujednání o společném postupu
Soukromí věřitelé
Veřejnoprávní věřitelé
Přičitatelnost
Dostatečně závažné porušení právní normy, která přiznává práva jednotlivcům
Článek 63 odst. 1 SFEU
Články 120 až 127 a čl. 352 odst. 1 SFEU
Právo na vlastnictví
Rovné zacházení

)
Skutečnosti předcházející sporu
Dne 21. října 2009 oznámila Řecká republika Statistickému úřadu Evropské unie (Eurostat) schodek veřejných financí nově zvýšený na 12,5 % hrubého domácího produktu (HDP) oproti hodnotě 3,7 % HDP oznámené na jaře roku 2009. Tato revize ekonomických ukazatelů Řecké republiky vyvolala pochybnosti o její platební schopnosti, a tudíž vedla ke zvýšení úrokových sazeb řeckých dluhopisů během prvních měsíců roku 2010.
S ohledem na skutečnost, že hrozilo, že řecká dluhová krize vyvolá dopady v jiných členských státech eurozóny a ohrožovala stabilitu této zóny jako celku, se hlavy států a předsedové vlád eurozóny na summitu Evropské rady ze dne 25. března 2010 dohodli, že s účastí Mezinárodního měnového fondu (MMF) vytvoří mezivládní mechanismus pomoci Řecké republice spočívající v poskytnutí koordinovaných dvoustranných úvěrů s nezvýhodněnou úrokovou sazbou.
Na konci dubna roku 2010 jedna z ratingových agentur snížila hodnocení řeckých dluhopisů z kategorie BBB- na BB+, které trhy považují za označující vysoce rizikový dluh. Dne 27. dubna 2010 ratingová agentura Standard & Poor’s (S&P) varovala držitele řeckých dluhopisů, že v případě restrukturalizace řeckého veřejného dluhu nebo platební neschopnosti řeckého státu je pravděpodobnost, že získají nazpět vložené prostředky, pouze mezi 30 až 50 %.
Řecká republika dne 23. dubna 2010 požádala o aktivaci mezivládního mechanismu pomoci uvedeného v bodě 2 výše. Dne 2. května 2010 členské státy eurozóny souhlasily s poskytnutím Řecké republice na základě uvedeného mechanismu pomoci 80 miliard eur z finančního rámce ve výši 110 miliard eur schváleného společně s MMF.
Dne 9. května 2010 bylo v rámci Rady ECOFIN rozhodnuto o přijetí uceleného souboru opatření, mezi nimiž bylo jednak přijetí nařízení Rady (EU) č. 407/2010 ze dne 11. května 2010 o zavedení evropského mechanismu finanční stabilizace (
Úř. věst. 2010, L 118, s. 1
) na základě čl. 122 odst. 2 SFEU a jednak vytvoření Evropského nástroje finanční stability (dále jen „EFSF“). Dne 7. června 2010 byl vytvořen EFSF a členské státy eurozóny a EFSF uzavřely rámcovou dohodu stanovující podmínky, za nichž bude EFSF poskytovat stabilizační podporu.
Tiskovou zprávou ze dne 10. května 2010 ECB oznámila zavedení programu nákupu státních dluhopisů na sekundárním trhu s cennými papíry (dále jen „program nákupu dluhopisů“).
Dne 14. května 2010 přijala ECB rozhodnutí 2010/281/EU, kterým se zavádí program pro trhy s cennými papíry (BCE/2010/5) (
Úř. věst. 2010, L 124, s. 8
), na základě čl. 127 odst. 2 první odrážky SFEU a čl. 18 odst. 1 protokolu č. 4 o statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky (
Úř. věst. 2010, C 83, s. 230
, dále jen „statut ESCB“). Podle článku 1 statutu ESCB tvoří Evropská centrální banka (ECB) a národní centrální banky Evropský systém centrálních bank (ESCB). ECB a národní centrální banky členských států, jejichž měnou je euro, tvoří Eurosystém.
V bodech odůvodnění 2 až 5 rozhodnutí 2010/281 se uvádí mimo jiné toto:
„(2)
Rada guvernérů dne 9. května 2010 rozhodla a veřejně oznámila, že vzhledem k současné výjimečné situaci na finančních trzích, která se vyznačuje silným napětím v některých segmentech trhu, které brání fungování transmisního mechanismu měnové politiky a tím také efektivnímu provádění měnové politiky zaměřené na cenovou stabilitu ve střednědobém horizontu, je třeba zavést dočasný program pro trhy s cennými papíry (dále jen ‚program‘). Na základě tohoto programu mohou národní centrální banky eurozóny podle svého procentního podílu v klíči pro upisování základního kapitálu ECB, jakož i ECB v přímém kontaktu s protistranami přímo intervenovat na trzích s veřejnými i soukromými dluhovými cennými papíry v eurozóně.
(3)
Program je součástí jednotné měnové politiky Eurosystému a bude platit dočasně. Jeho cílem je napravit špatné fungování trhů s cennými papíry a obnovit odpovídající transmisní mechanismus měnové politiky.
[…]
(5)
Jako součást jednotné měnové politiky Eurosystému by měl být přímý nákup způsobilých obchodovatelných dluhových nástrojů centrálními bankami Eurosystému v rámci programu prováděn v souladu s podmínkami stanovenými v tomto rozhodnutí.“
Podle článku 1 rozhodnutí 2010/281 „centrální banky Eurosystému mohou nakupovat […] na sekundárním trhu způsobilé obchodovatelné dluhové nástroje vydané ústředními vládami nebo veřejnoprávními subjekty členských států, jejichž měnou je euro“. Článek 2 stanoví jako kritéria způsobilosti dluhových nástrojů, aby byly dluhové nástroje „denominované v eurech“ a vydané uvedenými ústředními vládami nebo veřejnoprávními subjekty.
V rámci programu nákupu dluhopisů zavedeného rozhodnutím 2010/281 nabyly ECB a národní centrální banky eurozóny v obdobích mezi květnem 2010 a březnem 2011, jakož i mezi srpnem 2011 a únorem 2012 státní dluhopisy, včetně státních dluhopisů Řecké republiky. Z rozhodnutí řeckého ministerstva financí č. 2/13203/0023A ze dne 15. února 2012 (FEK B’574), č. 2/14328/0023A ze dne 20. února 2012 (FEK B’ 705) a č. 2/14949/0023A ze dne 21. února 2012 (FEK B’413) vyplývá, že ECB, národní centrální banky eurozóny a Evropská investiční banka (EIB) držely jednotlivě řecké dluhopisy v celkové jmenovité hodnotě 42732860000 eur,13519799177,59 eura a 315350000 eur. Evropská unie zastoupená Evropskou komisí držela rovněž řecké dluhopisy o celkové nominální hodnotě 106700000 eur, z nichž část, a sice cenné papíry v nominální hodnotě 55700000 eur, byla spravována EIB jménem a na účet Unie. Tito institucionální věřitelé tak drželi řecké dluhopisy o celkové nominální hodnotě 56674709177,59 eura.
Od května 2011 zahájily Řecká republika, členské státy eurozóny a několik věřitelů řeckého státu rozhovory o zavedení nového programu finanční pomoci, jehož obecným cílem bylo umožnit Řecké republice vrátit se k udržitelnému stavu financí. Jedním z plánovaných opatření byla restrukturalizace řeckého veřejného dluhu, v rámci níž soukromí věřitelé Řecké republiky přispějí ke snížení dluhové zátěže, aby se tímto zabránilo platební neschopnosti. Tyto rozhovory se však nejprve týkaly zejména případného dobrovolného přistoupení na prodloužení splatnosti řeckých dluhopisů držených soukromými věřiteli.
Dne 6. června 2011 zaslal německý ministr financí ECB, MMF a ostatním ministrům financí členských států eurozóny dopis, ve kterém doporučil výměnu cenných papírů, kterou by se prodloužila doba splatnosti řeckých dluhopisů držených soukromými věřiteli o sedm let.
Dne 20. června 2011 v návaznosti na schůzi týkající se finanční situace Řecké republiky přijala Euroskupina prohlášení uvádějící zejména následující:
„Vzhledem k obtížné finanční situaci se jeví málo pravděpodobné, že by [Řecká republika] do začátku roku 2012 znovu získala přístup na soukromý trh. Ministři se dohodli, že za účelem nezbytného dodatečného financování budou využity jak veřejné, tak soukromé zdroje, a vítají přístup, jenž se snaží o dobrovolné zapojení soukromého sektoru formou neformálního a dobrovolného rolování (roll-overs) stávajícího dluhu [Řecké republiky] v okamžiku jeho splatnosti, aby se v jednotlivých letech podstatně snížila potřeba financování v rámci programu, aniž by to znamenalo vyhlášení selektivní platební neschopnosti.“
Na zasedáních ve dnech 23. a 24. června 2011 se Evropská rada zabývala finanční situací Řecké republiky a dospěla v této otázce zejména k následujícímu:
„14. Evropská rada vyzývá [řecké] orgány, aby i nadále odhodlaně usilovaly o nápravu, jež je nezbytná pro [přivedení řeckého státu] k udržitelnému stavu. V nadcházejících dnech musí být naléhavě dokončen komplexní reformní balíček, na němž se dohodla Komise v součinnosti s ECB a MMF, a zároveň [řecký] parlament musí přijmout klíčové zákony o fiskální strategii a privatizaci. V návaznosti na žádost [řecké] vlády, kterou přednesl její předseda, tak bude vytvořen základ, který umožní [jak] stanovení hlavních parametrů nového programu, který v souladu se současnou praxí společně podpoří partneři Řecka z eurozóny a MMF,[tak] včasné vyplacení prostředků, které bude Řecká republika v červenci [2011] potřebovat k pokrytí svých finančních potřeb.
15. Hlavy států nebo předsedové vlád členských států eurozóny se dohodli, že pro dodatečné nezbytné financování budou […] využity [jak] veřejné, [tak] soukromé zdroje. Potvrzují přístup, na kterém se dne 20. června [2011] dohodla Euroskupina, pokud jde o prosazování dobrovolného zapojení soukromého sektoru prostřednictvím neformálního a dobrovolného rolování (roll-overs) stávajícího [řeckého] dluhu v okamžiku jeho splatnosti, aby se v jednotlivých letech podstatně snížila potřeba financování v rámci programu, aniž by to znamenalo vyhlášení selektivní platební neschopnosti.“
Dne 24. června 2011 se Fédération bancaire française, sdružení zastupující banky vykonávající obchodní činnost ve Francii, písemně obrátilo na ministra hospodářství, financí a průmyslu Francouzské republiky a navrhlo zejména prodloužení splatnosti stávajících řeckých dluhopisů držených soukromými věřiteli na 30 let, a to zejména za podmínky, že ECB bude ochotna během tohoto období neprodat své řecké dluhopisy.
V tiskové zprávě Ústavu pro mezinárodní finance (IIF) ze dne 1. července 2011 se mimo jiné uvádělo:
„Správní rada Ústavu pro mezinárodní finance je odhodlaná pracovat se svými členy a ostatními finančními institucemi, veřejným sektorem a řeckými orgány na tom, aby [Řecké republice] poskytla zásadní podporu v oblasti cash-flow, ale i základ pro udržitelnější situaci v jejím postavení dlužníka.
Soukromý finanční sektor je připraven dobrovolně vyvinout značné úsilí a transparentně spolupracovat na podporu [Řecké republiky] s ohledem na jedinečnost a výjimečnost situace […]
Účast soukromých investorů bude doplňovat finanční pomoc a podporu likvidity ze strany veřejného sektoru a bude se týkat pouze omezeného množství možných instrumentů […]“
Dne 21. července 2011 předložil IFI návrh programu výměny dluhopisů a prodloužení lhůt. Program se týkal výměny stávajících řeckých dluhopisů za čtyři různé finanční instrumenty spolu s mechanismem zpětného odkupu řeckého veřejného dluhu, který bude definován veřejným sektorem, a sice zaprvé výměny dluhopisů, které se vydávají a splácejí ve jmenovité hodnotě, za instrument na 30 let; zadruhé nabídky dluhopisů, které se vydávají a splácejí ve jmenovité hodnotě, s přeměnou (rolling-over) dluhopisů, které se staly splatnými, na instrumenty na 30 let; zatřetí výměny diskontovaných dluhopisů za instrument na 30 let; a začtvrté výměny diskontovaných dluhopisů za instrument na 15 let.
Dne 21. července 2011 se hlavy států a představitelé vlád eurozóny a unijních orgánů sešli k jednání o opatřeních, která měla být přijata ke zvládnutí problémů, s nimiž byla eurozóna konfrontována.
Ve společném prohlášení ze dne 21. července 2011 se uvádí mimo jiné toto:
„ 1. Vítáme opatření přijatá řeckou vládou ke stabilizaci veřejných financí a reformě ekonomiky i nový balíček opatření, včetně privatizace, přijatý nedávno [řeckým] parlamentem. Tato opatření představují bezprecedentní, avšak nezbytné úsilí, jež má řeckou ekonomiku přivést zpět na cestu udržitelného růstu. Jsme si vědomi toho, jaké úsilí ozdravná opatření vyžadují od řeckých občanů, a jsme přesvědčeni, že tyto oběti jsou nezbytné v zájmu hospodářského oživení a že přispějí k budoucí stabilitě a prosperitě země.
2. Dohodli jsme se na podpoře nového programu pro [Řeckou republiku] a na tom, že společně s MMF a dobrovolným přispěním soukromého sektoru v plném rozsahu pokryjeme nedostatek financování. Odhaduje se, že celková částka veřejného financování dosáhne 109 miliard eur. Tento program bude koncipován tak, aby zejména prostřednictvím snížení úrokových sazeb a prodloužení lhůt splatnosti výrazně zlepšil udržitelnost řeckého dluhu i profil refinancování [Řecké republiky]. Vyzýváme MMF, aby i nadále přispíval k financování nového programu [pro Řeckou republiku]. Máme v úmyslu využít EFSF jako nástroj financování při příštím vyplácení prostředků. Důsledné provádění programu budeme velmi pozorně sledovat, a to prostřednictvím pravidelného hodnocení prováděného [Evropskou] komisí v součinnosti s ECB a MMF.
[…]
5. Finanční sektor dal najevo, že je ochoten [Řeckou republiku] na dobrovolné bázi podpořit, a to různými prostředky, které dále posílí celkovou udržitelnost. Výše čistého příspěvku soukromého sektoru se odhaduje na 37 miliard EUR. Úvěrové posílení bude poskytnuto s cílem podpořit kvalitu zajištění, aby se umožnilo jeho trvalé využití pro přístup řeckých bank k operacím Eurosystému týkajícím se likvidity. V případě potřeby poskytneme odpovídající prostředky na rekapitalizaci řeckých bank.“
Ve společném prohlášení ze dne 21. července 2011 se stran zapojení soukromého sektoru v bodě 6 uvádí:
„Pokud jde o náš obecný postoj k zapojení soukromého sektoru v eurozóně, rádi bychom jasně uvedli, že situace [Řecké republiky] vyžaduje mimořádná a jedinečná opatření.“
Dne 21. října 2011 zveřejnil MMF analýzu udržitelnosti řeckého veřejného dluhu, v níž mimo jiné uvedl následující:
„Prohloubení zapojení soukromého sektoru (private sector involvement) může sehrát zásadní úlohu při návratu k udržitelnosti zadlužení [Řecké republiky]. K vyhodnocení potenciálního rozsahu zlepšení vývoje dluhu a možných vlivů tohoto zlepšení na veřejné finance mohou být zohledněny ilustrativní scénáře používající diskontované dluhopisy (discount bonds) s předpokládaným výnosem šest procent a bez zajištění (no collateral). Výsledky ukazují, že při použití diskontu ve výši 50 %, může být dluh do konce roku 2020 snížen na úroveň těsně nad 120 % HDP. S ohledem na stále váznoucí přístup na trh je nadále nezbytné dodatečné veřejné financování ve velkém rozsahu, odhadované na přibližně 114 miliard eur (na základě použitých předpokladů přístupu na trh). Pro další snížení dluhu by bylo nezbytné zvýšit příspěvek soukromého sektoru (aby byl do roku 2020 snížen dluh pod 110 % HDP, nominální hodnota by měla být snížena na nejméně 60 % a/nebo by financování ze strany veřejného sektoru mělo být spojeno s výhodnějšími podmínkami). V takovém případě by mohl být dodatečný požadavek veřejného financování snížen na přibližně 109 miliard eur […]“
Na summitu hlav států a předsedů vlád eurozóny dne 26. října 2011 bylo vydáno prohlášení obsahující mimo jiné následující část:
„12. Zapojení soukromého sektoru hraje zásadní úlohu při dosažení udržitelnosti [dluhu Řecké republiky]. Vítáme proto aktuální jednání mezi [Řeckou republikou] a jejími soukromými investory, jehož cílem je nalézt řešení pro hlubší zapojení soukromého sektoru. Jeho zapojení by spolu s ambiciózním reformním programem pro řecké hospodářství mělo zajistit snížení poměru řeckého dluhu k HDP, přičemž cílem je dosáhnout do roku 2020 úrovně 120 %. Za tímto účelem vyzýváme [Řeckou republiku], soukromé investory a všechny dotčené strany, aby vypracovali plán dobrovolné výměny dluhopisů s nominálním odpisem 50 % z pomyslné hodnoty řeckých dluhopisů, které drží soukromí investoři. Členské státy eurozóny přispějí k souboru opatření, jež se týkají zapojení soukromého sektoru, částkou 30 miliard eur. Veřejný sektor je na základě výše uvedeného připraven poskytnout do roku 2014 v rámci programu dodatečné finanční prostředky ve výši až 100 miliard eur, včetně požadované rekapitalizace řeckých bank. Tento nový program by měl být přijat do konce roku 2011 a výměna dluhopisů by se měla uskutečnit na začátku roku 2012. Vyzýváme MMF, aby se i nadále podílel na financování nového řeckého programu.“
Podle tiskové zprávy řeckého ministerstva financí ze dne 17. listopadu 2011 zahájilo toto ministerstvo jednání s držiteli řeckých dluhopisů s cílem připravit dobrovolnou výměnu těchto dluhopisů s nominálním škrtem („haircut“) 50 % z pomyslné hodnoty řeckých dluhopisů, které drží soukromí investoři, jak bylo uvedeno v bodě 12 prohlášení hlav států nebo předsedů vlád ze dne 26. října 2011.
Dne 2. února 2012 požádala Řecká republika na základě čl. 127 odst. 4 SFEU, ve spojení s čl. 282 odst. 5 SFEU, Evropskou centrální banku (ECB) o stanovisko k návrhu řeckého zákona č. 4050/212, kterým se zavádějí pravidla týkající se změny podmínek, jež se použijí na dluhopisy emitované řeckým státem nebo s jeho zárukou v rámci dohod s jejich držiteli pro účely restrukturalizace řeckého veřejného dluhu, která je založena mimo jiné na použití „doložek o společném postupu“ (dále jen „CAC“).
Dne 15. února 2012 ECB a národní centrální banky eurozóny uzavřely s Řeckou republikou dohodu o výměně řeckých dluhopisů držených ECB a národními centrálními bankami za nové řecké dluhopisy o stejné nominální hodnotě, se stejnou úrokovou sazbou, datem splatnosti úroků a splátek jako u vyměňovaných dluhopisů, u nichž se však změnilo sériové číslo (kódy ISIN) a data (dále jen „dohoda o výměně ze dne 15. února 2012“).
Dne 17. února 2012 vydala ECB stanovisko CON/2012/12 týkající se obchodovatelných dluhopisů emitovaných nebo zaručených řeckým státem. Z uvedeného stanoviska mimo jiné vyplývá, že: zaprvé „i v zájmu zajištění finanční stability je důležité, aby členské státy byly neustále schopny dodržet své závazky“, zadruhé, „případ Řecké republiky je výjimečný a jedinečný“ (bod 2.1), zatřetí, cílem návrhu zákona je usnadnit zapojení soukromého sektoru, a to konkrétně zavedením postupu, který má v souladu s CAC usnadnit jednání s držiteli řeckých dluhopisů a získání jejich souhlasu s nabídkou Řecké republiky týkající se výměny těchto dluhopisů, a v důsledku toho i případnou restrukturalizací řeckého veřejného dluhu (bod 2.2), začtvrté, „ECB vítá, že podmínky takové výměny jsou výsledkem jednání vedených mezi Řeckou republikou a institucemi zastupujícími držitele jejích dluhopisů“ (bod 2.3), zapáté „využití CAC jako postupu k dosažení výměny cenných papírů v zásadě odpovídá obecné praxi“ a zašesté, „Řecká republika nese výlučnou odpovědnost za přijetí opatření, jež mají v konečném důsledku zajistit udržitelnost jejího dluhu“ (bod 2.6).
V tiskové zprávě ze dne 21. února 2012 řecké ministerstvo financí zveřejnilo základní rysy operace plánované dobrovolné výměny řeckých dluhopisů, označované jako zapojení soukromého sektoru (Private Sector Involvement, dále je „PSI“), a oznámilo, že za tímto účelem bude připraven a přijat zákon. Součástí tohoto postupu měla být žádost o získání souhlasu od soukromých držitelů určitých řeckých dluhopisů, kteří měli být vyzváni k výměně svých dluhopisů za nové dluhopisy o nominální hodnotě odpovídající 31,5 % nominální hodnoty vyměňovaných dluhopisů, jakož i za dluhopisy vydané EFSF se splatností 24 měsíců o nominální hodnotě odpovídající 15 % nominální hodnoty vyměňovaných dluhopisů, přičemž Řecká republika je měla poskytnout při uzavření dohody. Všichni soukromí investoři účastnící se této výměny dále měli obdržet dluhopisy Řecké republiky vázané na HDP o pomyslné hodnotě odpovídající hodnotě nových dluhopisů.
Prohlášení Euroskupiny z téhož dne uvádí zejména následující:
„[…] Euroskupina bere na vědomí, že se řecké orgány a soukromý sektor dohodly na obecných podmínkách nabídky na výměnu dluhopisů v rámci PSI týkající se všech držitelů dluhopisů v soukromém sektoru. Tato dohoda zaručuje odpis ve výši 53,5 %. Podle Euroskupiny poskytuje tato dohoda odpovídající základ pro spuštění nabídky na výměnu dluhopisů určené držitelům řeckých státních dluhopisů (PSI). Úspěch operace PSI je nezbytnou podmínkou pro následný program. Euroskupina počítá s velkou účastí soukromých věřitelů na výměně dluhopisů, která by měla podstatným způsobem přispět k udržitelnosti dluhu [Řecké republiky].
[…]
Euroskupina bere na vědomí, že řecké cenné papíry jsou drženy Eurosystémem […] ve veřejném zájmu. Euroskupina bere na vědomí, že výnos z řeckých státních dluhopisů držených v rámci Eurosystému poplyne ECB a [národním centrálním bankám]. Zisk ECB bude poukázán [národním centrálním bankám] podle pravidel pro rozdělování zisku ECB. Zisk [národních centrálních bank] bude poukázán členským státům eurozóny v souladu s pravidly [uvedených bank] pro rozdělování zisku.
[…]
Příslušné příspěvky soukromého a veřejného sektoru musí zajistit, aby podíl veřejného dluhu [Řecké republiky] získal sestupnou trajektorii a dosáhl 120,5 % HDP v roce 2020. Na tomto základě a je-li politická podmíněnost definovaná v rámci programu průběžně dodržována (and provided policy conditionality under the programme is met on an ongoing basis), Euroskupina potvrzuje, že členské státy eurozóny jsou připraveny prostřednictvím EFSF a s nadějí, že MMF významnou měrou přispěje, poskytnout doplňkový veřejný program až do výše 130 miliard eur do roku 2014.
Rozumí se, že výplaty pro účely operace PSI a konečné rozhodnutí schválit záruky pro [nový] program závisí na úspěšné operaci PSI a na potvrzení ze strany Euroskupiny, na základě hodnocení prováděného trojkou, že Řecká republika zavedla ve svém právním řádu předem dohodnutá opatření. (It is understood that disbursements for the PSI operation and the final decision to approve the guarantees for the second programme are subject to a successful PSI operation and confirmation, by the Eurogroup on the basis of an assessment by the Troïka, of the legal implementation by Greece of the agreed prior actions.) Veřejný sektor se vyjádří k přesné částce finanční pomoci, která má být poskytnuta, v rámci nového řeckého programu na začátku měsíce března, jakmile budou známy výsledky PSI a budou zavedena předem dohodnutá opatření.
Potvrzujeme náš závazek poskytnout [Řecké republice] přiměřenou podporu po dobu trvání programu a po něm až do doby, než získá přístup na trh, a za podmínky, že bude plně respektovat požadavky a cíle ozdravného programu.“
Dne 23. února 2012 přijal řecký parlament nomos 4050/2012, Kanones tropopoiiseos titlon, ekdoseos i engyiseos tou Ellinikou Dimosiou me symfonia ton Omologiouchon (zákon č. 4050/2012 o změně cenných papírů emitovaných řeckým státem nebo s jeho zárukou v rámci dohod s jejich držiteli a o zavedení mechanismu CAC) (FEK A’ 36). Na základě mechanismu CAC měly být navržené změny právně závazné pro všechny držitele dluhopisů, jež se řídí řeckým právem a byly emitovány do 31. prosince 2011, jak byly popsány v aktu Řecké rady ministrů, kterým se schvalují výzvy k PSI, pokud uvedené změny schválí kvorum držitelů, hlasujících hromadně a bez ohledu na sérii, představujících minimálně dvě třetiny nominální hodnoty dluhopisů účastnících se mechanismu CAC. V preambuli uvedeného zákona se dále uvádí, že „[…] E[CB] a ostatní členové Eurosystému uzavřeli zvláštní dohody s [Řeckou republikou], aby nedošlo k ohrožení jejich role, kterou hrají z institucionálního hlediska, jakož i role E[CB], kterou má v oblasti měnové politiky ve smyslu smlouvy“.
V tiskové zprávě ze dne 24. února 2012 řecké ministerstvo financí upřesnilo podmínky pro dobrovolnou výměnu dluhopisů, jež se týkala soukromých investorů, o nominální hodnotě (face amount) přibližně 206 miliard eur s odkazem na zákon č. 4050/2012.
Nabídka dobrovolné výměny dluhopisů byla uzavřena dne 8. března 2012.
V tiskové zprávě ze dne 9. března 2012 uvedl řecký ministr financí, že podmínky stanovené zákonem č. 4050/2012 byly v zásadě splněny, a oznámil míru podílů, s níž souhlasili soukromí věřitelé při přijetí nabídky výměny.
V tomto ohledu je mimo jiné uvedeno následující:
„Držitelé dluhopisů emitovaných nebo zaručených Řeckou republikou v celkové částce přibližně 172 miliard eur předložili své dluhopisy k výměně nebo souhlasili s navrženými změnami v reakci na výzvy a návrhy na uzavření dohody, jež učinila Řecká republika dne 24. února 2012.
Z přibližně 177 miliard eur dluhopisů vydaných podle řeckého práva Řeckou republikou, jichž se týkaly výzvy, obdržela Řecká republika od držitelů dluhopisů nabídky na výměnu a byly jí předloženy návrhy dohod v nominální hodnotě (face amount) přibližně 152 miliard eur, což představuje 85,8 % zatím nesplacené nominální hodnoty těchto cenných papírů. Držitelé 5,3 % zatím nesplacené nominální hodnoty těchto cenných papírů se účastnili návrhu na uzavření dohody a odmítli navrhované změny. Řecká republika vyrozuměla své věřitele z veřejného sektoru, že po jejich potvrzení a osvědčení [Řeckou centrální bankou], která je podle zákona č. 4050/2012 pověřena vedením tohoto postupu, má v úmyslu akceptovat dohody, které jí byly předloženy, a změnit podmínky všech svých dluhopisů vydaných podle řeckého práva, včetně těch, které nebyly předloženy k výměně v reakci na výzvu, a to za podmínek podle výše uvedeného zákona. V důsledku toho Řecká republika neprodlouží lhůtu platnosti výzvy pro tyto dluhopisy vydané podle řeckého práva.
[…] Budou-li akceptovány dohody týkající se navržených změn dluhopisů vydaných podle řeckého práva, celková nominální hodnota uvedených cenných papírů, jež mají být vyměněny, a ostatních cenných papírů [vydaných podle řeckého nebo jiného práva], jichž se týkaly výzvy a v souvislosti s nimiž Řecká republika obdržela nabídky výměny a byly jí předloženy dohody týkající se navržených změn, bude činit 197 miliard eur, tj. 95,7 % celkové nominální hodnoty dluhopisů, jichž se týkaly výzvy.
Žalobci, QI a další fyzické osoby, jejichž jména jsou uvedena v příloze, se jakožto držitelé řeckých dluhopisů zúčastnili restrukturalizace řeckého veřejného dluhu na základě PSI a CAC zavedených zákonem č. 4050/2012 poté, co podle svých slov odmítli nabídku na výměnu svých dluhopisů.
[
omissis
]
Právní otázky
K přičitatelnosti sporných jednání pro účely založení mimosmluvní odpovědnosti Unie a ECB
K podmínkám vzniku mimosmluvní odpovědnosti Unie a ECB
Podle článku 340 druhého pododstavce SFEU nahradí Unie v případě mimosmluvní odpovědnosti v souladu s obecnými zásadami společnými právním řádům členských států škody způsobené jejími orgány nebo jejími zaměstnanci při výkonu funkce. Rovněž platí, že podle čl. 340 třetího pododstavce SFEU ECB nahradí v souladu s obecnými zásadami společnými právním řádům členských států škody způsobené jí nebo jejími zaměstnanci při výkonu funkce.
Vznik mimosmluvní odpovědnosti Unie nebo ECB ve smyslu těchto ustanovení je vázán na splnění souboru podmínek, kterými jsou protiprávnost jednání vytýkaného unijnímu orgánu nebo ECB, skutečná existence škody a existence příčinné souvislosti mezi jednáním tohoto orgánu nebo ECB a uplatňovanou škodou (viz rozsudek ze dne 20. září 2016, Ledra Advertising a další v. Komise a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, bod
a citovaná judikatura; rozsudky ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
, a rozsudek ze dne 24. ledna 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte v. ECB,
T‑749/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:21
, bod
).
Kromě toho mimosmluvní odpovědnost Unie nebo ECB nemůže být považována za založenou, aniž jsou splněny všechny podmínky, kterým podléhá povinnost nahradit škodu definovaná v čl. 340 druhém a třetím pododstavci SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. září 2008, FIAMM a další v. Rada a Komise,
C‑120/06 P a C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, body
a
; usnesení ze dne 12. března 2020, EMB Consulting a další v. ECB,
C‑571/19 P
, nezveřejněné,
EU:C:2020:208
, bod
a citovaná judikatura, a rozsudek ze dne 24. ledna 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte v. ECB,
T‑749/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:21
, bod
a citovaná judikatura).
Naproti tomu škody způsobené vnitrostátními orgány mohou vést pouze k odpovědnosti těchto vnitrostátních orgánů a vnitrostátní soudy zůstávají jako jediné příslušné k zajištění náhrady újmy. Z toho vyplývá, že k určení pravomoci unijního soudu je třeba ověřit, zda se protiprávnosti tvrzené na podporu žádosti o náhradu škody skutečně dopustil orgán Unie a nelze ji považovat za přičitatelnou vnitrostátnímu orgánu (viz rozsudek ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
Aby bylo jednání přičitatelné Unii, musí být jednáním „orgánu“ ve smyslu čl. 340 druhého pododstavce SFEU, což zahrnuje nejen unijní orgány vyjmenované v čl. 13 odst. 1 SEU, ale také všechny instituce a jiné subjekty Unie zřízené Smlouvami nebo na jejich základě a jejichž posláním je přispívat k dosažení cílů Unie (viz rozsudek ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci žalobci vytýkají několika orgánům, institucím a jiným subjektům Unie, mezi něž patří Komise, ECB, Evropská rada, Rada, Eurosystém a EIB, protiprávní jednání související s PSI a aktivací CAC (dále jen „napadená opatření“), jakož i s vyloučením veřejných věřitelů z účasti na restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu, o němž mají za to, že je přičitatelné Unii nebo ECB.
[
omissis
]
Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba konstatovat, že samotný nedostatek právní závaznosti zejména prohlášení Euroskupiny nebo Evropské rady nebo stanoviska ECB nestačí k tomu, aby Unie nebo ECB unikly mimosmluvní odpovědnosti za jednání některého z unijních orgánů nebo ECB ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 46 výše, jelikož podle ustálené judikatury může být tato odpovědnost založena jakýmkoli jednáním, které vede ke vzniku škody. Pokud by totiž unijní soud nemohl posoudit legalitu jednání orgánu či instituce Unie, bylo by řízení upravené v článku 268 SFEU a v čl. 340 druhém a třetím pododstavci SFEU zbaveno užitečného účinku (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 23. března 2004, Veřejný ochránce práv v. Lamberts,
C‑234/02 P
,
EU:C:2004:174
, body
až
,
a
, a ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
a citovaná judikatura). Z toho vyplývá, že Komise a ECB se nemohou dovolávat judikatury předcházející rozsudku ze dne 23. března 2004, Veřejný ochránce práv v. Lamberts (
C‑234/02 P
,
EU:C:2004:174
), která žaloby na náhradu škody odmítala jako nepřípustné již z důvodu, že tvrzená protiprávnost souvisela s aktem postrádajícím právní účinky (viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
a citovaná judikatura).
Kromě toho, pokud jde zaprvé o povahu a účinky prohlášení Euroskupiny ze dne 20. června 2011 a 21. února 2012, je třeba připomenout, že Euroskupina byla formálně zřízena rezolucí Evropské rady ze dne 13. prosince 1997 o koordinaci hospodářských politik v průběhu třetí etapy hospodářské a měnové unie a o článcích 109 a 109b Smlouvy o ES (
Úř. věst. 1998, C 35, s. 1
), na základě které „ministři členských států účastnící se ‚eurozóny‘ se spolu mohou neformálně scházet, aby mohli diskutovat o otázkách spojených se zvláštní odpovědností, kterou sdílejí v oblasti jednotné měny“ a „Komise, případně [ECB], jsou zvány k účasti na těchto setkáních“ (bod 6). Euroskupina byla koncipována jako mezivládní orgán stojící mimo institucionální rámec Unie, jehož cílem je umožnit ministrům členských států, jejichž měnou je euro (dále jen „ČSME“), aby si vyměňovali a koordinovali názory na otázky týkající se jejich společné odpovědnosti v oblasti jednotné měny. Zajišťuje tak spojení mezi národní úrovní a unijní úrovní za účelem koordinace hospodářských politik ČSME (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
).
Euroskupina totiž není uvedena mezi složeními Rady, jejichž seznam je obsažen v příloze I jejího jednacího řádu, přijatého rozhodnutím Rady 2009/937/EU ze dne 1. prosince 2009 (
Úř. věst. 2009, L 325, s. 35
), o němž hovoří čl. 16 odst. 6 SEU. Euroskupinu proto nelze považovat za jedno ze složení, v nichž zasedá Rada, ani ji nelze kvalifikovat jako instituci nebo jiný subjekt Unie. Euroskupina se naopak vyznačuje neformálností, která se vysvětluje cílem jejího vytvoření spočívajícím v poskytnutí hospodářské a měnové unii mezivládního koordinačního nástroje, avšak úloha Rady, která je jádrem rozhodovacího procesu na úrovni Unie v hospodářské oblasti, a nezávislost ECB není dotčena. Stejně tak okolnost, že zejména podle článku 137 SFEU a protokolu č. 14 o Euroskupině se Komise a ECB účastní setkání Euroskupiny, nemění ani její mezivládní povahu, ani povahu jejích prohlášení, která nemohou být kvalifikována jako vyjádření rozhodovací pravomoci těchto dvou unijních orgánů. Euroskupina tedy nemá v unijním právním řádě žádnou vlastní pravomoc, neboť článek 1 protokolu č. 14 se omezuje na uvedení toho, že se setkání Euroskupiny konají tak často, jak je třeba, aby mohla diskutovat o otázkách spojených se zvláštní odpovědností, kterou ministři ČSME sdílejí v oblasti jednotné měny, přičemž tuto odpovědnost nesou pouze z důvodu svých pravomocí na vnitrostátní úrovni (v tomto smyslu viz rozsudky ze 20. září 2016, Mallis a další v. Komise a ECB,
C‑105/15 P až C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
, body
a
, ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, body
až
).
Z toho vyplývá, že bez ohledu na obsah a případné účinky prohlášení Euroskupiny ze dne 20. června 2011 a 21. února 2012 nemohou být tato prohlášení přičítána Unii ani ECB, takže Tribunál nemá pravomoc rozhodovat o jejich legalitě, a to ani v rámci žaloby na náhradu škody, pro účely posouzení vzniku její případné mimosmluvní odpovědnosti.
Zadruhé, předchozí úvahy týkající se prohlášení Euroskupiny se vzhledem k její mezivládní povaze nezbytně použijí
mutatis mutandis
a a
fortiori
na společné prohlášení hlav států nebo předsedů vlád na jejich summitu konaném dne 26. října 2011 (v tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta G. Pitruzzelly ve spojených věcech Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:390
, bod
). Uvedené prohlášení tedy nelze kvalifikovat jako akt Unie nebo akt, který by jí mohl být přičítán, takže Tribunál nemá pravomoc rozhodovat ani o jeho legalitě při posuzování vzniku její případné mimosmluvní odpovědnosti.
Zatřetí je zajisté pravda, že společné prohlášení hlav států nebo předsedů vlád eurozóny a orgánů Evropské unie ze dne 21. července 2011 překračuje čistě mezivládní rámec prohlášení uvedených v bodech 72 až 75 výše, neboť zahrnuje účast uvedených orgánů. Nelze tedy vyloučit, že uvedené prohlášení je přinejmenším zčásti přičitatelné Unii. Pokud však jde o jeho obsah, toto prohlášení pouze potvrzuje vůli stran uvedeného summitu „podporovat“ nový program finanční pomoci pro Řeckou republiku „a spolu s MMF a dobrovolným přispěním soukromého sektoru plně pokrýt [její] nedostatek financování“ (bod 2.) Kromě toho se podle bodu 5 bere na vědomí zejména vůle „finančního sektoru“„podporovat“ Řeckou republiku „na dobrovolném základě“, přičemž se odhaduje „čistý příspěvek soukromého sektoru […] na 37 miliard eur“. Pokud jde o zapojení soukromého sektoru, v bodě 6 uvedeného prohlášení je uvedeno, že Řecká republika „vyžaduje mimořádné a zcela specifické řešení“. Toto prohlášení tak neobsahuje žádnou indicii o případné „nucené“ účasti soukromých držitelů řeckých dluhopisů na restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu, která by umožnila prokázat příčinnou souvislost mezi jeho obsahem a škodou, kterou žalobci údajně utrpěli. Tím spíše mu nelze přiznat závaznou povahu v tom smyslu, že by ukládalo právně závaznou povinnost, či dokonce nařídilo Řecké republice zavést napadená opatření. V každém případě neexistence takového příkazu nevylučuje existenci politických, či dokonce právních závazků Řecké republiky ve smyslu mezinárodního práva veřejného vůči některým jejím věřitelům, zejména členským státům eurozóny a MMF, vyplývajícím z dvoustranných nebo mnohostranných dohod uzavřených na mezivládní úrovni (viz zejména dohody připomenuté v bodech 7, 10 a 11 rozsudku ze dne 3. května 2017, Sotiropoulou a další v. Rada,
T‑531/14
, nezveřejněný,
EU:T:2017:297
), jejichž přezkum nespadá do pravomoci Tribunálu a žalobci u nich nezpochybňují jejich legalitu, ale které samozřejmě mohly mít významný dopad na výkon posuzovací pravomoci řeckým zákonodárcem, když přijal zejména zákon č. 4050/2012.
Proto bez ohledu na jeho přičitatelnost Unii společné prohlášení hlav států nebo předsedů vlád eurozóny a orgánů Evropské unie ze dne 21. července 2011 nemohlo založit mimosmluvní odpovědnost Unie.
Začtvrté, pokud jde o závěry Evropské rady ze dne 23. a 24. června 2011, z postavení tohoto orgánu ve smyslu čl. 13 odst. 1 druhého pododstavce druhé odrážky SEU ve spojení s článkem 15 SEU vyplývá, že její akty a jednání jsou v zásadě přičitatelné Unii, a mohou tedy založit její mimosmluvní odpovědnost. Tento závěr však nepředjímá právní povahu aktů přijatých Evropskou radou, zejména na základě čl. 15 odst. 4 SEU, o nichž mají žalobci za to, že mají povahu „rozhodnutí“. V tomto ohledu přitom Komise, ECB, Evropská rada a Rada právem tvrdí, že obsah uvedených závěrů nenaznačuje, že by měly takovou povahu rozhodnutí, či dokonce právně závaznou povahu v tom smyslu, že by zavedly povinnost Řecké republiky realizovat napadená opatření. Evropská rada se v bodě 14 omezuje na to, že vyzývá „řecké orgány, aby i nadále odhodlaně usilovaly o nápravu, jež je nezbytná pro návrat [řeckého státu] k udržitelnému stavu“, a zejména řecký parlament, aby přijal „klíčové zákony o fiskální strategii a privatizaci“ – a tedy nikoliv zákony týkajících se PSI, které byly předmětem zákona č. 4050/2012 – jakožto základní prvky realizace nového programu finanční pomoci pro Řeckou republiku. A dále Evropská rada se v bodě 15 pouze ztotožňuje se stanoviskem Euroskupiny v jejím prohlášení ze dne 20. června 2011, zejména pokud jde o formu dobrovolného PSI, která se tehdy ještě lišila od formy napadeného PSI. Nic to nemění na tom, že s ohledem na to, co je uvedeno v bodě 71 výše, tyto samotné úvahy neumožňují bez dalšího vyloučit závěry Evropské rady ze dne 23. a 24. června 2011 z přezkumu Tribunálu podle článku 268 ve spojení s čl. 340 druhým pododstavcem SFEU.
Zapáté, pokud jde o případnou odpovědnost Unie za porušení povinnosti Komise vykonávat dohled podle čl. 17 odst. 1 SEU, je třeba připomenout, že jednotlivci mohou k unijním soudům podat žalobu na určení mimosmluvní odpovědnosti Unie, namířenou proti Radě, Komisi a ECB, za akty, které tyto unijní orgány přijaly, nebo za jejich jednání na základě takových politických dohod uzavřených v rámci Euroskupiny (rozsudek ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
). V této souvislosti je třeba podotknout, že jak vyplývá z čl. 17 odst. 1 SEU, Komise „podporuje obecný zájem Unie“ a „dohlíží na uplatňování práva Unie“ (rozsudky ze dne 27. listopadu 2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, bod
, a ze dne 20. září 2016, Ledra Advertising a další v. Komise a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, bod
). Tento orgán si tedy v rámci účasti na činnostech Euroskupiny zachovává funkci strážce Smluv. Z toho vyplývá, že případná nečinnost Komise při kontrole souladu politických dohod uzavřených v rámci Euroskupiny s unijním právem může vést ke vzniku mimosmluvní odpovědnosti Unie podle čl. 340 druhého pododstavce SFEU (rozsudek ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
.)
Komise totiž na základě své povinnosti dohledu na uplatňování unijního práva podle čl. 17 odst. 1 SEU, jak byla uznána v bodech 57 a 59 rozsudku ze dne 20. září 2016, Ledra Advertising a další v. Komise a ECB (
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
) a potvrzena v bodě 96 rozsudku ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další (
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
), nemá obecnou povinnost předcházet porušování unijního práva ostatními orgány, institucemi nebo jinými subjekty Unie ve smyslu povinnosti dosáhnout určitého výsledku (v tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve spojených věcech Ledra Advertising a další v. Komise a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:290
, body
a
). V bodě 59 rozsudku ze dne 20. září 2016, Ledra Advertising a další v. Komise a ECB (
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
), Soudní dvůr pouze judikoval, že Komise by se na základě své úlohy strážkyně Smluv, která vyplývá z čl. 17 odst. 1 SEU, měla zdržet podpisu memoranda o porozumění, o jehož slučitelnosti s unijním právem má pochybnosti. Ve světle této úvahy v bodě 67 téhož rozsudku uvedl, že Komise je na základě tohoto ustanovení, které jí svěřuje obecný úkol dohlížet na uplatňování unijního práva, povinna zajistit, aby bylo takové memorandum slučitelné se základními právy zakotvenými v Listině, čímž se tedy může myslet pouze její vlastní jednání, a nikoli jednání jiných orgánů nebo jiných subjektů Unie, a tím méně jednání mezivládního subjektu, jako je Euroskupina. Proto se Soudní dvůr v bodě 68 uvedeného rozsudku věnoval otázce, zda v těchto jiných věcech k dostatečně závažnému porušení práva žalobců na vlastnictví přispěla samotná Komise. Ve stejném smyslu Soudní dvůr v bodech 95 a 96 rozsudku ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další (
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
) z této judikatury vyvodil, že k založení mimosmluvní odpovědnosti Unie podle čl. 340 druhého pododstavce SFEU může vést případná „nečinnost“ Komise při kontrole souladu některých politických dohod uzavřených v rámci Euroskupiny s unijním právem.
Tato neexistence povinnosti dosáhnout výsledku je potvrzena tím, že Komise nemůže na základě povinnosti dohledu podle čl. 17 odst. 1 SEU aktivně zabránit přijetí aktu subjektu, který nespadá do institucionálního rámce Unie, jako je Euroskupina, a tím méně aktu, jehož skutečná existence není prokázána, jako je údajné rozhodnutí nebo příkaz Euroskupiny (viz odstavec 76 výše).
Zašesté se tyto úvahy použijí
mutatis mutandis
na ECB v rozsahu, v němž byla zapojena do diskusí týkajících se nového programu finanční pomoci pro Řeckou republiku. Je totiž nutno konstatovat, že v tomto mezivládním rámci byla úloha ECB pouze konzultativní na základě rámcové dohody o EFSF a čl. 1 čtvrté věty protokolu č. 14, podle níž „[EC]B se vyzývá k účasti na [neformálních] setkáních [ČSME]“, týkajících se zejména analýzy udržitelnosti řeckého veřejného dluhu. Naproti tomu, jak bylo rozhodnuto v rozsudku ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB (
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
až
), i když stanovisko ECB ze dne 17. února 2012 přijaté na základě čl. 127 odst. 4 a čl. 282 odst. 5 SFEU, ve spojení s rozhodnutím Rady 98/415/ES ze dne 29. června 1998 o konzultaci ECB ze strany vnitrostátních orgánů ohledně návrhů právních předpisů (
Úř. věst. 1998, L 189, s. 42
), nemohlo řecké orgány právně zavazovat, mohlo toto stanovisko v zásadě založit mimosmluvní odpovědnost ECB s výhradou zohlednění její rozsáhlé posuzovací pravomoci, kterou má na základě článků 127 a 282 SFEU a článku 18 statutu ESCB (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. ledna 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte v. ECB,
T‑749/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:21
, bod
a citovaná judikatura; viz rovněž a obdobně rozsudek ze dne 11. prosince 2018, Weiss a další,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, body
,
a
).
Konečně z judikatury připomenuté v bodě 71 výše vyplývá, že akty, jednání nebo nečinnost orgánů, institucí nebo jiných subjektů Unie, na něž poukazují žalobci, a sice zejména akty Eurosystému, ECB, EIB, Komise, Rady a Evropské rady, mohou v zásadě založit mimosmluvní odpovědnost Unie nebo ECB bez ohledu na to, zda jsou právně závazné, či nikoli.
Tyto akty, jednání či nečinnost se týkají zaprvé údajného vytvoření povinnosti „konzultace“ s veřejnými věřiteli Řecké republiky v širokém smyslu, přičemž mezi ně patří orgány, instituce nebo jiné subjekty Unie, zadruhé stanoviska ECB ze dne 17. února 2012, zatřetí neúčasti Eurosystému, včetně ECB, a dalších institucionálních věřitelů na restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu, zejména z důvodu provádění dohody o výměně dluhopisů ze dne 15. února 2012, o které již bylo rozhodnuto rozsudky ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB (
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
), a ze dne 24. ledna 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte v. ECB (
T‑749/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:21
), a začtvrté toho, že orgány Unie nepřijaly opatření k zabránění porušení primárního práva Unie ve smyslu rozsudků ze dne20. září 2016, Ledra Advertising a další v. Komise a ECB (
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, body
až
) a ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
.)
V důsledku toho je třeba zkoumat otázku, zda tyto různé akty, jednání nebo nečinnost obsahují dostatečně závažná porušení norem unijního práva přiznávajících práva jednotlivcům.
Naproti tomu v rozsahu, v němž se žaloba v tomto rámci týká aktů, jednání nebo nečinnosti Euroskupiny a hlav států nebo předsedů vlád eurozóny, nemá Tribunál pravomoc rozhodovat o jejich legalitě.
K prvnímu žalobnímu důvodu protiprávnosti, vycházejícímu z povahy ultra vires napadených opatření a z dostatečně závažného porušení článků 120 až 127 a čl. 352 odst. 1 SFEU
[
omissis
]
Tento žalobní důvod je založen zejména na předpokladu, že údajně porušená ustanovení představují pravidla unijního práva, která přiznávají práva jednotlivcům.
V této souvislosti je třeba připomenout, že k tomu, aby byl zajištěn užitečný účinek podmínky týkající se porušení právní normy, kterou se přiznávají práva jednotlivcům, je třeba, aby ochrana poskytovaná dovolávanou normou měla účinky vůči osobě, která se jí dovolává, a tato osoba tudíž patřila mezi osoby, kterým dotyčná norma přiznává práva. Jako zdroj odškodnění nelze připustit normu, která nechrání daného jednotlivce proti protiprávnosti, kterou tvrdí, ale chrání někoho jiného. Dále je třeba připomenout, že cílem právní normy je přiznat práva jednotlivcům, pokud zakládá výhodu, kterou lze kvalifikovat jako nabyté právo, pokud slouží k ochraně zájmů jednotlivců nebo pokud přiznává práva jednotlivcům, jejichž obsah může být dostatečně identifikován (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
Nelze přitom než konstatovat, že žádné z ustanovení dovolávaných na základě článků 120 až 127, čl. 282 odst. 2 a čl. 352 odst. 1 SFEU nepředstavuje pravidlo unijního práva, které by žalobcům přiznávalo práva, kterých by se žalobci mohli platně dovolávat na podporu zkoumaného žalobního důvodu protiprávnosti.
Zaprvé články 120 a 121 SFEU se totiž omezují na uznání primární pravomoci členských států v oblasti hospodářské politiky a zároveň stanoví postupy určené ke koordinaci jejich hospodářských politik, avšak neobsahují žádné dostatečně jasné, přesné a bezpodmínečné pravidlo, z něhož by vyplývala subjektivní práva žalobců, kterých by se mohli dovolávat před unijním nebo vnitrostátním soudem (v tomto smyslu obdobně viz rozsudek ze dne 20. března 2018, Garlsson Real Estate a další,
C‑537/16
,
EU:C:2018:193
, body
a
, a usnesení ze dne 22. března 2010, SPM v. Rada a Komise,
C‑39/09 P
, nezveřejněné,
EU:C:2010:157
, bod
a citovaná judikatura). Totéž platí pro ustanovení článku 122 SFEU opravňující Radu jednak k přijetí opatření přiměřených hospodářské situaci, zejména v případě, že dojde k vážným obtížím při zásobování určitými produkty, především v odvětví energetiky (odstavec 1), a jednak k poskytování pomoci Unie členskému státu, který se potýká s obtížemi nebo který je vážně ohrožen obtížemi z důvodu přírodních pohrom nebo mimořádných událostí, které nemůže ovlivnit (odstavec 2).
Zadruhé je pravda, že čl. 123 odst. 1 SFEU zavádí jasný, přesný a bezpodmínečný zákaz ESCB poskytovat přímou finanční pomoc jakéhokoli druhu (přečerpání zůstatku bankovních účtů nebo jakýkoli jiný typ úvěru) státním orgánům nebo přímo nakupovat od členských států „dluhové nástroje“, avšak obecně nevylučuje možnost Eurosystému odkoupit od věřitelů takového státu cenné papíry, které předtím emitoval a s nimiž se obchoduje na sekundárním trhu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. listopadu 2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, bod
; ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, bod
, a ze dne 11. prosince 2018, Weiss a další,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, body
a
). Totéž platí pro čl. 125 odst. 1 SFEU, podle kterého Unie zejména neodpovídá za závazky státních orgánů ani je nepřebírá.
Avšak vzhledem k jedinému cíli veřejného zájmu sledovanému jak čl. 123 odst. 1 SFEU, tak čl. 125 odst. 1 SFEU, stejně jako článkem 124 SFEU (viz body 98 a 99 níže), tato pravidla nejsou určena k přiznání práv jednotlivcům ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 90 výše.
Zákaz stanovený v článku 123 odst. 1 SFEU má totiž původ v článku 104 Smlouvy o ES (později článek 101 ES), který byl do Smlouvy o ES vložen Maastrichtskou smlouvou. Z přípravných prací na posledně uvedené smlouvě vyplývá, že článek 123 SFEU má vést členské státy k dodržování zdravé rozpočtové politiky tím, že zamezí tomu, aby měnové financování veřejných rozpočtů nebo zvýhodněný přístup orgánů veřejné správy k finančním trhům vedly k nadměrnému zadlužení nebo k nadměrným deficitům členských států (viz návrh Smlouvy o změně Smlouvy o založení Evropského hospodářského společenství za účelem vytvoření Hospodářské a měnové unie,
Bulletin Evropských společenství
, dodatek 2/91, s. 22 a 52). Za těchto podmínek, jak je připomenuto v sedmém bodě odůvodnění nařízení Rady č. 3603/93 ze dne 13. prosince 1993, kterým se upřesňují definice pro použití zákazů uvedených v [článku 123 SFEU] a [čl. 125 odst. 1 SFEU] (
Úř. věst. 1993, 332, s. 1
; Zvl. vyd. 10/01, s. 27), odkupů na sekundárním trhu nelze platně využívat k obcházení účelu článku 123 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
až
, a ze dne 11. prosince 2018, Weiss a další,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, bod
).
Z toho vyplývá, že cíl sledovaný jak článkem 123 SFEU, tak článkem 125 SFEU se shoduje s cílem sledovaným článkem 126 SFEU, který ukládá členským státům povinnost vyvarovat se nadměrných schodků veřejných financí. Cílem tohoto cíle není chránit jednotlivce, ale Unii jako takovou, včetně jejích členských států, před jednáními, která jsou v rozporu s požadavkem dodržovat rozpočtovou kázeň a mohla by vést k nadměrnému zadlužení nebo nadměrným schodkům některých členských států, a tudíž ohrozit hospodářskou a finanční stabilitu Unie jako celku, jakož i účinné fungování jednotné měny (v tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta P. Cruz Villalóna ve věci Gauweiler a další,
C‑62/14
,
EU:C:2015:7
, body
až
). Toto posouzení se použije
mutatis mutandis
na zákaz uvedený v článku 125 SFEU, který zaručuje, že členské státy budou nadále při svém zadlužování podřízeny tržní logice, přičemž tato logika by je měla podněcovat k udržování rozpočtové kázně, jejíž dodržování přispívá na unijní úrovni k dosažení vyššího cíle, a sice udržení finanční stability měnové unie (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. listopadu 2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, body
a
).
Článek 123 odst. 1 SFEU a čl. 125 odst. 1 SFEU tedy představují právní pravidla přijatá výlučně za účelem sloužit veřejnému zájmu, a zejména zájmu Unie jako celku, takže tato pravidla chrání pouze Unii a její členské státy jakožto zástupce zájmu Unie.
Zatřetí účelem článku 124 SFEU, který zakazuje veškerá opatření, která nejsou odůvodněna veřejným dohledem a která by umožňovala členským státům mimo jiné zvýhodněný přístup k finančním institucím, je přimět členské státy k tomu, aby dodržovaly zdravou rozpočtovou politiku, a to tak, že zamezí tomu, aby měnové financování schodků veřejných rozpočtů nebo zvýhodněný přístup orgánů veřejné správy k finančním trhům vedly k nadměrnému zadlužení nebo k nadměrným schodkům členských států. Tento zákaz byl původně uveden v článku 104 Smlouvy o ES (později článek 102 ES), který byl do Smlouvy o ES vložen Maastrichtskou smlouvou, a tedy stejně jako články 123 a 125 SFEU (viz bod 95 výše) patří k ustanovením Smlouvy o FEU o hospodářské politice, jejichž účelem je podněcovat členské státy k tomu, aby dodržovaly zdravou rozpočtovou politiku, a to tak, že zamezí tomu, aby měnové financování veřejných rozpočtů nebo zvýhodněný přístup orgánů veřejné správy k finančním trhům vedly k nadměrnému zadlužení nebo k nadměrným schodkům členských států (viz rozsudek ze dne 1. října 2015, Bara a další,
C‑201/14
,
EU:C:2015:638
, bod
a citovaná judikatura; usnesení ze dne 12. března 2020, EMB Consulting a další v. ECB,
C‑571/19 P
, nezveřejněné,
EU:C:2020:208
, bod
; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Z toho vyplývá, že zákaz stanovený v článku 124 SFEU nepřiznává práva jednotlivcům a podnikům, ale jeho cílem je chránit unijní orgány a členské státy před rozpočtovými riziky zvýhodněného přístupu k finančním institucím, a tudíž před jednáními, která mohou ohrozit hospodářskou a finanční stabilitu Unie jako celku (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 12. března 2020, EMB Consulting a další v. ECB,
C‑571/19 P
, nezveřejněné,
EU:C:2020:208
, bod
, a rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
až
).
Začtvrté je nutno konstatovat, že ani čl. 127 odst. 1 ve spojení s čl. 282 odst. 2 SFEU, podle kterého je prvořadým cílem měnové politiky Unie udržení cenové stability (rozsudek ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, bod
), není určen k přiznání práv jednotlivcům.
Soudní dvůr v tomto ohledu upřesnil, že cíl spočívající v zajištění řádné transmise měnové politiky může zajistit jednotnost této politiky a zároveň přispět k dosažení jejího hlavního cíle, kterým je udržení cenové stability. Schopnost ESCB ovlivňovat vývoj cen prostřednictvím svých rozhodnutí v rámci měnové politiky totiž do značné míry závisí na transmisi impulsů, které vydává na měnovém trhu, do jednotlivých odvětví hospodářství. Snížená funkčnost transmisního mechanismu měnové politiky proto může způsobit, že rozhodnutí ESCB budou v části eurozóny neúčinná, a tím zpochybnit jednotnost měnové politiky. Dále vzhledem k tomu, že snížená funkčnost transmisního mechanismu narušuje účinnost opatření přijatých ESCB, je tímto nutně ovlivněna jeho schopnost zaručit cenovou stabilitu. Opatření k zajištění tohoto transmisního mechanismu proto lze podřadit pod hlavní cíl stanovený v čl. 127 odst. 1 SFEU. V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
a
).
Nezávisle na výše uvedeném byla předmětná jednání ECB, zejména uzavření a provádění dohody o výměně dluhopisů ze dne 15. února 2012 s cílem vyhnout se použití CAC na řecké dluhopisy držené centrálními bankami Eurosystému, součástí rámce výkonu pravomocí a plnění základních úkolů, které jí byly svěřeny pro účely definování a uskutečňování měnové politiky Unie, a to na základě článků 127 a 282 SFEU a na základě článku 18 statutu ESCB, a jejich cílem bylo chránit manévrovací prostor uvedených centrálních bank a zejména jejich schopnost zasáhnout na kapitálových trzích a refinancovat úvěrové instituce, mezi nimi i řecké banky, na základě čl. 18 odst. 1 první a druhé odrážky protokolu o statutu ESCB, a tedy zajistit kontinuitu řádného fungování Eurosystému jako celku (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, body
,
a
, a ze dne 24. ledna 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte v. ECB,
T‑749/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:21
, bod
; viz rovněž body 174 až 178 níže).
S ohledem na širokou posuzovací pravomoc svěřenou ECB v oblasti měnové politiky, jejíž výkon zahrnuje komplexní hodnocení zejména hospodářského a sociálního charakteru v kontextu Eurosystému, či dokonce Unie jako celku, by tedy případné konstatování dostatečně závažného porušení článků 120 až 127 SFEU ze strany ECB předpokládalo prokázání zjevného a závažného překročení mezí uvedené široké posuzovací pravomoci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, body
a
; v tomto smyslu viz rovněž obdobně rozsudky ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
a
, a ze dne 11. prosince 2018, Weiss a další,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, body
a
). S ohledem na to, co je uvedeno v bodě 102 výše, přitom žalobci nemohou důvodně tvrdit, že ECB v projednávaném případě zjevně a závažně překročila meze svého širokého prostoru pro uvážení a své pravomoci, zejména podle čl. 127 odst. 1 ve spojení s čl. 282 odst. 2 SFEU, které vyžadují činění politických, hospodářských a sociálních rozhodnutí, či dokonce rozhodování mezi různými zájmy, které jsou v nich uvedeny, a jejichž hlavním cílem je udržení cenové stability.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že právní normy, kterých se žalobci dovolávají na podporu výtky vycházející z toho, že orgány jednaly
ultra vires
, jim nepřiznávají zvláštní práva, jejichž porušení by mohlo založit mimosmluvní odpovědnost Unie nebo ECB.
Tento závěr platí tím spíše, pokud jde o pravidlo o doplňkové pravomoci zakotvené v čl. 352 odst. 1 SFEU, jehož případné porušení jednotlivec nemůže uplatnit na podporu návrhu na náhradu škody.
Tento žalobní důvod je proto třeba v plném rozsahu zamítnout.
Ke druhému žalobnímu důvodu týkajícímu se protiprávnosti, vycházejícímu z dostatečně závažného porušení článku 123 SFEU
[
omissis
]
Kromě skutečnosti, že čl. 123 odst. 1 SFEU nepřiznává práva jednotlivcům (viz body 93 až 97 výše) stačí konstatovat, že tento žalobní důvod je vnitřně rozporný, neboť naráží na ustálenou judikaturu, která uznala, že bezpodmínečná účast centrálních bank Eurosystému na restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu prostřednictvím PSI a CAC by naopak mohla být kvalifikována jako zásah s účinkem rovnocenným přímému nabytí státních dluhopisů uvedenými centrálními bankami, který je zakázán článkem 123 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
; v tomto smyslu viz rovněž obdobně rozsudky ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
a
, a ze dne 11. prosince 2018, Weiss a další,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, body
a
). Přitom jak uvedli sami žalobci, cílem inkriminovaného jednání ECB, a zvláště dohody o výměně dluhopisů ze dne 15. února 2012, bylo vyhnout se tomu, aby se centrální banky Eurosystému podílely na restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu obětováním části hodnoty řeckých dluhopisů ve svých portfoliích.
V tomto ohledu žalobci tvrdí, že Soudní dvůr za určitých podmínek připouští, že ECB se při nákupu státních dluhopisů v rámci programu zpětného odkupu, jako je program týkající se přímých měnových operací (outright monetary transactions), nevyhnutelně vystavuje riziku ztráty, zejména v případě odpisu dohodnutého ostatními věřiteli dotyčného členského státu. Soudní dvůr kvalifikuje toto riziko jako riziko vlastní nabytí takových dluhopisů na sekundárních trzích a upřesňuje, že tato operace byla autory Smluv povolena, aniž byla podmíněna přiznáním ECB postavení přednostního věřitele (rozsudek ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
a
). Akceptace takového rizika v rámci zvláštního programu odkupu cenných papírů však neznamená, že
a

contrario
existuje absolutní povinnost ECB akceptovat ve všech případech zacházení
pari passu
s ostatními věřiteli (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
), a to tím méně, když takový přístup může vytvořit účinek rovnocenný účinku přímého nabytí státních dluhopisů ECB od vydávajícího členského státu, a zejména pokud pro všechny investory vytváří jistotu budoucího odkupu jejich státních dluhopisů na sekundárních trzích Eurosystémem (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, bod
).
Tento žalobní důvod je tedy nutné zamítnout jako neopodstatněný.
Ke třetímu žalobnímu důvodu protiprávnosti, vycházejícímu z dostatečně závažného porušení práva na vlastnictví zaručeného čl. 17 odst. 1 Listiny
[
omissis
]
Právo na vlastnictví zaručené čl. 17 odst. 1 Listiny, který stanoví právo každého vlastnit zákonně nabytý majetek, představuje právní pravidlo přiznávající práva jednotlivcům, jehož dodržování je podmínkou legality unijních aktů (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. září 2016, Ledra Advertising a další v. Komise a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, bod
, a ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
a citovaná judikatura).
Kromě toho podle článku 51 Listiny jsou její ustanovení určena mimo jiné orgánům Unie ve smyslu čl. 13 odst. 1 SEU, mezi něž náleží ECB (viz článek 13 SEU), které jsou povinny respektovat jí stanovená práva, dodržovat její zásady a podporovat jejich uplatňování (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
a
).
Z toho vyplývá, že dostatečně závažné porušení čl. 17 odst. 1 Listiny orgánem, institucí nebo jiným subjektem Unie, včetně ECB, může v zásadě založit mimosmluvní odpovědnost Unie nebo ECB podle čl. 340 druhého a třetího pododstavce SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Mimoto povaha této normy jakožto základního práva, jež chrání jednotlivce, a odpovídající povinnost Komise a ECB podporovat její dodržování znamenají, že jednotlivci mohou oprávněně očekávat, že tyto orgány při výkonu svých pravomocí na porušení takové právní normy upozorní nebo že se vystříhají toho, aby k němu přispěly (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. září 2016, Ledra Advertising a další v. Komise a ECB (
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, body
,
a
až
; rozsudek ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
, a rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Právo na vlastnictví zaručené čl. 17 odst. 1 Listiny však není absolutní výsadou. Jeho výkon může být omezen za podmínky, že tato omezení skutečně odpovídají cílům obecného zájmu sledovaným Unií a nepředstavují vzhledem ke sledovanému cíli nepřiměřený a neúnosný zásah do samotné podstaty takto zaručeného práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. září 2016, Ledra Advertising a další v. Komise a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, body
a
a citovaná judikatura; usnesení ze dne 12. března 2020, EMB Consulting a další v. ECB,
C‑571/19 P
, nezveřejněné,
EU:C:2020:208
, bod
, a rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Článek 52 odst. 1 Listiny totiž uvádí, že každé omezení výkonu práv a svobod zakotvených v Listině musí být stanoveno zákonem, musí respektovat jejich podstatu a při dodržení zásady proporcionality mohou být omezení těchto práv a svobod zavedena pouze tehdy, jsou-li nezbytná a odpovídají-li skutečně cílům obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. září 2016, Ledra Advertising a další v. Komise a ECB (
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, bod
a citovaná judikatura; rozsudek ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
a citovaná judikatura, a ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
V projednávané věci je zaprvé nesporné, že zákon č. 4050/2012, jehož se zejména stanovisko ECB ze dne 17. února 2012 týká, umožnil snížit nominální hodnotu sporných dluhopisů držených žalobci, a tudíž jejich právo na uhrazení uvedené hodnoty v okamžiku, kdy měla nastat splatnost těchto dluhopisů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
V zásadě totiž platí, že pokud nastane splatnost dluhopisů, vzniká povinnost uhradit jejich nominální hodnotu. Žalobci tudíž v zásadě měli v okamžiku splatnosti svých dluhopisů peněžitou pohledávku vůči řeckému státu ve výši nominální hodnoty dluhopisů. Přijetí zákona č. 4050/2012 tyto podmínky změnilo zavedením CAC. Jak bylo vysvětleno v bodě 33 výše, CAC bylo totiž možné použít na určité řecké dluhopisy a konkrétně doložky CAC stanovily možnost změnit podmínky, jimiž se uvedené dluhopisy řídí, prostřednictvím dohody mezi řeckým státem na straně jedné a většinou držitelů řeckých dluhopisů zastupujících minimálně dvě třetiny nominální hodnoty dotčených cenných papírů na straně druhé. Na základě příslušných ustanovení uvedeného zákona byla změna, k níž došlo na základě takové dohody, právně závazná pro všechny držitele řeckých dluhopisů, včetně těch, kteří s navrhovanou změnou nesouhlasili (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Zákon č. 4050/2012 tudíž umožnil přinutit držitele řeckých dluhopisů, aby se zapojili do snížení řeckého veřejného dluhu prostřednictvím devalvace hodnoty uvedených dluhopisů od okamžiku, kdy bylo toto snížení schváleno usnášeníschopnou většinou jejich držitelů. Tento zákon takto změnil práva držitelů řeckých dluhopisů bez ohledu na neexistenci ustanovení o revizi obsažených v podmínkách, jimiž se řídila jejich emise (rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Řecké orgány po přijetí tohoto zákona uveřejnily parametry PSI v rámci snížení řeckého veřejného dluhu a vyzvaly držitele dotčených dluhopisů, aby se zapojili do výměny cenných papírů. Vzhledem k tomu, že bylo dosaženo usnášeníschopné kvalifikované většiny požadované k uskutečnění navrhované výměny, byly všem držitelům řeckých dluhopisů, včetně těch, kteří s touto výměnou nesouhlasili, jejich cenné papíry na základě zákona č. 4050/2012 vyměněny, a v důsledku toho byla snížena i jejich hodnota (rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Z toho vyplývá, že napadená opatření měla za následek zásah do práva na vlastnictví žalobců, kterým bylo proti jejich vůli vnuceno podstatné snížení nominální hodnoty řeckých dluhopisů, jichž byli držiteli (v tomto smyslu viz ESLP, 21. července 2016, Mamatas a další v. Řecko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, body 90 až 93).
Další zásah do práva na vlastnictví žalobců, byť menšího rozsahu, vyplývá z neúčasti Eurosystému a jiných institucionálních věřitelů, jako je EIB a Unie, na restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu. Jak tvrdí žalobci, taková účast představující celkovou nominální hodnotu 56674709177,59 eura (viz bod 10 výše), by nutně vedla k nižšímu snížení nominální hodnoty každého z dotčených řeckých dluhopisů za účelem dosaženého snížení řeckého veřejného dluhu ve výši 107 miliard eur.
Zadruhé, i když přijetím zákona č. 4050/2012 bylo takto zasaženo do práva žalobců na vlastnictví, je nutno konstatovat, že uvedený zákon odpovídá cílům obecného zájmu, mezi něž náleží cíl zajistit stabilitu bankovního systému celé eurozóny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. září 2016, Ledra Advertising a další v. Komise a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, body
a
). Stejně tak ESLP v rozsudku ze dne 21. července 2016, Mamatas a další v. Řecko (CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, bod 103) rozhodl, že Řecká republika mohla legitimně přijmout opatření za účelem dosažení cílů zachování hospodářské stability a restrukturalizace dluhu v obecném zájmu společenství. V této fázi totiž při neexistenci restrukturalizace řeckého veřejného dluhu prostřednictvím napadených opatření existovalo nezanedbatelné riziko dalšího zhoršení hospodářské situace a udržitelnosti veřejných financí řeckého státu, či dokonce riziko případné platební neschopnosti tohoto státu, jehož potenciálně nekryté dluhopisy by již nemohly ECB a národní centrální banky akceptovat jako zajištění v rámci úvěrových operací Eurosystému, a v důsledku toho riziko narušení stability finančního systému a celkového fungování Eurosystému (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
a
). Napadená opatření tak přispěla k ochraně jak řeckých veřejných financí, tak stability finančního systému eurozóny, čímž byla podpořena odolnost finančních institucí (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 12. března 2020, EMB Consulting a další v. ECB,
C‑571/19 P
, nezveřejněné,
EU:C:2020:208
, bod
, a rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Zatřetí, pokud jde o otázku, zda snížení hodnoty řeckých dluhopisů držených žalobci, jakož i vyloučení účasti zejména Eurosystému na restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu nepředstavují s ohledem na sledovaný cíl nepřiměřené a neúnosné zásahy, jimiž by byla dotčena samotná podstata takto zaručeného práva, je třeba připomenout následující úvahy potvrzené judikaturou.
Zaprvé každý věřitel musí nést riziko platební neschopnosti svého dlužníka, včetně státního dlužníka. Nákup státních dluhopisů je pro investora z podstaty věci transakcí, která s sebou nese určité finanční riziko, neboť není imunní vůči nástrahám vývoje na finančních trzích. Toto riziko je o to větší, pokud se stát, který emituje dluhopisy, potýká s vysoce nestabilní hospodářskou situací ovlivňující fluktuaci hodnoty uvedených cenných papírů, či dokonce s nezanedbatelným rizikem platební neschopnosti, byť by byla jen selektivní. Proto i před začátkem finanční krize v roce 2009, kdy se již řecký stát potýkal se značným zadlužením a schodkem, museli žalobci vědět, že nákup řeckých dluhopisů s sebou nese vysoké riziko ztráty (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, body
a
; Ze dne 24. ledna 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte v. ECB,
T‑749/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:21
, bod
, a ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
a
).
V projednávané věci je tento závěr potvrzen s ohledem na data emise a koupě sporných řeckých dluhopisů, která podle vlastních tvrzení žalobců spadala u většiny uvedených dluhopisů do období mezi lednem 2009 a březnem 2010. K těmto nákupům tedy došlo převážně buď v období, kdy se Řecká republika již nacházela ve stavu extrémního schodku (ESLP, 21. července 2016, Mamatas a další v. Řecko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, bod 101) a které předcházelo propuknutí finanční krize v říjnu 2009, nebo v období, během kterého byla její finanční situace vystavena silným turbulencím finančního trhu, a to bylo ještě umocněno značným snížením ratingu jejích dluhopisů (rozsudek ze dne 24. ledna 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte v. ECB,
EU:T:2017:21
, bod
). Je tedy nutno konstatovat, že přinejmenším pokud jde o nákupy dluhopisů vydaných od roku 2010, žalobci učinili vysoce rizikové investice, u nichž nelze vyloučit, že byly vedeny spekulativním záměrem, a nikoli záměrem spořit, v naději na dosažení vysoké výnosnosti. Navíc takoví soukromí investoři, jako jsou žalobci, nemohli podceňovat existenci rozdílných názorů, jež panovaly mezi členskými státy eurozóny a dalšími zapojenými orgány či institucemi, jako je Komise, MMF a ECB, na otázku restrukturalizace řeckého veřejného dluhu. Za takových výjimečných okolností by opatrný a obezřetný hospodářský subjekt nemohl vyloučit riziko restrukturalizace řeckého veřejného dluhu, aby se vyhl přinejmenším selektivní platební neschopnosti Řecké republiky (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, body
a
; Ze dne 24. ledna 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte v. ECB,
T‑749/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:21
, body
a
, a ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
až
).
Zadruhé je nesporné, že vzhledem k rozsahu finanční krize, které byl řecký stát vystaven od roku 2010, byl v jeho prospěch zaveden nový program finanční pomoci, který měl být vypracován a naplňován na multilaterálních a mezivládních úrovních, a to s účastí členských států eurozóny, které byly podporovány nejprve EFSF a poté Evropským mechanismem stability (dále jen „EMS“), který byl zřízen na základě smlouvy mezi Belgickým královstvím, Spolkovou republikou Německo, Estonskou republikou, Irskem, Řeckou republikou, Španělským královstvím, Francouzskou republikou, Italskou republikou, Kyperskou republikou, Lucemburským velkovévodstvím, Maltou, Nizozemským královstvím, Rakouskou republikou, Portugalskou republikou, Republikou Slovinsko, Slovenskou republikou a Finskou republikou, uzavřené v Bruselu dne 2. února 2012 a která vstoupila v platnost dne 27. září 2012, jakož i s účastí MMF, která se stala nezbytnou. Jak uvádějí sami žalobci, restrukturalizace řeckého veřejného dluhu zamýšlená napadenými opatřeními, jakož i vyloučení účasti Eurosystému na uvedené restrukturalizaci představovaly na základě dvoustranných a vícestranných dohod podmínky pro realizaci této finanční pomoci (v tomto smyslu viz rozsudek ESLP ze dne 21. července 2016, Mamatas a další v. Řecko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, bod 116.) Z prohlášení Euroskupiny ze dne 21. února 2012 tak vyplývá, že restrukturalizace řeckého veřejného dluhu na základě zákona č. 4050/2012 byla podmínkou pro poskytnutí dodatečné finanční pomoci ze strany státních a institucionálních věřitelů. S ohledem na okolnosti panující v této fázi by přitom výlučně dobrovolné PSI bez CAC jistě nezaručil účast dostatečného procentního podílu soukromých držitelů řeckých dluhopisů pro dosažení požadované míry oddlužení a nakonec dosažené snížením řeckého veřejného dluhu o částku přibližně 107 miliard eur (ESLP, 21. července 2016, Mamatas a další v. Řecko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, bod 104). Kromě toho s ohledem na riziko morálního hazardu (moral hazard), na které správně poukazuje Komise, ECB, Evropská rada a Rada, nebylo ani zaručeno, že PSI bez CAC přinese dostatečně vysokou míru účasti, která by členským státům eurozóny dovolovala uvolnit až do roku 2014 půjčky do výše 130 miliard eur (viz prohlášení Euroskupiny ze dne 21. února 2012). Problém morálního hazardu totiž mohl vyvolat významnou dodatečnou pobídku pro každého investora nebo držitele řeckých dluhopisů, který se snažil ochránit svůj majetek, k odmítnutí dobrovolné nabídky výměny cenných papírů, či dokonce k nákupu více cenných papírů v případě poklesu jejich tržní hodnoty s nadějí, že ostatní věřitelé nebo společenství v širokém smyslu ponesou negativní důsledky jeho rizikové investice. Proto neexistence CAC by měla za následek nejen použití vyššího procenta snížení hodnoty řeckých dluhopisů držených těmi, kteří byli ochotni souhlasit s odpisem, ale rovněž by přispěla k odrazení velkého počtu držitelů takových dluhopisů od účasti na procesu oddlužení, či by je dokonce podněcovala k blokování naplňování jeho cíle. Napadená opatření tedy byla nezbytná jak pro zajištění úspěchu zamýšlené restrukturalizace řeckého veřejného dluhu, tak pro umožnění poskytnutí dodatečné finanční pomoci, která měla v krátkodobém horizontu zabránit platební neschopnosti řeckého státu a ve střednědobém horizontu mu pomoci zvládnout jeho finanční krizi a znovu nalézt hospodářskou rovnováhu. Z toho vyplývá, že žalobci neprokázali, že zákon č. 4050/2012 byl k tomuto účelu zjevně nevhodný nebo nepřiměřený, nebo že by výlučně dobrovolné PSI bez CAC nebo menší procento odpisu představovaly stejně účinná opatření, která by přitom byla méně omezující při naplňování sledovaných cílů veřejného zájmu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba odmítnout argument žalobců, že soukromí držitelé řeckých dluhopisů disponovali pouze zanedbatelnou částí řeckého veřejného dluhu v hodnotě 2,262 miliardy eur, což představovalo pouze přibližně 1,09 % z 206 miliard eur uvedených v nabídce na výměnu cenných papírů, takže jejich zahrnutí bylo zjevně nepřiměřené pro účely dosažení sledovaného cíle veřejného zájmu. Každopádně i za předpokladu, že by žalobci v tomto ohledu vycházeli z úzce chápaného pojmu „soukromí držitelé“ omezeného na fyzické osoby nebo střadatele v protikladu k institucionálním nebo profesionálním držitelům nebo právnickým osobám (viz pátý žalobní důvod protiprávnosti), stačí konstatovat, že toto rozlišení je irelevantní (viz body 156 až 166 níže).
Zatřetí, je zajisté pravda, že v důsledku povinné výměny řeckých dluhopisů v návaznosti na zákon č. 4050/2012 a poté, co s ní souhlasila většina držitelů těchto cenných papírů, byla významně snížena jejich nominální hodnota. Žalobcům, kteří s navrženou změnou podmínek, jimiž se řídily jejich dluhopisy, nesouhlasili, byly uloženy nové podmínky, jež byly obsaženy v uvedeném zákoně, a mimo jiné snížení nominální hodnoty těchto cenných papírů. Bylo přitom legitimní, aby řecký zákonodárce zavedl horizontálně použitelnou sazbu odpisu na základě nominální hodnoty způsobilých řeckých dluhopisů, jelikož jiný výpočet v závislosti na tržní hodnotě každého z dluhopisů k určitému datu nebo na jejich splatnosti by byl neproveditelný. Referenčním bodem pro posouzení míry ztráty vzniklé žalobcům totiž nemůže být částka, kterou žalobci, jak doufali, měli obdržet v okamžiku splatnosti svých řeckých dluhopisů. I když nominální hodnota dluhopisu odráží rozsah pohledávky, na jejíž uspokojení má nárok jeho držitel k datu splatnosti, nepředstavovala skutečnou tržní hodnotu řeckých dluhopisů v době, kdy řecký stát přijal zákon č. 4050/2012, tedy dne 23. února 2012, když tato hodnota byla již ovlivněna poklesem jeho platební schopnosti v letech 2010 a 2011, který dával tušit, že řecký stát nebude k datu splatnosti schopen splnit své závazky vyplývající ze smluvních ujednáních spojených s těmito dluhopisy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
, a ESLP, 21. července 2016, Mamatas a další v. Řecko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, bod 112).
Začtvrté žalobci nemohou tvrdit, že vyloučení účasti Eurosystému na restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu bylo zbytečným nebo zjevně nepřiměřeným omezením. Jak vyplývá zejména z prohlášení Euroskupiny ze dne 21. února 2012, státní a institucionální věřitelé řeckého státu podmínili dodatečnou finanční pomoc rovněž tímto vyloučením. Dále jak přijetí, tak provádění dohody o výměně dluhopisů ze dne 15. února 2012, což mělo umožnit centrálním bankám Eurosystému uniknout PSI a uplatňování CAC, bylo součástí výkonu pravomocí a základních úkolů Eurosystému, neboť mělo chránit manévrovací prostor centrálních bank a zajistit plynulé fungování Eurosystému. Ten zejména vyžadoval, aby uvedené centrální banky mohly nadále přijímat řecké dluhopisy jako vhodné zajištění pro úvěrové operace Eurosystému ve smyslu čl. 18 odst. 1 druhé odrážky statutu ESCB (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, body
,
a
; viz rovněž bod 102 výše), což by již nebylo možné v případě odpisu, a tudíž částečné platební neschopnosti řeckého státu. Navíc, jak je uvedeno v bodě 109 výše, bezpodmínečná účast centrálních bank Eurosystému na restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu by mohla být kvalifikována jako zásah s účinky rovnocennými přímému nákupu státních dluhopisů uvedenými centrálními bankami, který článek 123 SFEU zakazuje (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
, a ze dne 24. ledna 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte v. ECB,
T‑749/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:21
, bod
; v tomto smyslu viz rovněž rozsudky ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
a
, a ze dne 11. prosince 2018, Weiss a další,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, body
a
).
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy nemohou žalobci důvodně tvrdit, že řecké dluhopisy držené soukromými věřiteli představovaly zanedbatelnou část řeckého veřejného dluhu a dále že v případě účasti Eurosystému na restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu by provedený odpis byl jednoznačně menší a že Eurosystém měl k dispozici méně omezujícími prostředky k předcházení negativním účinkům zacházení
pari passu
.
Vzhledem k povaze dotčeného vlastnického titulu, rozsahu, závažnosti a hloubce řecké dluhové krize, k souhlasu řeckého státu a většiny držitelů řeckých dluhopisů v rámci výměny uvedených dluhopisů s devalorizací a k významu utrpěných ztrát totiž nepředstavovalo snížení hodnoty sporných řeckých dluhopisů na základě napadených opatření ani vyloučení účasti Eurosystému na restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu vzhledem ke sledovanému cíli nepřiměřený a neúnosný zásah, jímž by byla dotčena samotná podstata práva na vlastnictví zaručeného čl. 17 odst. 1 Listiny. Konečně, jestliže nedošlo k porušení tohoto ustanovení, nelze ani Komisi, ani ECB vytýkat, že jej nekritizovaly zejména ve stanovisku ECB ze dne 17. února 2012 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
až
).
V důsledku toho musí být třetí žalobní důvod vycházející z protiprávnosti zamítnut jako neopodstatněný.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu týkajícímu se protiprávnosti, vycházejícímu z dostatečně závažného porušení práv žalobců vyplývajících z čl. 63 odst. 1 SFEU
[
omissis
]
Podle článku 63 odst. 1 SFEU jsou všechna omezení pohybu kapitálu mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi zakázána. Takovými omezeními jsou zejména opatření uložená členským státem, která mohou investory z jiných členských států odradit, omezit či jim zabránit v tom, aby investovali v uvedeném členském státě, nebo naopak odradit či omezit investory z tohoto členského státu v tom, aby investovali v jiných členských státech, či jim v tom zabránit (viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
a citovaná judikatura).
Volný pohyb kapitálu zakotvený v čl. 63 odst. 1 SFEU představuje jednu ze základních svobod Unie, jež musí dodržovat jak členské státy, tak unijní orgány, a tudíž i ECB (viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
a citovaná judikatura).
Nelze než konstatovat, že nezávisle na tom, zda v důsledku uplatnění zákona č. 4050/2012 byl omezen pohyb kapitálu ve smyslu čl. 63 odst. 1 SFEU, by takové omezení, pokud by bylo prokázáno, bylo odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu. Volný pohyb kapitálu totiž může být omezen vnitrostátní právní úpravou za podmínky, že je na základě objektivních úvah nezávislých na původu kapitálu odůvodněna naléhavými důvody obecného zájmu a respektuje zásadu proporcionality, což vyžaduje, aby daná opatření byla s to zajistit uskutečnění legitimně sledovaného cíle a nepřekračovala meze toho, co je k jeho dosažení nezbytné (viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, body
a
a citovaná judikatura).
Tak je tomu v projednávané věci v případě napadených opatření a vyloučení účasti Eurosystému na restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu. Jak bylo uvedeno v bodě 131 výše, okolnosti, jež vedly k přijetí zákona č. 4050/2012, byly skutečně výjimečné, neboť nebyla-li by provedena restrukturalizace, bylo možné reálně očekávat, že nastane krátkodobá, přinejmenším selektivní, platební neschopnost řeckého státu. Mimoto, jak je uvedeno v bodech 102 a 134 výše, napadená opatření a uvedené vyloučení měly za cíl zajistit stabilitu bankovního systému celé eurozóny, což představuje naléhavý důvod obecného zájmu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Kromě toho žalobci neprokázali, že napadená opatření a toto vyloučení byla nepřiměřená. Uvedená opatření umožnila obnovit stabilitu bankovního systému celé eurozóny a nepřekračovala meze toho, co bylo nezbytné k obnovení uvedené stability. Zejména je třeba konstatovat, že výlučně dobrovolné zapojení soukromých věřitelů do výměny řeckých dluhopisů, což je přístup, který zastávají žalobci, by neumožňovalo zajistit úspěšný průběh této výměny cenných papírů, ba naopak představovalo by kontraproduktivní pobídku k neúčasti na této výměně. V takovém případě by totiž nebylo zaručeno, že by dostatečný počet uvedených věřitelů akceptoval takovou dobrovolnou výměnu, a to vzhledem k morálnímu hazardu, které s sebou nese (viz odstavec 131 výše). Úspěch výměny cenných papíru byl přitom nezbytnou podmínkou pro restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu, která byla nezbytná pro stabilizaci bankovního systému eurozóny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, bod
).
Žalobci se tudíž nesprávně dovolávají toho, že unijní orgány nebo ECB porušily volný pohyb kapitálu ve smyslu článku 63 SFEU.
Čtvrtý žalobní důvod musí být tudíž zamítnut jako neopodstatněný.
K pátému žalobnímu důvodu týkajícímu se protiprávnosti, vycházejícímu z dostatečně závažného porušení práva na rovné zacházení zakotveného v článku 20 Listiny
[
omissis
]
Závěry Tribunálu
–
Připomenutí judikatury
Zásada rovného zacházení jakožto obecná zásada unijního práva vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné. Porušení uvedené zásady z důvodu odlišného zacházení předpokládá, že dotčené situace jsou srovnatelné s ohledem na veškeré prvky, které je charakterizují (viz rozsudek ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
První a druhou část tohoto žalobního důvodu je třeba zkoumat ve světle těchto zásad vytyčených judikaturou.
–
K první části, vycházející ze stejného zacházení navzdory nesrovnatelnosti soukromých investorů s institucionálními nebo profesionálními investory
Pokud jde o první část, žalobci nesprávně tvrdí, že soukromí investoři, zejména střadatelé, kteří investovali do řeckých dluhopisů, se pro účely PSI nenacházeli v situaci srovnatelné se situací investorů nebo institucionálních či profesionálních držitelů, kteří však, řečeno slovy žalobců, nepatří do kategorie veřejných věřitelů.
Zaprvé žalobci nezpochybňují, že stejně jako někteří institucionální nebo profesionální investoři, fyzické nebo právnické osoby s významnou finanční kapacitou, jako je v projednávané věci společnost QJ, která držela řecké dluhopisy o celkové nominální hodnotě 22650000 eur, mohou nabývat značné množství státních dluhopisů (v tomto smyslu viz ESLP, 21. července 2016, Mamatas a další v. Řecko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, body 137 a 138). To samo o sobě dokazuje, že finanční kapacita nebo objem nabytých cenných papírů nejsou ve všech případech relevantními rozlišovacími kritérii pro rozlišování mezi soukromými investory a institucionálními nebo profesionálními investory. Totéž platí pro kritérium odbornosti a znalostí ve finanční oblasti, které se mohou lišit v každé z obou skupin investorů koncipovaných žalobci, neboť všichni z nich mohou využívat odborných poradců v dané oblasti. Kromě toho není prokázáno tvrzení, že rozhodnutí většiny soukromých investorů investovat do státních dluhopisů je na rozdíl od rozhodnutí institucionálních nebo profesionálních investorů vedeno především snahou investovat do spoření, jelikož mnoho jednotlivců stejně jako žalobci investovalo během řecké finanční krize značné částky do těchto dluhopisů bez ohledu na vysoké riziko spojené s touto investicí (viz zejména skutkový základ rozsudků ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, a ze dne 23. května 2019, Steinhoff a další v. ECB,
T‑107/17
,
EU:T:2019:353
, potvrzený usnesením ze dne 12. března 2020, EMB Consulting a další v. ECB,
C‑571/19 P
, nezveřejněné,
EU:C:2020:208
).
Zadruhé, jak již bylo uvedeno v bodě 130 výše, tento závěr je v dané věci potvrzen s ohledem na data emise a koupě většiny sporných řeckých dluhopisů, která podle tvrzení žalobců spadala do období mezi lednem 2009 a březnem 2010, tedy do období, kdy se řecký stát již nacházel v situaci extrémního schodku nebo byl vystaven značným turbulencím finančního trhu, to vše umocněno snížením ratingu jeho dluhopisů. Je tedy nutno konstatovat, že přinejmenším pokud jde o nákupy cenných papírů vydaných od roku 2010, žalobci uskutečnili vysoce rizikové investice, u nichž nelze vyloučit, že byli vedeni spekulativním cílem namísto spoření, v naději na dosažení vysoké výnosnosti. Přitom v tomto rozsahu byla rozhodnutí žalobců investovat do řeckých dluhopisů srovnatelná s rozhodnutími jiných institucionálních nebo profesionálních investorů sledujících tytéž cíle (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. ledna 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte v. ECB,
T‑749/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:21
, body
a
).
Zatřetí výše uvedená hlavní motivace, kterou jsou vedena dotčená investiční rozhodnutí, byla relevantním i dostatečným diferenciačním či srovnávacím kritériem pro účely uplatnění zásady rovného zacházení ve vztahu k soukromým věřitelům podléhajícím PSI, včetně žalobců, konkrétně pak pro účely porovnání příslušných situací uvedených investorů, vedle toho, že všichni vlastnili řecké dluhopisy. Naopak tak tomu není v případě případných vedlejších nebo dodatečných důvodů k této hlavní motivaci, které mohly mít rovněž vliv na rozhodnutí uvedených investorů nabít řecké dluhopisy. Jak teoreticky, tak v praxi totiž není možné jasně odlišit investory, kteří jednali pouze jako soukromí střadatelé, od investorů, kteří jednali v rámci institucionální nebo profesionální činnosti, či dokonce spekulativně, ani dostatečně rozlišovat mezi fyzickými nebo právnickými osobami, které mohou patřit k jedné z těchto dvou skupin investorů. Takové rozlišování by bylo nejen umělé, ale rovněž by vyžadovalo podrobné ověření skutečných důvodů – které jsou nutně subjektivní – kterými se řídila daná investiční rozhodnutí, což by mohlo vést k tomu, že by zahrnutí investora do té či oné kategorie bylo velmi nahodilé (v tomto smyslu viz rozsudek ESLP ze dne 21. července 2016, Mamatas a další v. Řecko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, bod 137.)
Bylo by totiž velmi obtížné a časově náročné rozlišovat pro účely PSI mezi soukromými investory, kteří mohli být fyzickými nebo právnickými osobami na jedné straně a institucionálními nebo profesionálními investory na straně druhé, či dokonce identifikovat v první kategorii investorů pouze „střadatele“. Kromě toho za účelem určení přesného rozdělení řeckého veřejného dluhu mezi těmito investory by bylo nezbytné zakázat nebo „zmrazit“ výměnu dluhopisů k určitému okamžiku před přijetím zákona č. 4050/2012, aby byly vytvořeny základy pro nediskriminační vynětí z PSI určitých investorů splňujících určitá, avšak složitě definovatelná, objektivní kritéria. Samotné oznámení takového kroku před tímto datem však mohlo vést k hromadnému převodu cenných papírů směrem ke kategoriím vyňatých držitelů dluhopisů, což by ohrozilo samotný úspěch zamýšlené restrukturalizace řeckého veřejného dluhu na základě PSI (v tomto smyslu viz ESLP, 21. července 2016, Mamatas a další v. Řecko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, body 137 a 138).
Toto posouzení není v rozporu s informačním sdělením GLK ze dne 24. února 2012, které identifikovalo řecké dluhopisy nabyté fyzickými osobami na primárním a sekundárním trhu s cennými papíry v celkové hodnotě 1,3 miliardy eur a 962 milionů eur, avšak neobjasnilo relevantní právní a skutková kritéria, z nichž tato zjištění vycházejí. Není zpochybněno ani vágním a nejednoznačným argumentem žalobců, který pravděpodobně vychází z konstatování ESLP určeného ke shrnutí argumentů žalobců v této jiné věci (ESLP, 21. července 2016, Mamatas a další v. Řecko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, bod 76), podle kterého fyzické osoby vlastnily pouze 1,09 % řeckého veřejného dluhu.
Začtvrté i za předpokladu, že by někteří institucionální nebo profesionální investoři, kteří jsou obvykle právnickými osobami, byli vzhledem k významu jejich postavení věřitelů a jejich větší finanční kapacitě obecně v lepší pozici než soukromí investoři nebo střadatelé k vyjednávání se státem vydávajícím dluhopisy a k ovlivňování jeho rozhodnutí v oblasti správy jeho veřejného dluhu, je nemožné narýsovat jasnou hranici mezi těmito institucionálními nebo profesionálními investory na jedné straně a investory, kteří jsou ekonomicky výrazně slabší, či fyzickými osobami vyvíjejícími podnikatelskou nebo profesní činnost na straně druhé. Kromě toho, aniž je dotčeno jejich postavení právnické nebo fyzické osoby, není prokázáno, že „malí“ soukromí investoři nebo střadatelé neměli možnost organizovat se a ovlivňovat rozhodovací proces vedoucí k přijetí zákona č. 4050/2012, nebo přinejmenším ovlivnit výsledek postupu výměny cenných papírů tím, že by se pokusili dosáhnout blokační menšiny, aby zabránili aktivaci CAC například využitím sdružení na ochranu spotřebitelů, malých investorů nebo střadatelů.
Rozlišovací kritéria předložená žalobci za účelem prokázání, že soukromí investoři a institucionální a profesionální investoři se jakožto držitelé řeckých dluhopisů nenacházeli ve srovnatelných situacích, proto nejsou ani podložená, ani relevantní s ohledem na cíl napadených opatření, kterým je zajistit restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu za účelem zajištění jeho udržitelnosti. V této souvislosti nepředstavuje případná snaha o spoření nebo jiný vedlejší hospodářský důvod, který vedl soukromého věřitele podléhajícímu PSI k investování do řeckých dluhopisů, relevantní rozlišovací kritérium s ohledem na tento cíl (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. prosince 2020, Rada a další v. K. Chrysostomides & Co. a další,
C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P a C‑604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, bod
, a rozsudek ESLP ze dne 21. července 2016, Mamatas a další v. Řecko CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, body 134 a 137). Naopak s ohledem na uvedený cíl se tyto osoby nacházely
a

priori
v totožných nebo srovnatelných situacích, jelikož nabyly řecké dluhopisy pouze v soukromém majetkovém zájmu, či dokonce za účelem zisku či spekulace, a akceptovaly riziko ztráty, které s nimi bylo spojeno, přičemž si byly vědomy situace finanční krize, v níž se Řecká republika v té době nacházela.
Kromě toho by i za předpokladu, že by rozlišování zastávané žalobci bylo relevantní s ohledem na zásadu rovného zacházení, nebylo možné rozlišovat mezi údajnými „drobnými střadateli“ a „velkými investory“ a stanovit zejména prahovou hodnotu investice ve výši 100000 eur, pod kterou by mohly být dluhopisy vyňaty z PSI. Jak bylo uvedeno v bodě 160 výše a jak rozhodl ESLP (ESLP, 21. července 2016, Mamatas a další v. Řecko, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, body 137 a 138), i pouhé oznámení o zavedení takové výjimky by mělo za následek hromadný převod takových cenných papírů směrem ke kategoriím vyňatých držitelů dluhopisů, což by mohlo ohrozit úspěch PSI jako celku. Žalobci navíc neprokázali, že by v návaznosti na přijetí zákona č. 4050/2012 bylo možné zavést takové rozlišení v souladu s právními předpisy, jelikož tento zákon již jasně stanovil kritéria upravující PSI a aktivaci CAC pro všechny způsobilé řecké dluhopisy, aniž stanovil možné výjimky.
Rozlišení, které žalobci činí mezi soukromými investory a institucionálními a profesionálními investory, není podpořeno ani ustanoveními směrnice 2004/39. I když cílem uvedené směrnice byla ochrana „neprofesionálních klientů“ jakožto investorů do „převoditelných cenných papírů“, jako jsou dluhopisy nebo jiné obchodovatelné dluhové cenné papíry, byla tato ochrana pouze preventivní a týkala se pouze způsobu, jakým „investiční podniky“, včetně obchodních bank, tyto cenné papíry nabízely, prodávaly a spravovaly je (viz zejména bod 44 odůvodnění a článek 19 týkající se požadavků transparentnosti transakcí a pravidel chování při poskytování investičních služeb klientům). Stejně tak když tato směrnice stanovila zvláštní informační povinnosti investičních podniků vůči jejich klientům týkající se zejména kvality poskytovaných služeb a nabízených finančních nástrojů, včetně vhodných informací „týkající se rizik spojených s investicemi do těchto nástrojů nebo určitých investičních strategií“ (čl. 19 odst. 3 druhá odrážka), tyto povinnosti se netýkaly ani důsledků realizace takových rizik, a tím spíše ani otázky, zda s „neprofesionálními klienty“ mělo být zacházeno v rámci restrukturalizace státního dluhu stejně jako s „profesionálními klienty“, mezi něž patří úvěrové instituce.
Vzhledem k tomu, že žalobci právně dostačujícím způsobem neprokázali, že se nacházejí v situaci odlišné od situace jiných soukromých držitelů řeckých dluhopisů, včetně institucionálních nebo profesionálních investorů, je třeba zamítnout první část vycházející z dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení, aniž je nutné zabývat se existencí případného objektivního odůvodnění dotčeného rovného zacházení.
–
K druhé části, vycházející z nerovného zacházení z důvodu vyloučení účasti veřejných věřitelů, zejména Eurosystému, na restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu
Pokud jde o druhou část vycházející zejména z údajného nerovného zacházení se situací soukromých investorů, včetně žalobců, na jedné straně a situací státních věřitelů, zejména centrálních bank Eurosystému, na straně druhé, je třeba připomenout ustálenou judikaturu Tribunálu, která obdobné žalobní důvody zamítla (rozsudky ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, body
až
, a ze dne 24. ledna 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d‘escompte v. ECB,
T‑749/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:21
, body
až
) a kterou se žalobci marně snaží zpochybnit.
Zaprvé žalobci vycházejí z nesprávného předpokladu, když tvrdí, že všichni jednotlivci, kteří nakoupili řecké dluhopisy jako střadatelé či „soukromí“ věřitelé Řecké republiky na straně jedné a ECB a národní centrální banky Eurosystému na straně druhé mají z pohledu zásad a účelu příslušných právních norem, na jejichž základě došlo ke kritizovanému jednání, srovnatelné, či dokonce totožné postavení pro účely aplikace obecné zásady rovného zacházení. Tato argumentace zejména pomíjí, že ECB a uvedené národní centrální banky, které nakoupily řecké dluhopisy konkrétně na základě rozhodnutí 2010/281, jednaly v rámci plnění svých základních úkolů ve smyslu čl. 127 odst. 1 a 2 SFEU, a čl. 18 odst. 1 první odrážky statutu s cílem zachovat cenovou stabilitu a řádně provádět měnovou politiku a v mezích určených v uvedeném rozhodnutí (viz bod 5 odůvodnění uvedeného rozhodnutí) (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
, a ze dne 24. ledna 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte v. ECB,
T‑749/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:21
, bod
).
Program nákupu státních dluhopisů, včetně řeckých státních dluhopisů, zavedený rozhodnutím 2010/281 vychází výslovně z čl. 127 odst. 2 první odrážky SFEU a z čl. 18 odst. 1 statutu a v rámci finanční krize, která nastala na straně řeckého státu, byl přijat vzhledem k „výjimečné situaci na finančních trzích, která se vyznačuje silným napětím v některých segmentech trhu, které brání fungování transmisního mechanismu měnové politiky a tím také efektivnímu provádění měnové politiky zaměřené na cenovou stabilitu ve střednědobém horizontu“. Podle tohoto rozhodnutí byl tedy tento program „součástí jednotné měnové politiky Eurosystému“ a měl „napravit špatné fungování trhů s cennými papíry a obnovit odpovídající transmisní mechanismus měnové politiky“ (body odůvodnění 2 až 4 uvedeného rozhodnutí). Žalobci toto odůvodnění jako takové nezpochybňují a srovnatelnost situace dovozují pouze z toho, že soukromí investoři i centrální banky Eurosystému, kteří nakoupili řecké dluhopisy, jsou věřiteli řeckého státu s rovnými právy (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
, a ze dne 24. ledna 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte v. ECB,
T‑749/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:21
, bod
).
Program nákupu cenných papírů, a tudíž nákup státních dluhopisů, včetně řeckých, centrálními bankami Eurosystému se totiž podílel na základních úkolech ESCB ve smyslu čl. 127 odst. 1 a 2 SFEU ve spojení s čl. 282 odst. 1 SFEU. V tomto ohledu je třeba konkrétně připomenout, že tato opatření spočívala na oprávnění zakotveném v ustanovení čl. 18 odst. 1 první odrážky statutu ESCB, podle kterého „[p]ro dosažení cílů ESCB a uskutečnění jeho úkolů mohou ECB a národní centrální banky“ mimo jiné „obchodovat na finančních trzích s pohledávkami a obchodovatelnými cennými papíry znějícími na euro nebo na jiné měny […] formou promptních nebo termínovaných nákupů a prodejů […]“ Kromě toho z posledně uvedeného ustanovení vyplývá, že koupě státních dluhopisů uvedenými centrálními bankami na sekundárním trhu má za cíl dosáhnout cílů ESCB a plnit jeho úkoly, což vylučuje jakýkoliv důvod stojící mimo tento cíl, zejména úmysl dosáhnout vysokých výnosů prostřednictvím investic či spekulativních transakcí (rozsudek ze dne 24. ledna 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte v. ECB,
T‑749/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:21
, bod
; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
).
Je proto nutno konstatovat, že žalobci, kteří jednají jako investoři či střadatelé na vlastní účet a sledují výlučně soukromý zájem dosáhnout maximální výnosnosti svých investic, se nacházeli v jiné situaci než centrální banky Eurosystému. Ačkoli se uvedené centrální banky staly na základě použitelného soukromého práva po koupi státních dluhopisů stejně jako soukromí věřitelé věřiteli státu, který je vydal, a je tedy dlužníkem, tento jediný styčný bod neodůvodňuje závěr, že je jejich situace obdobná či identická jako u uvedených investorů. Takový přístup zastávaný čistě z pohledu soukromého práva totiž pomíjí právní regulaci nakupování uvedených dluhopisů centrálními bankami i cíle veřejného zájmu, které v této souvislosti měly tyto banky naplňovat v souladu s použitelnými normami primárního práva, jehož zásady a cíle musí být zohledněny při posuzování, zda jsou dotčené situace srovnatelné z hlediska obecné zásady rovného zacházení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
, a ze dne 24. ledna 2017, Nausicaa Anadyomène a Banque d’escompte v. ECB,
T‑749/15
, nezveřejněný,
EU:T:2017:21
, bod
).
Je tedy třeba učinit závěr, že žalobci jakožto soukromí investoři, kteří nakoupili řecké dluhopisy pouze za soukromým majetkovým účelem, ať již byl přesný důvod pro jejich investiční rozhodnutí jakýkoli, se nacházeli v situaci odlišné od situace centrálních bank Eurosystému, jejichž investiční rozhodnutí bylo vedeno čistě cíli veřejného zájmu ve smyslu čl. 127 odst. 1 a 2 SFEU ve spojení s čl. 282 odst. 1 SFEU, jakož i čl. 18 odst. 1 první odrážky statutu ESCB. Vzhledem k nesrovnatelnosti předmětných situací tedy nemohlo dojít uzavřením dohody o výměně dluhopisů ze dne 15. února 2012 k porušení zásady rovného zacházení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
).
Zadruhé v projednávané věci žalobci nepředkládají žádný dodatečný nebo nový argument, který by mohl Tribunál vést ke změně této judikatury. Konkrétně na rozdíl od toho, co tvrdí žalobci, z výše uvedených úvah jasně vyplývá, že naplňování jak programu nákupu cenných papírů, tak dohody o výměně dluhopisů ze dne 15. února 2012 představovalo opatření měnové politiky ve smyslu čl. 127 odst. 1 a 2 SFEU, čl. 282 odst. 1 SFEU, jakož i čl. 18 odst. 1 první a druhé odrážky statutu ESCB.
Tento závěr je potvrzen judikaturou Soudního dvora, podle níž je pro účely určení, zda opatření spadá do oblasti měnové politiky, třeba vycházet především z cílů tohoto opatření, ale také z prostředků, které toto opatření používá k dosažení těchto cílů. Pokud je tedy určitý program nákupu cenných papírů určený k tomu, aby bylo dosaženo cíle ochrany jednotnosti měnové politiky, přispívá k dosažení cílů této politiky, neboť tato politika musí být v souladu s čl. 119 odst. 2 SFEU „jednotná“. Dále vzhledem k tomu, že tento program usiluje o zajištění řádné transmise měnové politiky, může tento cíl chránit jednotnost této politiky a zároveň přispět k dosažení jejího hlavního cíle, kterým je udržení cenové stability. Schopnost Eurosystému ovlivňovat vývoj cen prostřednictvím svých rozhodnutí v oblasti měnové politiky totiž do značné míry závisí na přenosu impulsů, které vydává na peněžním trhu, do jednotlivých hospodářských odvětví, takže zhoršené fungování transmisního mechanismu měnové politiky může učinit rozhodnutí Eurosystému v části eurozóny neúčinnými a ohrozit tak jednotnost měnové politiky. Dále vzhledem k tomu, že snížená funkčnost transmisního mechanismu narušuje účinnost opatření přijatých Eurosystémem, je tímto nutně ovlivněna jeho schopnost zaručit cenovou stabilitu. Opatření k zajištění zachování tohoto transmisního mechanismu proto lze podřadit pod hlavní cíl stanovený v čl. 127 odst. 1 SFEU. Skutečnost, že takový program nákupu cenných papírů může případně přispět rovněž ke stabilitě eurozóny, která spadá do hospodářské politiky, nemůže tuto analýzu zpochybnit, jelikož opatření měnové politiky nemůže být považováno za opatření hospodářské politiky pouze proto, že může mít nepřímý dopad na stabilitu eurozóny (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
až
a citovaná judikatura, a ze dne 11. prosince 2018, Weiss a další,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, body
a
).
Pokud jde o zamýšlené prostředky k dosažení cílů Eurosystému a plnění jeho úkolů, jakož i cílů sledovaných takovým programem nákupu, Soudní dvůr v podstatě upřesnil, že naplňování uvedeného programu znamenalo provádění přímých měnových transakcí na sekundárních trzích státních dluhopisů ve smyslu čl. 18 odst. 1 statutu ESCB (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
a
, et ze dne 11. prosince 2018, Weiss a další,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, bod
). Na základě toho dospěl zejména k závěru, že vzhledem k cílům takového programu nákupu cenných papírů a k prostředkům stanoveným pro jejich dosažení spadá uvedený program do oblasti měnové politiky a odmítl argument vycházející ze skutečnosti, že provádění takového programu nákupu cenných papírů je podmíněno plným dodržováním programů makroekonomické konsolidace EFSF nebo EMS a případně může incidenčně posílit motivaci k dodržování těchto programů, jejichž realizace sleduje cíle hospodářské politiky. Takové nepřímé vlivy nemohou podle Soudního dvora znamenat, že takový program musí být postaven na roveň hospodářskopolitickému opatření, neboť z čl. 119 odst. 2 SFEU, čl. 127 odst. 1 SFEU a čl. 282 odst. 2 SFEU vyplývá, že aniž je tím dotčen cíl cenové stability, Eurosystém podporuje obecné hospodářské politiky v Unii (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
až
).
Soudní dvůr na základě toho dospěl k závěru, že okolnost, že nákup státních dluhopisů na sekundárních trzích za podmínky dodržení makroekonomického ozdravného programu mohl být považován za součást hospodářské politiky, když byl prováděn EMS, neznamená, že by tomu mělo být stejně, pokud byl tento nástroj používán Eurosystémem v rámci programu nákupu cenných papírů (v tomto ohledu je totiž rozhodující rozdíl mezi cíli EMS a cíli ESCB. Zatímco takový program může být prováděn pouze v míře nezbytné k udržení cenové stability, cílem pomoci EMS je zachovat stabilitu eurozóny, přičemž posledně uvedený cíl nespadá do oblasti měnové politiky. V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
Z výše uvedených úvah vyplývá, že i když restrukturalizace řeckého veřejného dluhu spadá primárně do oblasti hospodářské politiky, a tudíž do pravomoci členských států, na což v projednávané věci reaguje přijetí zákona č. 4050/2012 řeckým zákonodárcem, nic to nemění na tom, že veškerá doprovodná opatření přijatá Eurosystémem na základě čl. 127 odst. 1 a 2 SFEU, čl. 282 odst. 1 SFEU a čl. 18 odst. 1 první a druhé odrážky statutu ESCB jsou součástí měnové politiky. To platí tím spíše, že taková restrukturalizace může mít významné dopady na naplňování hlavního cíle měnové politiky, a sice udržení cenové stability, jakož i na řádné fungování platebních systémů. Naproti tomu pouhá skutečnost, že tato doprovodná opatření měla podporovat opatření hospodářské politiky v úzkém slova smyslu, tedy ozdravení finanční situace Řecké republiky, neznamená, že by mohla být stavěna těmto opatřením na roveň. To se týká nejen nákupu řeckých dluhopisů centrálními bankami Eurosystému na sekundárním trhu s dluhopisy v rámci programu nákupu cenných papírů ve smyslu čl. 18 odst. 1 první odrážky statutu ESCB (viz rozhodnutí 2010/281 uvedené v bodě 7 výše), ale rovněž jakéhokoliv jiného opatření souvisejícího se správou takových cenných papírů, včetně prodeje nebo směny jakožto jednání
actus contrarius
, zejména v rámci dohody o výměně dluhopisů ze dne 15. února 2012.
Přijetí a naplňování této dohody o výměně dluhopisů, jejichž cílem bylo umožnit centrálním bankám Eurosystému vyhnout se PSI a uplatňování CAC, totiž spadá do rámce výkonu pravomocí a základních úkolů Eurosystému, jelikož mělo za cíl zachovat manévrovací prostor uvedených centrálních bank a zajistit plynulost řádného fungování Eurosystému. Posledně uvedený cíl zejména předpokládal, že tyto centrální banky budou moci i nadále přijímat řecké dluhopisy jako vhodné zajištění pro úvěrové operace Eurosystému ve smyslu čl. 18 odst. 1 druhé odrážky statutu ESCB (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, bod
), což by nebylo možné v případě nízkého hodnocení uvedených cenných papírů, natož pak v případě částečné platební neschopnosti [viz Obecné zásady Evropské centrální banky ze dne 20. září 2011 o nástrojích a postupech měnové politiky Eurosystému (ECB/2011/14) (
Úř. věst. 2011, L 331, s. 1
) a jejich přílohu I, nadepsanou „Obecná dokumentace k nástrojům a postupům měnové politiky Eurosystému“, body 6.3.1 a 6.3.2, které stanoví kritéria, jimiž se řídí vysoké úvěrové standardy či práh úvěrové kvality pro obchodovatelná aktiva]. V tomto ohledu je třeba připomenout, že rozhodnutím 2010/268/EU ze dne 6. května 2010 o dočasných opatřeních týkajících se způsobilosti obchodovatelných dluhových nástrojů vydaných nebo zaručených řeckou vládou (BCE/2010/3) (
Úř. věst. 2010, L 117, s. 102
) byla ECB v reakci na finanční krizi Řecké republiky dokonce nucena výjimečně pozastavit účinnost „[m]inimálních požadavků Eurosystému na práh úvěrové kvality stanovený jeho rámcem hodnocení úvěrového rizika pro obchodovatelná aktiva, která jsou uvedena v [bodě] 6.3.2 přílohy 1 Obecných zásad“ (článek 1 uvedeného rozhodnutí), aby Eurosystém nadále mohl přijímat řecké dluhopisy jakožto „způsobilé zajištění pro účely operací měnové politiky Eurosystému bez ohledu na jejich externí úvěrové hodnocení“ (článek 2 tohoto rozhodnutí) (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. října 2015, Accorinti a další v. ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, body
a
).
V důsledku toho je třeba argumenty žalobců týkající se kvalifikace vyloučení Eurosystému z restrukturalizace řeckého veřejného dluhu jako opatření hospodářské politiky zamítnout jako neopodstatněné. Totéž platí, pokud jde o argumenty vycházející z vyjádření ECB učiněných před Bundesverfassungsgericht (Spolkový ústavní soud), jakož i z porušení čl. 123 odst. 1 SFEU, které již byly odmítnuty v rámci posuzování druhého žalobního důvodu týkajícího se protiprávnosti (viz body 109 a 110) výše.
Zatřetí v rozsahu, v němž žalobci poukazují na nerovné zacházení s EIB a Komisí, či dokonce Unií, je třeba uvést, že řecké dluhopisy držené těmito institucionálními věřiteli byly zajisté rovněž vyloučeny z PSI a z použití CAC (viz bod 29 výše), aniž byly předmětem dohody o výměně dluhopisů ze dne 15. února 2015.
Pokud však jde o postavení EIB jakožto držitele státních dluhopisů, z úkolu veřejného zájmu, který je tomuto subjektu svěřen na základě článku 309 SFEU ve spojení s čl. 18 odst. 1, čl. 21 odst. 1 až 3 a čl. 26 odst. 2 protokolu č. 5 o statutu EIB, vyplývá, že se EIB rovněž nacházela v situaci odlišné od situace soukromých držitelů řeckých dluhopisů.
Článek 309 SFEU totiž stanoví, že úkolem EIB je „přispívat k vyváženému a nerušenému rozvoji vnitřního trhu v zájmu Unie, k čemuž využívá jak kapitálového trhu, tak vlastních zdrojů“ a že „[z]a tím účelem neziskovým poskytováním půjček a záruk usnadňuje financování dále uvedených projektů ve všech odvětvích hospodářství“. Stejně tak čl. 21 odst. 1 až 3 protokolu č. 5 opravňuje EIB zejména k tomu, aby investovala na měnových trzích, nakupovala nebo prodávala cenné papíry a prováděla jakékoli jiné finanční operace, které se vztahují k předmětu její činnosti (odstavec 1) a zároveň jí ukládá povinnost „působit ve shodě s příslušnými orgány nebo národními centrálními bankami členských států“. Konečně čl. 26 odst. 2 uvedeného protokolu stanoví, že „majetek B[EI] nesmí být žádnou formou zabaven nebo vyvlastněn“. Povinná účast EIB na restrukturalizaci řeckého veřejného dluhu, která by se rovnala zásahu do vlastnického práva (viz body 121 až 126 výše), a tudíž určité formě „vyvlastnění“, by mohla porušit zákaz stanovený v čl. 26 odst. 2 protokolu č. 5, jehož cílem je chránit úkoly veřejného zájmu EIB na základě článku 309 SFEU.
Vzhledem k tomu, že EIB se nacházela ve faktické a právní situaci odlišné od situace soukromých investorů, nemůže její vyloučení z restrukturalizace řeckého veřejného dluhu zakládat dostatečně závažné porušení práva žalobců na rovné zacházení.
Pokud jde o postavení Unie jakožto věřitele, je třeba poukázat na to, že Unie je zejména zastupována Komisí jakožto rozpočtovým orgánem ve smyslu článku 317 SFEU, a konkrétně v rámci provádění „finančních operací“ ve smyslu čl. 321 druhého pododstavce SFEU, jakož i finančních pravidel ve smyslu čl. 322 odst. 1 písm. a) SFEU ve spojení s nařízením Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 ze dne 25. června 2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Společenství (
Úř. věst. 2002, L 248, s. 1
; Zvl. vyd. 01/04, s. 74), které bylo zrušeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012 ze dne 25. října 2012, kterým se stanoví finanční pravidla pro souhrnný rozpočet Unie (
Úř. věst. 2012, L 298, s. 1
), které upravují zejména zaznamenávání do rozpočtu Společenství nebo Unie záruk pro výpůjční a úvěrové operace prováděné Společenstvími nebo Unií (čl. 4 odst. 3 finančního nařízení č. 1605/2002, čl. 7 odst. 2 finančního nařízení č. 966/2012). Kromě toho, jak uvedla Komise na jednání, podle čl. 1 třetí věty Protokolu č. 7 o výsadách a imunitách Unie platí, že„[m]ajetek a pohledávky Unie se nemohou stát předmětem jakéhokoli výkonu správního nebo soudního rozhodnutí bez zmocnění Soudního dvora“.
Je tedy nutno konstatovat, že řecké dluhopisy držené Unií byly nejen součástí jejího rozpočtu a byly částečně spravovány Komisí jakožto rozpočtovým orgánem a zčásti EIB ve veřejném zájmu Unie, ale rovněž požívaly zvláštní ochrany proti vyvlastnění ze strany členských států. Komise držela v tomto zájmu první portfolio cenných papírů v nominální hodnotě 46 milionů eur na účet Evropského společenství uhlí a oceli (ESUO) v likvidaci, jakož i druhé portfolio cenných papírů v nominální hodnotě 5 milionů eur držené společným systémem zdravotního pojištění orgánů Evropských společenství (RCAM). Dále EIB spravovala tři portfolia řeckých dluhopisů v celkové nominální hodnotě 55,7 milionu eur, z nichž 40,7 milionu eur držel Záruční fond pro vnější vztahy zřízený nařízením Rady (ES, Euratom) č. 480/2009 ze dne 25. května 2009 (
Úř. věst. 2009, L 145, s. 10
), 10 milionů eur bylo drženo v rámci Finančního nástroje ke sdílení rizik (Risk Sharing Finance Facility, RSFF) a 5 milionů eur v rámci Nástroje pro úvěrové záruky pro projekty Transevropské dopravní sítě (Loan Guarantee Instrument for Trans-European Transport Network Projects, LGTT).
Z toho vyplývá, že žalobci nemohou důvodně tvrdit, že soukromí vlastníci, kteří investovali do řeckých dluhopisů pouze v soukromém majetkovém zájmu, se nacházeli v situaci srovnatelné se situací Unie, která držela řecké dluhopisy pouze pro účely správy a ochrany svého rozpočtu a provádění politik a úkolů ve veřejném zájmu.
Výtka založená na nerovném zacházení se soukromými investory ve srovnání s Unií musí být tedy rovněž zamítnuta.
Začtvrté, pokud jde o údajnou diskriminační povahu odpisu a jednotných či rovnostářských kritérií, kterými se řídí nové dluhopisy nabízené řeckým státem, bez zohlednění rozdílných vlastností dluhopisů vyměněných na základě PSI, zejména co se týče zbývající doby splatnosti, kupónu a aktuální tržní hodnoty, stačí připomenout, že v rozsudku ze dne 21. července 2016, Mamatas a další v. Řecko (CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, body 133, 135 a 138), ESLP zamítl obdobný žalobní důvod a potvrdil v tomto ohledu správnost rozsudku Symvoulio tis Epikrateias (Státní rada, Řecko) č. 1116/2014 ze dne 21. března 2014. Jak bylo totiž uvedeno v bodě 133 výše, výpočet odpisu v závislosti na tržní hodnotě každého z dluhopisů k určitému datu, již silně ovlivněné snížením platební schopnosti řeckého státu, a na jejich datech splatnosti by byl neproveditelný. V rámci restrukturalizace veřejného dluhu na základě mechanismu CAC se ostatně nezdá být logické harmonizovat podmínky emise, včetně kupónů a termínů splatnosti nových cenných papírů, jejichž financování musí být garantováno s podporou třetího mezivládního subjektu, a sice v daném případě EFSF a EMS. Žalobci tudíž neprokázali, že by restrukturalizace „po jednotlivých dluhopisech“ byla technicky proveditelná a dostatečná k dosažení sledovaných cílů veřejného zájmu. Naopak vzhledem k tomu, že těchto cílů bylo možné účinně dosáhnout pouze na základě nominální hodnoty způsobilých řeckých dluhopisů, bylo toto kritérium relevantní i vhodné pro srovnání dotčených situací z hlediska sledovaných cílů pro účely uplatnění zásady rovného zacházení.
Za těchto podmínek je třeba tuto výtku zamítnout, aniž je třeba zkoumat argument žalobců, podle kterého by pro ně srovnání provedené „po jednotlivých cenných papírech“ bylo výhodné nebo by odůvodnilo jejich odlišení od jiných soukromých držitelů dluhopisů vzhledem ke kvalitě jejich řeckých dluhopisů.
Z výše uvedeného vyplývá, že žalobní důvod týkající se protiprávnosti vycházející z dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení musí být v plném rozsahu zamítnut.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy musí být tudíž při neexistenci dostatečně závažného porušení právní normy chránící žalobce, které by mohlo založit mimosmluvní odpovědnost Unie nebo ECB, žaloba zamítnuta, aniž je třeba se zabývat příčinnou souvislostí nebo tvrzenou újmou.
[
omissis
]

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (třetí senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
QI a další žalobci, jejichž jména jsou uvedena v příloze, ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí a Evropskou centrální bankou (ECB).

3)
Evropská rada a Rada Evropské unie ponesou vlastní náklady řízení.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Półtorak
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 9. února 2022.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.
(
) – Seznam ostatních žalobců je připojen pouze k verzi oznámené účastníkům řízení.
(
) – Jsou uvedeny pouze body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění Tribunál považuje za účelné.