CELEX: 62020CJ0208
Ennakkoratkaisupyyntö
SEUT 20 artiklan 2 kohdan a alakohta
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan toinen kohta
Asetus (EY) N:o 1206/2001
Jäsenvaltioiden tuomioistuinten välinen yhteistyö siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa tapahtuvassa todisteiden vastaanottamisessa
1 artiklan 1 kohdan a alakohta
Asetus (EU) N:o 1215/2012
Tuomioistuimen toimivalta sekä tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano siviili- ja kauppaoikeuden alalla
5 artiklan 1 kohta
Maksamattomat saatavat
Tuomioistuinratkaisut
Maksamismääräykset
Tiedoksi antaminen
Velallinen, joka asuu tuntemattomassa osoitteessa muussa jäsenvaltiossa kuin asian ratkaisevan tuomioistuimen jäsenvaltiossa

Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat SEUT 20 artiklan 2 kohdan a alakohdan, luettuna yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklan toisen kohdan kanssa, ja jäsenvaltioiden tuomioistuinten välisestä yhteistyöstä siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa tapahtuvassa todisteiden vastaanottamisessa 28.5.2001 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1206/2001 (
EYVL 2001, L 174, s. 1
) 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (
EUVL 2012, L 351, s. 1
) 5 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Nämä pyynnöt on esitetty asioissa, joissa asianosaisina ovat yhtäältä asiassa C‑208/20 ”Toplofikatsia Sofia” EAD, ”CHEZ Elektro Bulgaria” AD ja ”Agentsia za control na prosrocheni zadalzhenia” EOOD sekä asiassa C-256/20 Toplofikatsia Sofia ja toisaalta luonnolliset henkilöt, jotka eivät ole asianosaisina menettelyssä, ja jotka koskevat maksamattomien saatavien perintää.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetus N:o 1206/2001
Asetuksen N:o 1206/2001 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä asetusta sovelletaan siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa, joissa jäsenvaltion tuomioistuin kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti
a)
pyytää toisen jäsenvaltion toimivaltaista tuomioistuinta ottamaan vastaan todisteita; tai
b)
pyytää saada ottaa vastaan todisteita suoraan toisessa jäsenvaltiossa.
2.   Pyyntöä ei voida esittää sellaisten todisteiden saamiseksi, joita ei ole tarkoitettu käytettäviksi aloitetussa tai aiotussa oikeudenkäynnissä.
– –”
Kyseisen asetuksen 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Pyyntö on esitettävä liitteessä olevaa A-lomaketta tai tarvittaessa I-lomaketta käyttäen. Pyynnön on sisällettävä seuraavat tiedot:
– –
b) asianosaisten ja tarvittaessa heidän edustajiensa nimet ja osoitteet”.
Asetus N:o 1215/2012
Asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovelletaan siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa, riippumatta siitä, millaisessa tuomioistuimessa niitä käsitellään. Sitä ei erityisesti sovelleta vero- tai tulliasioihin eikä hallinto-oikeudellisiin asioihin eikä valtion vastuuseen teoista ja laiminlyönneistä, jotka on tehty julkista valtaa käytettäessä (acta iure imperii).”
Kyseisen asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kanne sellaista henkilöä vastaan, jolla on kotipaikka jäsenvaltiossa, nostetaan hänen kansalaisuudestaan riippumatta tuon jäsenvaltion tuomioistuimessa, jollei tämän asetuksen säännöksistä muuta johdu.”
Mainitun asetuksen 5 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos henkilön kotipaikka on jäsenvaltiossa, häntä vastaan voidaan nostaa kanne toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa ainoastaan tämän luvun 2–7 jakson säännösten nojalla.”
Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
Asia C-208/20
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen eli Sofiyski rayonen sadin (Sofian piirituomioistuin, Bulgaria) käsiteltäväksi on saatettu kolme riita-asiaa.
Ensimmäinen riita-asia koskee kannetta, jonka Toplofikatsia Sofia on nostanut Sofiassa (Bulgaria) sijaitsevalle kiinteistölle lämpöenergian toimittamista koskevan saatavan toteamiseksi luonnollista henkilöä vastaan sen jälkeen, kun viimeksi mainittua henkilöä ei ole löydetty hakemuksessa ilmoitetusta osoitteesta tälle henkilölle osoitetun maksamismääräyksen toimittamismenettelyssä. Kyseisen tuomioistuimen tekemät tutkimukset vahvistivat, että kyseinen osoite oli henkilön vakituinen ja ajankohtainen osoite, joka oli merkitty kansalliseen väestörekisteriin. Naapurin mukaan kyseinen henkilö on kuitenkin asunut Ranskassa seitsemän vuotta.
Toisessa riita-asiassa mainittu tuomioistuin antoi sähköntoimittaja CHEZ Elektro Bulgarian vaatimuksesta luonnolliselle henkilölle maksamismääräyksen sähkön toimittamisesta Sofiassa sijaitsevalle kiinteistölle maksamatta jääneistä laskuista ja määräsi, että kyseinen määräys annetaan hänelle tiedoksi CHEZ Elektro Bulgarian ilmoittamaan osoitteeseen, joka vastaa kyseisen henkilön vakituista ja ajankohtaista osoitetta, sellaisena kuin se on merkittynä kansalliseen väestörekisteriin. On kuitenkin ollut mahdotonta löytää sieltä kyseistä henkilöä, joka on naapurin antamien tietojen mukaan asunut Saksassa vuoden ajan.
Kolmannessa riita-asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on saatavien perintätoimiston Agentsia za control na prosrocheni zadalzhenian vaatimuksesta antanut maksamismääräyksen luonnolliselle henkilölle, joka ei ole maksanut Sofiaan sijoittautuneelta luottolaitokselta samaansa lainaa, ja määrännyt, että tämä maksamismääräys annetaan hänelle tiedoksi kyseisen yhtiön ilmoittamaan osoitteeseen, joka vastaa kyseisen henkilön vakituista ja ajankohtaista osoitetta, sellaisena kuin se on merkittynä kansalliseen väestörekisteriin. On kuitenkin ollut mahdotonta löytää sieltä kyseistä henkilöä, joka äitinsä antamien tietojen mukaan on asunut Saksassa kolmen vuoden ajan.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, että kun sillä on Bulgarian oikeudessa velvollisuus suorittaa viran puolesta tarkastuksia, jotka koskevat niiden henkilöiden osoitetta Bulgariassa, joille oikeudenkäyntiasiakirja on annettava tiedoksi, onko sillä sama velvollisuus suorittaa tällaisia tarkastuksia myös toisen jäsenvaltion toimivaltaisissa viranomaisissa, kun on ilmeistä, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen tuomioistuinratkaisun adressaatti asuu toisessa jäsenvaltiossa.
Kyseinen tuomioistuin pohtii lisäksi asetuksen N:o 1215/2012 5 artiklan 1 kohdan tulkintaa. Se pohtii tässä yhteydessä lähinnä, onko kyseistä säännöstä tulkittava siten, että siinä tapauksessa, että on todennäköistä tai varmaa, että velallisen asuinpaikka ei ole sen tuomiopiirissä, se on esteenä sille, että se antaa maksamismääräyksen kyseiselle velalliselle tai että tämä maksamismääräys tulee täytäntöönpanokelpoiseksi. Se pohtii myös, velvoittaako kyseinen säännös sen tässä tapauksessa kumoamaan tällaisen määräyksen viran puolesta.
Tässä tilanteessa Sofiyski rayonen sad on päättänyt lykätä asioiden käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [SEUT] 20 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan kanssa, syrjintäkiellon ja kansallisen oikeudenkäyntimenettelyn menettelyllisten toimien vastaavuuden periaatteita, kuten myös [asetuksen N:o 1206/2001] 1 artiklan [1 kohdan] a alakohtaa tulkittava siten, että jos jäsenvaltion, jonka tuomioistuimessa asia on vireillä, kansallisessa lainsäädännössä säädetään, että tuomioistuin pyytää virallisen tiedon vastaajan osoitteesta kyseisessä jäsenvaltiossa, ja jos todetaan, että kyseinen vastaaja oleskelee Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa, kansallinen tuomioistuin, jossa asia on vireillä, on velvollinen pyytämään myös tiedon vastaajan osoitteesta sen valtion, jossa tämä oleskelee, toimivaltaisilta viranomaisilta?
2)
Onko [asetuksen N:o 1215/2012] 5 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä sen periaatteen kanssa, että kansallisen tuomioistuimen on taattava unionin oikeudesta johtuvien oikeuksien tehokkaan suojelun edellyttämät menettelylliset oikeudet, tulkittava siten, että selvittäessään velallisen vakituista asuinpaikkaa, kuten kansallisessa lainsäädännössä edellytetään maksamismääräysmenettelyn kaltaisen sellaisen yksipuolisen muodollisen menettelyn toteuttamiseksi, jossa ei vastaanoteta todisteita, kansallinen tuomioistuin on velvollinen tulkitsemaan jokaista perusteltua epäilystä siitä, että velallisen asuinpaikka on Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa, maksamismääräyksen antamisen oikeusperustan puuttumisena tai perusteena sille, ettei maksamismääräys saa lainvoimaa?
3)
Onko [asetuksen N:o 1215/2012] 5 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä sen periaatteen kanssa, että kansallisen tuomioistuimen on taattava unionin oikeudesta johtuvien oikeuksien tehokkaan suojelun edellyttämät menettelylliset oikeudet, tulkittava siten, että siinä kansallinen tuomioistuin, joka annettuaan tiettyä velallista koskevan maksamismääräyksen on todennut, ettei kyseisen velallisen asuinpaikka todennäköisesti ole tuomioistuinvaltiossa – ja sillä edellytyksellä, että tämä muodostaa kansallisen lainsäädännön mukaan esteen tällaista velallista koskevan maksamismääräyksen antamiselle –, velvoitetaan viran puolesta kumoamaan annettu maksamismääräys, vaikka tästä ei säädetä nimenomaisesti kansallisessa lainsäädännössä?
4)
Jos kolmanteen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko siinä mainittuja säännöksiä tulkittava siten, että niissä kansallinen tuomioistuin velvoitetaan kumoamaan annettu maksamismääräys, jos se on asiaa tutkittuaan varmasti todennut, ettei velallisella ole vakituista asuinpaikkaa siinä jäsenvaltiossa, jonka tuomioistuimessa asia on vireillä?”
Asia C-256/20
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin Sofiyski rayonen sad on tässä asiassa Toplofikatsia Sofian vaatimuksesta antanut maksamismääräyksen luonnollista henkilöä vastaan maksamatta olevista laskuista, jotka koskevat lämpöenergian toimittamista Sofiassa sijaitsevalle kiinteistölle, ja määrännyt, että se annetaan tälle tiedoksi hänen vakituiseen ja ajankohtaiseen osoitteeseensa. Kahden yrityksen jälkeen ei kuitenkaan ollut mahdollista löytää sieltä kyseistä henkilöä, joka kyseisen kiinteistön isännöitsijän antamien tietojen mukaan asuu Saksassa ja on harvoin läsnä kyseisessä osoitteessa.
Tässä tilanteessa Sofiyski rayonen sad on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle kolme ennakkoratkaisukysymystä, jotka ovat sanamuodoltaan samanlaiset asiassa C-208/20 esitettyjen toisen, kolmannen ja neljännen kysymyksen kanssa.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Asiassa C-208/20 esitetty ensimmäinen kysymys
Asiassa C-208/20 esittämällään ensimmäisellä kysymyksellä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko SEUT 20 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan kanssa, syrjintäkiellon periaatetta ja vastaavuusperiaatetta sekä asetuksen N:o 1206/2001 1 artiklan 1 kohdan a alakohtaa tulkittava siten, että siinä tapauksessa, että jäsenvaltion lainsäädännön nojalla sen tuomioistuimilla on velvollisuus selvittää viran puolesta tässä jäsenvaltiossa niiden henkilöiden osoite, joille on annettava tiedoksi oikeudenkäyntiasiakirja, näillä tuomioistuimilla on velvollisuus myös silloin, kun ilmenee, että henkilö, jolle on annettava tiedoksi tuomioistuinratkaisu, asuu toisessa jäsenvaltiossa, selvittää tämän henkilön osoite viimeksi mainitun jäsenvaltion toimivaltaisilta viranomaisilta.
Ensinnäkin SEUT 20 artiklan 2 kohdan a alakohdan, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan kanssa, sekä syrjintäkiellon periaatteen ja vastaavuusperiaatteen tulkinnasta on aluksi muistutettava, että SEUT 267 artiklan mukaisessa ennakkoratkaisumenettelyssä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan asian ja niiden unionin oikeuden säännösten, joiden tulkintaa pyydetään, välillä on oltava sellainen liityntä, että tulkinta on kyseisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan asian ratkaisemiseksi objektiivisesti tarpeen (määräys 20.1.2021, Bezirkshauptmannschaft Kirchdorf,
C‑293/20
, ei julkaistu,
EU:C:2021:44
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on korostanut myös, että on tärkeää, että kansallinen tuomioistuin ilmoittaa tarkat syyt, joiden vuoksi se on päätynyt pohtimaan unionin oikeuden tulkintaa ja pitämään ennakkoratkaisukysymysten esittämistä unionin tuomioistuimelle tarpeellisena. On välttämätöntä, että kansallinen tuomioistuin antaa itse ennakkoratkaisupyynnössään edes vähäisen selostuksen niistä syistä, joiden perusteella se on valinnut ne unionin oikeuden säännökset ja määräykset, joiden tulkintaa se pyytää, ja siitä, miten nämä säännökset ja määräykset ja sen käsiteltävänä olevassa asiassa sovellettava kansallinen lainsäädäntö liittyvät toisiinsa (tuomio 16.7.2020, Adusbef ym.,
C-686/18
,
EU:C:2020:567
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nämä ennakkoratkaisupyynnön sisältöä koskevat vaatimukset mainitaan nimenomaisesti unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklassa, josta ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen oletetaan SEUT 267 artiklaan perustuvassa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä olevan tietoinen ja jota sen on tunnollisesti noudatettava. Vaatimuksista muistutetaan myös Euroopan unionin tuomioistuimen kansallisia tuomioistuimia varten laatimien ennakkoratkaisupyyntöjen tekemistä koskevien suositusten (
EUVL 2019, C 380, s. 1
) 15 kohdassa (tuomio 16.7.2020, Adusbef ym.,
C-686/18
,
EU:C:2020:567
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan asiassa C-208/20 esitetystä ennakkoratkaisupyynnöstä mitenkään ilmene, että pääasian riita-asioilla olisi jonkinlainen liityntä SEUT 20 artiklan 2 kohdan a alakohtaan, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan kanssa, syrjintäkiellon periaatteeseen ja vastaavuusperiaatteeseen.
Toisaalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei esitä syitä, joiden vuoksi näiden säännösten ja periaatteiden tulkinta olisi sen mukaan tarpeen näiden riita-asioiden ratkaisemiseksi, eikä se selitä yhteyttä, jonka se katsoo olevan niiden ja pääasiassa kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön välillä.
Ensimmäinen kysymys on näin ollen jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koskee mainittujen säännösten ja periaatteiden tulkintaa.
Toiseksi asetuksen N:o 1206/2001 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan tulkinnasta on muistutettava, että tämän säännöksen mukaan asetusta sovelletaan siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa, joissa jäsenvaltion tuomioistuin pyytää lainsäädäntönsä mukaisesti toisen jäsenvaltion toimivaltaista tuomioistuinta ottamaan vastaan todisteita.
Sellaisen henkilön osoitteen etsiminen, jolle tuomioistuinratkaisu on annettava tiedoksi, ei ole mainitussa säännöksessä tarkoitettu todiste, joka kuuluisi kyseisen asetuksen soveltamisalaan.
Tältä osin on todettava, että saman asetuksen 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan tällaisessa pyynnössä on mainittava muun muassa asianosaisten nimet ja osoitteet.
Tästä seuraa, että jäsenvaltion tuomioistuimen pyyntöä, joka koskee sellaisen henkilön osoitteen selvittämistä toisessa jäsenvaltiossa, jolle tuomioistuinratkaisu on annettava tiedoksi, ei säännellä asetuksella N:o 1206/2001, joten sitä ei sovelleta pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen tilanteeseen.
Edellä todetun perusteella asiassa C-208/20 esitettyyn ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1206/2001 1 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että sitä ei sovelleta tilanteeseen, jossa jäsenvaltion tuomioistuin selvittää toisessa jäsenvaltiossa sellaisen henkilön osoitetta, jolle tuomioistuinratkaisu on annettava tiedoksi.
Asiassa C-208/20 esitetyt toinen, kolmas ja neljäs kysymys ja asiassa C-256/20 esitetyt kolme kysymystä
Asiassa C-208/20 esittämillään toisella, kolmannella ja neljännellä kysymyksellä ja kolmella asiassa C-256/20 esittämällään kysymyksellä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko asetuksen N:o 1215/2012 5 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltion tuomioistuin antaa maksamismääräyksen velalliselle, ja tarvittaessa sille, että tämä maksamismääräys tulee täytäntöönpanokelpoiseksi, vai siten, että siinä velvoitetaan se kumoamaan mainittu maksamismääräys, jos näyttää todennäköiseltä tai varmalta, että kyseisen velallisen vakituinen asuinpaikka ei ole kyseisen tuomioistuimen tuomiopiirissä.
Tässä säännöksessä säädetään, että jos henkilön kotipaikka on jäsenvaltiossa, häntä vastaan voidaan nostaa kanne toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa ainoastaan kyseisen asetuksen II luvun 2–7 jakson säännösten nojalla.
Aluksi on todettava, että – kuten SEUT 267 artiklan sanamuodosta itsestään ilmenee – pyydetyn ennakkoratkaisun on oltava tarpeen, jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi antaa ratkaisun käsiteltäväkseen saatetussa asiassa. Ennakkoratkaisumenettely edellyttää muun muassa, että kansallisessa tuomioistuimessa todella on vireillä oikeusriita, jossa tämän on annettava ratkaisu, jossa otetaan huomioon ennakkoratkaisuasiassa annettu tuomio (tuomio 24.11.2020, Openbaar Ministerie (Asiakirjaväärennökset),
C-510/19
,
EU:C:2020:953
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöistä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on jo antanut pääasian vastapuolille maksamismääräyksen ja että kyseinen tuomioistuin on todennut vasta siinä vaiheessa, kun nämä määräykset piti antaa tiedoksi näille vastapuolille, etteivät he enää asu sen tuomiopiirissä vaan todennäköisesti toisessa jäsenvaltiossa tuntemattomissa osoitteissa.
Näin ollen näissä olosuhteissa asetuksen N:o 1215/2012 5 artiklan 1 kohdan tulkinta ei selvästikään ole tarpeen, jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voisi perustella toimivaltaansa mainittujen määräysten antamiselle, koska kyseinen tuomioistuin on jo antanut kyseiset määräykset ja koska se on näin ollen ennen niiden antamista välttämättä katsonut olevansa toimivaltainen.
Tästä seuraa, että asiassa C-208/20 esitetty toinen kysymys ja asiassa C-256/20 esitetty ensimmäinen kysymys on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin ne koskevat kysymystä siitä, onko tämä säännös esteenä sille, että jäsenvaltion tuomioistuin antaa tällaisissa olosuhteissa maksamismääräyksen velalliselle, jos on todennäköistä tai varmaa, ettei velallisen vakituinen asuinpaikka ole kyseisen tuomioistuimen tuomiopiirissä.
Siitä, onko pääasian olosuhteissa asetuksen N:o 1215/2012 5 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että asianomaisen tuomioistuimen antamat maksamismääräykset tulevat täytäntöönpanokelpoisiksi, vai velvoitetaanko siinä kyseinen tuomioistuin kumoamaan kyseiset maksamismääräykset, riittää, kun todetaan, ettei tällä säännöksellä ole mitään yhteyttä jäsenvaltioiden menettelysääntöihin, joilla säännellään yhtäältä niitä edellytyksiä, joiden täyttyessä tuomioistuinratkaisuista tulee täytäntöönpanokelpoisia, ja toisaalta näiden tuomioistuinratkaisujen pätevyyttä.
Tältä osin on muistutettava, ettei asetuksen N:o 1215/2012 tarkoituksena ole yhtenäistää oikeudenkäyntimenettelyyn liittyviä jäsenvaltioiden sääntöjä vaan ratkaista tuomioistuinten toimivaltaa koskevat kysymykset siviili- ja kauppaoikeuden alalla jäsenvaltioiden välisissä suhteissa sekä helpottaa tuomioistuinratkaisujen täytäntöönpanoa (tuomio 31.5.2018, Nothartová,
C‑306/17
,
EU:C:2018:360
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska tällä asetuksella ei vahvisteta edellytyksiä, joiden täyttyessä tuomioistuinratkaisuista tulee täytäntöönpanokelpoisia, eikä edellytyksiä, jotka koskevat näiden tuomioistuinratkaisujen pätevyyttä, nämä edellytykset kuuluvat lähtökohtaisesti jäsenvaltioiden menettelyllisen itsemääräämisoikeuden piiriin (ks. vastaavasti tuomio 31.5.2018, Nothartová,
C-306/17
,
EU:C:2018:360
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska asetuksen N:o 1215/2012 5 artiklan 1 kohtaa ei myöskään voida soveltaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen tilanteeseen, ei voida katsoa, että ratkaisu, joka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tehtävä maksamismääräyksen täytäntöönpanokelpoisuudesta tai pätevyydestä tällaisessa tilanteessa, voisi tehdä kyseisen säännöksen soveltamisen kokonaan tehottomaksi.
Näin ollen asiassa C-208/20 esitettyihin toiseen, kolmanteen ja neljänteen kysymykseen ja asiassa C-256/20 esitettyihin kolmeen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1215/2012 5 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että velallista vastaan annettu maksamismääräys tulee täytäntöönpanokelpoiseksi, eikä siinä velvoiteta kumoamaan tällaista maksamismääräystä.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asioiden käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevien asioiden käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asiat seuraavasti:

1)
Jäsenvaltioiden tuomioistuinten välisestä yhteistyöstä siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa tapahtuvassa todisteiden vastaanottamisessa 28.5.2001 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1206/2001 1 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että sitä ei sovelleta tilanteeseen, jossa jäsenvaltion tuomioistuin selvittää toisessa jäsenvaltiossa sellaisen henkilön osoitetta, jolle tuomioistuinratkaisu on annettava tiedoksi.

2)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 5 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että velallista vastaan annettu maksamismääräys tulee täytäntöönpanokelpoiseksi, eikä siinä velvoiteta kumoamaan tällaista maksamismääräystä.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: bulgaria.