CELEX: 62021CJ0564
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Základné práva
Právo na účinný opravný prostriedok
Článok 47 Charty základných práv Európskej únie
Azylová politika
Smernica 2013/32/EÚ
Článok 11 ods. 1, článok 23 ods. 1 a článok 46 ods. 1 a 3
Prístup k informáciám v žiadateľovom spise
Celý spis
Metadáta
Sprístupnenie tohto spisu vo forme individuálnych neštruktúrovaných elektronických súborov
Písomná informácia
Naskenovaná kópia rozhodnutia s vlastnoručným podpisom
Vedenie elektronického spisu bez archivácie papierového spisu

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 11 ods. 1, článku 23 ods. 1, článku 45 ods. 1 písm. a) a článku 46 ods. 1 až 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (
Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60
), ako aj článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi BU, žiadateľom o azyl, a Bundesrepublik Deutschland (Spolková republika Nemecko), zastúpenou Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Spolkový úrad pre migráciu a utečencov, Nemecko) (ďalej len „BAMF“), vo veci zamietnutia žiadosti žalobcu vo veci samej o medzinárodnú ochranu, v rámci ktorej zástupca žalobcu podal návrh na vydanie predbežného opatrenia, v ktorom si vyžiadal úplný správny spis žalobcu vo forme jediného súboru vo formáte PDF (
Portable Document Format
) s priebežným číslovaním strán.
Právny rámec
Právo Únie
Podľa odôvodnení 25 a 50 smernice 2013/32:
„(25)
V záujme správneho uznania tých osôb, ktoré potrebujú ochranu ako utečenci v zmysle článku 1 Dohovoru <o právnom postavení utečencov, podpísaného v Ženeve 28. júla 1951 [
Zbierka zmlúv Spojených národov
, zv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], zmeneného a doplneného Protokolom týkajúcim sa právneho postavenia utečencov, podpísaným v New Yorku 31. januára 1967> alebo ako osoby oprávnené na doplnkovú ochranu, by mal mať každý žiadateľ účinný prístup ku konaniu, možnosti spolupráce a riadnej komunikácii s príslušnými orgánmi, aby mohol predložiť relevantné dôkazy týkajúce sa jeho prípadu, a dostatočným procesným zárukám vo všetkých štádiách konania. Konanie, v rámci ktorého prebieha posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, by navyše za bežných okolností malo žiadateľovi o azyl poskytnúť aspoň: … právo na primerané oznámenie rozhodnutia a skutkové a právne dôvody uvedeného rozhodnutia; možnosť konzultácie s právnym zástupcom alebo iným poradcom; právo byť v rozhodujúcich okamihoch v priebehu procesu informovaný o svojom právnom postavení v jazyku, ktorému rozumie alebo o ktorom sa odôvodnene predpokladá, že mu rozumie; a právo na účinný opravný prostriedok pred súdom v prípade zamietavého rozhodnutia.
…
(50)
To, že prijaté rozhodnutia o žiadosti o medzinárodnú ochranu, rozhodnutia o odmietnutí znovu otvoriť posúdenie žiadosti po jeho prerušení a rozhodnutia o odňatí postavenia utečenca alebo postavenia osoby s doplnkovou ochranou podliehajú účinným opravným prostriedkom pred súdom, odráža základnú zásadu práva Únie.“
Článok 11 tejto smernice, nazvaný „Požiadavky na rozhodnutie rozhodujúceho orgánu“, v odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby sa rozhodnutia o žiadostiach o medzinárodnú ochranu vydávali písomne.“
Článok 23 uvedenej smernice, nazvaný „Rozsah právnej pomoci a zastúpenia“, v odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia právnemu zástupcovi alebo inému poradcovi, ktorého ako takého pripúšťa alebo povoľuje vnútroštátne právo a ktorý pomáha žiadateľovi alebo ho zastupuje podľa ustanovení vnútroštátneho práva, prístup k informáciám v žiadateľovom spise, na základe ktorých je alebo bude prijaté rozhodnutie.“
Článok 45 tej istej smernice, nazvaný „Procesné pravidlá“, v odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby v prípade, keď príslušný orgán posudzuje odňatie medzinárodnej ochrany štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo osobe bez štátnej príslušnosti podľa článku 14 alebo 19 smernice [Európskeho parlamentu a Rady] 2011/95/EÚ [z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (
Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9
)], mala dotknutá osoba tieto záruky:
a)
je písomne informovaná o tom, že príslušný orgán opätovne posudzuje, či spĺňa požiadavky na uznanie za osobu požívajúcu medzinárodnú ochranu, a o dôvodoch tohto opätovného posudzovania…
…“
Článok 46 smernice 2013/32, nazvaný „Právo na účinný opravný prostriedok“, v odsekoch 1 a 3 stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby žiadatelia mali právo na účinný opravný prostriedok pred súdom proti:
a)
rozhodnutiu o ich žiadosti o medzinárodnú ochranu vrátane rozhodnutia:
i)
považovať žiadosť za neopodstatnenú v súvislosti s postavením utečenca a/alebo postavením osoby s doplnkovou ochranou;
…
3.   V záujme dosiahnutia súladu s odsekom 1 členské štáty zabezpečia, aby účinný opravný prostriedok zahŕňal posúdenie skutkových aj právnych otázok v plnom rozsahu
ex nunc
vrátane prípadného posúdenia potrieb medzinárodnej ochrany podľa smernice [2011/95], a to aspoň v rámci konania o opravnom prostriedku pred súdom prvého stupňa.“
Nemecké právo
Zákon o azyle
Ustanovenie § 31 Asylgesetz (zákon o azyle) z 26. júna 1992 (BGBl. 1992 I, s. 1126), uverejnený 2. septembra 2008 (BGBl. 2008 I, s. 1798) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej, nazvaný „Rozhodnutie spolkového úradu o žiadostiach o azyl“, v odseku 1 stanovuje:
„Rozhodnutie spolkového úradu sa vydáva písomne. Musí sa písomne odôvodniť. Rozhodnutia, proti ktorým možno podať opravný prostriedok, sa musia bezodkladne doručiť účastníkom konania. …“
Správny súdny poriadok
Ustanovenie § 99 Verwaltungsgerichtsordnung (Správny súdny poriadok) z 21. januára 1960 (BGBl. 1960 I, s. 17) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej v odseku 1 stanovuje:
„Orgány sú povinné predkladať listiny alebo spisy, zasielať elektronické dokumenty a poskytovať informácie. Ak by zverejnenie obsahu týchto listín, spisov, elektronických dokumentov alebo týchto informácií poškodilo záujmy spolku alebo jednej zo spolkových krajín alebo ak tieto postupy podľa zákona alebo vzhľadom na svoju povahu musia byť utajované, príslušný najvyšší dozorný orgán môže odoprieť predloženie týchto listín alebo spisov, zaslanie týchto elektronických dokumentov a poskytnutie informácií.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Žalobca vo veci samej podal žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorú BAMF rozhodnutím z 18. decembra 2019 (ďalej len „rozhodnutie z 18. decembra 2019“) zamietol. Toto rozhodnutie je založené najmä na stanovisku úradníka BAMF zodpovedného za záležitosti špecifické pre krajinu, ktorej je BU štátnym príslušníkom. Obsah tohto stanoviska bol zahrnutý ako citácia v opise skutkového stavu uvedenom v tomto rozhodnutí.
Úradník, ktorý rozhodoval o žiadosti žalobcu vo veci samej o medzinárodnú ochranu, pripojil v súlade so správnou praxou BAMF svoj vlastnoručný podpis na rozhodnutie z 18. decembra 2019, naskenoval toto rozhodnutie a dokument, ktorý vznikol naskenovaním uvedeného rozhodnutia, uložil do elektronického správneho spisu dotknutej osoby. Žalobcovi vo veci samej sa doručil výtlačok tohto dokumentu. Originál toho istého rozhodnutia bol však po jeho naskenovaní zlikvidovaný.
Žalobca vo veci samej podal na vnútroštátny súd žalobu proti rozhodnutiu z 18. decembra 2019.
V priebehu súdneho konania vo veci samej BAMF odpovedal tak, že predložil elektronický spis žalobcu vo veci samej, doplnený uvedeným stanoviskom, vo forme niekoľkých samostatných dokumentov vo formáte PDF, ako aj súbor štrukturálnych údajov vo formáte XML (
Extensible Markup Language
), ktoré vyžadujú použitie príslušného počítačového programu na účely reprodukcie pôvodnej štruktúry spisu tak, ako sa spis zobrazí BAMF. Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že dotknuté vnútroštátne súdy disponujú takýmto počítačovým programom a že tento program je verejne prístupný a môžu si ho bezplatne stiahnuť z internetu iné osoby vrátane zástupcov žiadateľov. Aj v prípade použitia tohto počítačového programu však dotknutý spis neobsahuje priebežné číslovanie strán.
Zástupca žalobcu vo veci samej požiadal BAMF, aby mu sprístupnil jeho úplný správny spis vo forme jediného súboru vo formáte PDF s priebežným číslovaním strán. Po zamietnutí tejto žiadosti podal v tejto súvislosti na vnútroštátny súd návrh na nariadenie predbežného opatrenia.
BMF v tejto súvislosti tvrdí, že spis nemusí byť dotknutým osobám nevyhnutne odovzdaný v rovnakom formáte, v akom sa mu zobrazuje. Tvrdí, že sprístupnenie obsahu spisov na základe práva Únie sa môže uskutočniť aj tak, že sa žiadateľovi poskytne prístup na nahliadnutie. Okrem toho by bolo rozumné od zástupcu žiadateľa požadovať, aby si stiahol počítačový program, ktorý je dostupný bezplatne. Navyše priebežné číslovanie strán bráni efektivite digitálne štruktúrovanej výmeny spisov.
Na jednej strane považuje vnútroštátny súd žiadosť zástupcu žalobcu vo veci samej za opodstatnenú, keďže jeho elektronický spis nie je ani prístupný, ani predložený v celom rozsahu podľa článku 99 ods. 1 Správneho súdneho poriadku.
V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd domnieva, že riadne vedenie spisov správnym orgánom je nevyhnutné na zabezpečenie transparentnosti úkonov štátu a možnosti ich kontroly, aby bola splnená povinnosť demokratického právneho štátu týkajúca sa zodpovednosti. Táto povinnosť podľa vnútroštátneho súdu znamená, že sa musia objektívne zdokumentovať všetky podstatné relevantné udalosti tvoriace úkony správneho orgánu najmä preto, aby správny súd mohol kontrolovať výkonnú moc. Poznamenáva, že normotvorca vychádzal zo zásady, že správny orgán postupuje v súlade so zákonom a že preto tomuto súdu nepriznal možnosť prinútiť správny orgán, aby predložil správne spisy. Dotknutý správny orgán by preto mal na základe zásad právneho štátu a spravodlivého súdneho konania bezodkladne splniť povinnosť predložiť tieto spisy v celom rozsahu, ako ich má k dispozícii tento správny orgán, všetkým účastníkom konania. Iba v takom prípade by boli splnené požiadavky článku 23 smernice 2013/32.
Tlačená časť elektronického správneho spisu spravovaného BAMF, ktorá bola predložená vnútroštátnemu súdu, pritom neobsahuje celý obsah tohto spisu. Vnútroštátny súd sa totiž domnieva, že je nevyhnutné, aby sa v rámci prístupu k spisu oznámili aj jeho metadáta, ako je prístup k spisu, vkladanie a vymazávanie dokumentov, história spisu, súvislosti s inými konaniami týkajúcimi sa žiadateľa alebo jeho rodinných príslušníkov, ktoré nie sú prístupné súdu ani zástupcovi žiadateľa.
Nakoniec sa vnútroštátny súd domnieva, že zástupca žiadateľa a príslušný súd by mali mať možnosť online prístupu k celému správnemu spisu dotknutej osoby, ktorý má k dispozícii správny orgán. Iba pod touto podmienkou sa dodrží požiadavka uvedená v článku 23 smernice 2013/32, podľa ktorej zástupca žiadateľa o azyl musí mať prístup k „informáciám v žiadateľovom spise“, a zásada práva na spravodlivý proces.
Na druhej strane vnútroštátny súd uvádza, že originály dotknutých správnych aktov sa nepredkladajú. Podľa správnej praxe BAMF sa totiž tieto originály s podpisom autora dotknutého rozhodnutia musia najskôr naskenovať a následne zlikvidovať, a teda v konečnom dôsledku zostane len ich elektronická kópia.
Vnútroštátny súd sa však domnieva, že požiadavka uvedená v článku 11 ods. 1 smernice 2013/32, podľa ktorej sa rozhodnutie o žiadostiach o medzinárodnú ochranu musí vydať písomne, v zásade predpokladá vlastnoručný podpis autora tohto rozhodnutia. Uvádza, že takýto výklad zodpovedá definícii pojmu „písomná forma“ uvedenej v § 126 Bürgerliches Gesetzbuch (BGB) (Občiansky zákonník) a že v rozsudku z 28. mája 2020, Asociación de fabricantes de morcilla de Burgos/Komisia (
C‑309/19 P
,
EU:C:2020:401
), Súdny dvor tiež rozhodol, že naskenovaný podpis nepredstavuje originálny podpis. Okrem toho poznamenáva, že BAMF nepoužíva elektronický podpis, ktorý by mohol umožniť splnenie požiadavky podpisu, ako vyplýva z článku 25 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 910/2014 z 23. júla 2014 o elektronickej identifikácii a dôveryhodných službách pre elektronické transakcie na vnútornom trhu a o zrušení smernice 1999/93/ES (
Ú. v. EÚ L 257, 2014, s. 73
).
Vnútroštátny súd sa tak domnieva, že v prípade, keď je originál rozhodnutia o žiadosti o azyl zlikvidovaný a keď existuje len naskenovaná kópia tohto rozhodnutia, nemá táto kópia písomnú povahu požadovanú smernicou 2013/32. Konkrétne, hoci kópia môže predstavovať právnu podobu reprodukcie originálu dotknutého správneho aktu, jej neporušenosť však nie je istá.
Napokon sa vnútroštátny súd pýta, či v prípade, keď sa originál správneho aktu zlikvidoval, môže skutočnosť, že existuje len kópia tohto aktu, viesť k jeho zrušeniu a či v prejednávanej veci nesmie zamietnuť žiadosť zástupcu žalobcu vo veci samej, ktorou sa domáha prístupu k celému správnemu spisu dotknutej osoby, a nariadiť BAMF, aby v konaní vo veci samej prijal nové písomné rozhodnutie.
Za týchto podmienok vnútroštátny súd rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Vyplýva z práva na spravodlivý proces podľa článku 47 Charty základných práv [Charty], že správny spis, ktorý musí orgán predložiť v rámci nahliadnutia do spisu alebo súdneho preskúmania – a to aj v elektronickej forme –, sa predloží tak, že tento spis je úplný a každá jeho strana je očíslovaná, a tak je možné zistiť, k akým zmenám došlo?
2.
Je vnútroštátna správna prax, podľa ktorej orgán právnemu zástupcovi žiadateľa o azyl a súdu spravidla predloží len výpis z elektronického systému správy dokumentov, ktorý obsahuje neúplnú, neštruktúrovanú a nechronologickú zbierku elektronických PDF súborov, pričom tieto súbory nemajú štruktúru a nie sú chronologicky zoradené a už vôbec neodrážajú úplný obsah elektronického spisu, v rozpore s článkom 23 ods. 1 a článkom 46 ods. 1 až 3 smernice [2013/32]?
3.
Vyplýva z článku 11 ods. 1 a článku 45 ods. 1 písm. a) smernice 2013/32, že rozhodnutie musí byť vlastnoručne podpísané osobou, ktorá koná v mene rozhodujúceho orgánu, založené do spisu alebo doručené žiadateľovi aj ako vlastnoručne podpísaný dokument?
4.
Je požiadavka týkajúca sa vlastnoručného podpisu v zmysle článku 11 ods. 1 a článku 45 ods. 1 písm. a) smernice 2013/32 dodržaná, ak osoba, ktorá koná v mene rozhodujúceho orgánu, podpíše rozhodnutie, ale potom ho naskenuje a jeho originál zlikviduje, a preto má rozhodnutie len čiastočnú písomnú formu?“
O prejudiciálnych otázkach
Prípustnosť prejudiciálnych otázok
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti veci posúdil tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní na vydanie svojho rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru a vo vzťahu ku ktorým platí prezumpcia relevantnosti. Z toho vyplýva, že ak sa otázky týkajú výkladu alebo platnosti pravidla práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť s výnimkou prípadu, ak sa javí, že požadovaný výklad nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými ani právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na tieto otázky (rozsudok z 22. apríla 2021, Profi Credit Slovakia,
C‑485/19
,
EU:C:2021:313
, bod
a citovaná judikatúra).
Po prvé nemecká vláda vo svojich písomných pripomienkach vyjadruje pochybnosti, pokiaľ ide o relevantnosť prvej a druhej otázky v súvislosti s rozsahom práva na prístup k spisu. Tieto pochybnosti sa zakladajú na úvahe, že prístup k metadátam, o ktorý ide v spore vo veci samej, nie je pre vnútroštátny súd nevyhnutný na to, aby rozhodol o dôvodnosti rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu, ktoré mu bolo predložené.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania pritom vyplýva, že vnútroštátny súd ho nepredložil Súdnemu dvoru na to, aby rozhodol o zákonnosti tohto rozhodnutia o zamietnutí, ale na účely rozhodnutia o návrhu žalobcu vo veci samej na nariadenie predbežného opatrenia, ktorým sa domáhal predloženia úplného správneho spisu vo forme jediného súboru vo formáte PDF s priebežným číslovaním strán. Pre vnútroštátny súd je preto relevantné položiť si otázku, či takýto spis možno považovať za úplný, aj keď neobsahuje metadáta, ktoré má správny orgán k dispozícii, keď tento spis používa.
V druhom rade sa Európska komisia vo svojich písomných pripomienkach pýta aj na relevantnosť prvej a druhej otázky. Uvádza, že nerozumie, akú súvislosť má zásada práva na spravodlivý proces s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej. Okrem toho z dôvodu, že z rozhodnutia vnútroštátneho súdu nevyplýva, že by zástupca žiadateľa nebol schopný stiahnuť si počítačový program na účely nahliadnutia do spisu žiadateľa, a teda zastupovania svojho klienta, má pochybnosti o tom, či je na účely meritórneho rozhodnutia sporu vo veci samej potrebné položiť otázku, či právo Únie bráni vnútroštátnej praxi, ktorá vyžaduje, aby si zástupca žiadateľa o medzinárodnú ochranu stiahol počítačový program na účely nahliadnutia do spisu dotknutej osoby.
Na jednej strane, pokiaľ ide o úvahy vnútroštátneho súdu týkajúce sa zásady práva na spravodlivý proces, z odôvodnenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že tento súd sa domnieva, že táto zásada zakotvená v článku 47 druhom odseku Charty vyžaduje prístup k celému spisu žiadateľa, ktorý má k dispozícii správny orgán. Uvedený súd sa pritom konkrétne pýta, či vzhľadom na spôsob poskytnutia informácií nachádzajúcich sa v spise žalobcu vo veci samej, o ktorý ide v spore, ktorý prejednáva, možno dospieť k záveru, že prístup k celému tomuto spisu je zabezpečený. Relevantnosť týchto úvah v prejednávanej veci je preto nepochybná.
Na druhej strane, pokiaľ ide o výklad prvej a druhej otázky podaný Komisiou, podľa ktorého tieto otázky majú najmä určiť, či právo Únie bráni vnútroštátnej praxi, ktorá vyžaduje, aby si zástupca žiadateľa o medzinárodnú ochranu stiahol počítačový program na účely nahliadnutia do spisu tohto žiadateľa, treba uviesť, že uvedené otázky sa netýkajú materiálnej nemožnosti zástupcu žiadateľa získať prístup k jeho spisu, ale týkajú sa úplného prístupu k tomuto spisu a vo forme, ktorá umožňuje jeho pochopenie rovnakým spôsobom ako dotknutý orgán. Vnútroštátny súd sa totiž domnieva, že riešenie prijaté v prejednávanej veci zo strany BAMF, ktoré vyžaduje najmä stiahnutie bezplatného počítačového programu zástupcom navrhovateľa, neumožňuje splniť takéto požiadavky.
Prvá a druhá otázka sú preto prípustné.
V treťom rade však treba konštatovať, že pokiaľ ide o tretiu a štvrtú otázku, možno uviesť, že v rozsahu, v akom je rozhodnutie napadnuté žalobcom vo veci samej rozhodnutím o zamietnutí jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu, sa zdá, že výsledok sporu vo veci samej si ako taký nevyžaduje výklad článku 45 ods. 1 písm. a) smernice 2013/32, ktorý je predmetom týchto otázok. Toto ustanovenie sa totiž uplatňuje na prípady, v ktorých príslušný orgán zvažuje odňatie medzinárodnej ochrany osobe, ktorej už bola priznaná. Na vyriešenie sporu vo veci samej sa teda zdá užitočný len výklad článku 11 ods. 1 tejto smernice, ktorý sa uplatňuje na rozhodnutia o žiadostiach o medzinárodnú ochranu a ktorý je uvedený aj v tretej a vo štvrtej otázke. Navyše vnútroštátny súd neuvádza žiadne vysvetlenie, ako je výklad tohto článku 45 ods. 1 písm. a) potrebný na to, aby mohol rozhodnúť v tomto spore. Z toho vyplýva, že tretia a štvrtá otázka sú neprípustné v rozsahu, v akom sa týkajú výkladu uvedeného článku 45 ods. 1 písm. a).
O prvej a druhej otázke
Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 23 ods. 1 a článok 46 ods. 1 a 3 smernice 2013/32 v spojení s článkom 47 Charty majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej správnej praxi, podľa ktorej správny orgán, ktorý rozhodol o žiadosti o medzinárodnú ochranu, predloží zástupcovi žiadateľa kópiu elektronického spisu týkajúceho sa tejto žiadosti vo forme neštruktúrovanej série samostatných súborov vo formáte PDF bez priebežného číslovania strán, a ktorých štruktúru možno zobraziť prostredníctvom bezplatného počítačového programu, ktorý je voľne dostupný na internete.
V tejto súvislosti treba najprv uviesť, že článok 23 ods. 1 smernice 2013/32 vykonáva právo na prístup k spisu v rámci konaní o žiadostiach o medzinárodnú ochranu tým, že stanovuje, že právny zástupca, ktorý pomáha žiadateľovi alebo ho zastupuje, má prístup k informáciám v jeho spise, na základe ktorých je alebo bude prijaté rozhodnutie.
Pokiaľ ide ďalej o článok 46 ods. 1 a 3 smernice 2013/32, toto ustanovenie vykonáva zásadu účinnej súdnej ochrany tým, že stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby účinný opravný prostriedok zahŕňal posúdenie skutkových aj právnych otázok v plnom rozsahu
ex nunc
vrátane prípadného posúdenia potrieb medzinárodnej ochrany podľa smernice 2011/95, a to aspoň v rámci konania o opravnom prostriedku pred súdom prvého stupňa.
Napokon treba pripomenúť, že v rámci ochrany práv a slobôd zaručených právom Únie a práva na účinnú súdnu ochranu zaručuje článok 47 druhý odsek Charty právo na spravodlivý proces, ktorého jedným z osobitných aspektov je rešpektovanie práva na obhajobu, ktoré podľa tohto odseku zahŕňa možnosť poradiť sa, obhajovať sa a nechať sa zastupovať. Tieto zásady sa musia dodržiavať v každom konaní, ktoré sa začne proti osobe a môže viesť k aktu spôsobujúcemu ujmu. Nevyhnutou súčasťou účinného výkonu týchto práv je právo na prístup k spisu (rozsudok z 13. septembra 2018, UBS Europe a i.,
C‑358/16
,
EU:C:2018:715
, body
až
, ako aj citovaná judikatúra).
Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že základné práva, ako je dodržiavanie práva na obhajobu podľa tohto článku 47, vrátane práva na sprístupnenie dokumentov relevantných pre obhajobu, nie sú absolútnymi právami, ale môžu obsahovať obmedzenia pod podmienkou, že skutočne zodpovedajú cieľom všeobecného záujmu, ktoré predmetné opatrenie sleduje, a z hľadiska sledovaného cieľa nie sú neprimeraným a neadekvátnym zásahom do samotnej podstaty takto zaručených práv (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. septembra 2018, USB Europe a i.,
C‑358/16
,
EU:C:2018:715
, body
a
, ako aj citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide osobitne o právo na prístup k spisu, z ustálenej judikatúry vyplýva, že toto právo predpokladá, aby osoba dotknutá aktom, ktorý jej spôsobuje ujmu, mala možnosť dať preskúmať všetky dokumenty nachádzajúce sa v spise konania, ktoré by mohli byť relevantné na účely jej obhajoby. K nim patria doklady v jeho prospech aj neprospech, s výhradou obchodných tajomstiev iných, interných dokumentov orgánu, ktorý akt prijal, a iných dôverných informácií (rozsudok z 13. septembra 2018, UBS Europe a i.,
C‑358/16
,
EU:C:2018:715
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Pokiaľ ide o dokumenty, ktoré musia byť zahrnuté v spise konania, treba uviesť, že z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že hoci samotnému orgánu, ktorý prijme rozhodnutie spôsobujúce ujmu, neprináleží určovať, ktoré dokumenty sú užitočné na obhajobu dotknutej osoby, môže zo správneho konania vylúčiť skutočnosti, ktoré nijako nesúvisia so skutkovými a právnymi tvrdeniami, ktoré podporujú odôvodnenie tohto rozhodnutia a ktoré preto nie sú pre toto rozhodnutie relevantné (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. septembra 2018, USB Europe a i.,
C‑358/16
,
EU:C:2018:715
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
Súdny dvor navyše rozhodol, že existencia porušenia práva na obhajobu, vrátane práva na prístup k spisu, musí byť preskúmaná v závislosti od osobitných okolností každého konkrétneho prípadu, najmä od povahy príslušného aktu a kontextu, v ktorom bol prijatý, ako aj od všetkých právnych pravidiel, ktoré upravujú dotknutú oblasť (rozsudok zo 16. mája 2017, Berlioz Investment Fund,
C‑682/15
,
EU:C:2017:373
, bod
a citovaná judikatúra).
Konkrétnejšie vzhľadom na to, že prvá a druhá otázka sa týkajú prístupu k spisu v kontexte súdneho konania, treba uviesť, že s prihliadnutím na konkrétne požiadavky, ktoré sú uvedené v článku 46 ods. 3 smernice 2013/32, musí byť spis konania, ktorý orgán rozhodujúci o dotknutej žiadosti o medzinárodnú ochranu predloží príslušnému súdu, aspoň na prvom stupni, úplný a musí obsahovať všetky podania, dokumenty a písomnosti, ktoré mal tento orgán na tieto účely k dispozícii, a to prípadne aj skutočnosti, ktoré nasledovali po tomto rozhodnutí a sú pre toto rozhodnutie relevantné.
Okrem toho rozsah súdneho preskúmania rozhodnutia o žiadosti o medzinárodnú ochranu má nevyhnutne rozhodujúci vplyv na požadovaný rozsah prístupu k spisu, aby dotknutá osoba mohla účinne uplatniť svoje právo na obhajobu.
S výnimkou skutočností, pre ktoré príslušný orgán žiada o dôvernosť z dôvodu riadne uvedených cieľov všeobecného záujmu, akými sú ciele uvedené v bodoch 37 a 38 tohto rozsudku, a dokumentov, ktoré nie sú relevantné pre výsledok žiadosti o medzinárodnú ochranu, musí mať totiž zástupca žiadateľa prístup k úplnému spisu, ako bol predložený príslušnému súdu, aby sa mohol v rámci kontradiktórnej diskusie vyjadriť ku skutkovým, ako aj k právnym okolnostiam, ktoré sú rozhodujúce pre výsledok konania. Takáto požiadavka je potrebná na to, aby sa v plnej miere zaručilo právo navrhovateľa na obhajobu a na rešpektovanie kontradiktórnosti konania, ktoré súvisia s právom na spravodlivý proces (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. júna 2013, ZZ,
C‑300/11
,
EU:C:2013:363
, body
až
a citovanú judikatúru).
Okrem toho takéto právo na prístup k spisu môže zahŕňať aj prístup k metadátam správneho spisu žiadateľa, teda k dátam, ktoré sú súčasťou štruktúry tohto spisu a ktorých cieľom je opísať, vysvetliť, vyhľadať alebo iným spôsobom uľahčiť prístup k tomuto obsahu. Nemožno totiž vylúčiť, že takéto metadáta podľa ich povahy a obsahu predstavujú „prístup k informáciám v žiadateľovom spise, na základe ktorých je alebo bude prijaté rozhodnutie“ v zmysle článku 23 ods. 1 smernice 2013/32. Môže to tak byť najmä v prípade spojitosti s inými konaniami týkajúcimi sa žiadateľa alebo jeho rodinných príslušníkov. Vnútroštátnemu súdu však prináleží overiť, či neexistujú také ciele všeobecného záujmu, akými sú ciele uvedené v bodoch 37 a 38 tohto rozsudku, ktoré bránia sprístupneniu týchto metadát, a to hľadaním rovnováhy medzi právom žiadateľa na obhajobu a záujmami súvisiacimi so zachovaním dôvernosti informácií (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. septembra 2018, USB Europe a i.,
C‑358/16
,
EU:C:2018:715
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide o formát, v ktorom sa jednotlivé údaje spisu oznamujú zástupcovi žiadateľa, ako aj ich štruktúru, treba na úvod uviesť, že znenie článku 23 ods. 1 a článku 46 ods. 1 a 3 smernice 2013/32 neobsahuje žiadne pravidlo výslovne upravujúce praktické a technické pravidlá prístupu zástupcu žiadateľa k spisu.
Ako navyše vyplýva z judikatúry pripomenutej v bode 37 tohto rozsudku, ochrana práva na obhajobu podľa článku 47 Charty vrátane práva na prístup k spisu znamená, že dotknutá vnútroštátna právna úprava alebo prax nepredstavujú neprimeraný a neprípustný zásah do samotnej podstaty takto zaručených práv.
V prejednávanej veci, ako je uvedené v bode 13 tohto rozsudku, v súlade s dotknutou vnútroštátnou správnou praxou bol zástupcovi žiadateľa zaslaný elektronický spis žalobcu vo veci samej vo forme viacerých samostatných dokumentov vo formáte PDF, ako aj súbor štrukturálnych údajov vo formáte XML, ktoré si na reprodukciu pôvodnej štruktúry spisu vyžadujú použitie príslušného počítačového programu, ktorý si je možné bezplatne stiahnuť na internete. Zaslanie spisu naopak nezahŕňa metadáta týkajúce sa tohto spisu, akými sú prístup k spisu zamestnancov správneho orgánu, história spisu alebo súvislosti s inými konaniami týkajúcimi sa žiadateľa alebo jeho rodinných príslušníkov.
Vnútroštátny súd sa domnieva, že na rozdiel od sprístupnenia jediného súboru vo formáte PDF s priebežným číslovaním strán spôsob sprístupnenia, aký zvolil BAMF, neumožňuje sledovať zmeny v správnom spise žalobcu vo veci samej a zabezpečiť, aby predložený spis zodpovedal spisu, ktorý vedie správny orgán. Podľa jeho názoru tento spôsob sprístupnenia nie je v súlade s právom na spravodlivý proces zakotveným v článku 47 druhom odseku Charty. Poukazuje najmä na to, že z dôvodu, že chronologické zobrazenie všetkých dokumentov vo formáte PDF predložených správnym orgánom si vyžaduje stiahnutie osobitného počítačového programu, nemožno vylúčiť, že toto zobrazenie je odlišné pre príslušný súd a zástupcu dotknutej osoby, a teda nie je zaručené sprístupnenie spisu rovnakého obsahu a formy všetkým účastníkom dotknutého azylového konania.
Nemecká vláda vo svojich písomných pripomienkach tvrdí, že štrukturálne údaje pripojené k jednotlivým súborom vo formáte PDF umožňujú pomocou vhodného počítačového programu reprodukovať organizáciu pôvodného spisu. Okrem toho názvy jednotlivých súborov obsahujúce číslovanie a opis podľa kľúčových slov umožňujú určiť poradie, v akom boli jednotlivé dokumenty zaradené do dotknutého spisu, povahu týchto rôznych dokumentov a počet dokumentov, ktoré tento spis obsahuje. Je teda možné overiť, či bol uvedený spis predložený v celom rozsahu.
V tejto súvislosti z judikatúry pripomenutej v bodoch 38, 39 a 43 tohto rozsudku vyplýva, že na určenie, či je spôsob sprístupnenia spisu konania, aký uplatnil BAMF, v súlade s právom na prístup k spisu zaručeným v článku 47 Charty, prináleží vnútroštátnemu súdu posúdiť, či tento spôsob sprístupnenia zaručuje čo najvernejšiu reprodukciu štruktúry tohto spisu a chronológiu vkladania jednotlivých písomností do spisu, takže zástupca žalobcu môže skontrolovať, či sa v spise nachádzajú všetky písomnosti relevantné na obhajobu tohto žalobcu, a prípadne požiadať o sprístupnenie chýbajúcich písomností alebo o uvedenie dôvodu ich absencie. Takéto chýbajúce písomnosti môžu byť totiž prípadne užitočné na obhajobu žiadateľa, ak obsahujú podstatné údaje správneho konania alebo údaje umožňujúce poskytnúť iný výklad relevantných skutočností, než aký podal orgán, ktorý rozhodol o žiadosti o medzinárodnú ochranu.
Okrem toho treba zdôrazniť, že nemožno predpokladať existenciu jediného technického riešenia, ktoré by mohlo zaručiť účinnosť práva na obhajobu a účinnú súdnu ochranu v súlade s článkom 47 Charty. V prípade neexistencie jednotnej normy upravujúcej tento spôsob sprístupnenia na úrovni Európskej únie a v kontexte nových technológií totiž nemožno vylúčiť, že existuje viacero riešení, ktoré sú z funkčného hľadiska rovnocenné a ktoré môžu poskytnúť dostatočné záruky na ochranu práva na prístup k spisu (pozri analogicky rozsudok z 5. júla 2012, Content Services,
C‑49/11
,
EU:C:2012:419
, body
až
).
Predovšetkým nemožno vylúčiť, že zaslanie dotknutého spisu vo forme individuálnych súborov vo formáte PDF môže zabezpečiť účinnosť práva na obhajobu žiadateľa rovnocenným spôsobom ako zaslanie jediného súboru v tomto formáte s priebežným číslovaním strán, za predpokladu, že takéto zaslanie je sprevádzané formálnymi a technickými prostriedkami, ktoré poskytujú čo najvernejšie zobrazenie celého spisu dotknutej osoby a jeho organizácie, prípadne prostredníctvom ľahko prístupného počítačového programu na stiahnutie, ktorý poskytuje dostatočné bezpečnostné záruky, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
Vnútroštátny súd môže najmä overiť, či počítačový program používaný na zobrazenie štruktúry spisu konania, ktorý mu sprístupnil vnútroštátny orgán príslušný rozhodnúť o žiadosti žiadateľa o medzinárodnú ochranu, zaručuje jeho zástupcovi zobrazenie jeho organizácie rovnocenné s tým, ktoré má samotný orgán v rozsahu, v akom je táto rovnocennosť potrebná na to, aby mohol v mene tohto žiadateľa účinne vykonávať právo na obhajobu pred týmto súdom.
Okrem toho mu prináleží overiť, či, ako navrhuje nemecká vláda vo svojich písomných pripomienkach, štrukturálne údaje a súbory vo formáte PDF, ktorými je spis žiadateľa sprístupnený jeho zástupcovi, poskytujú dostatok informácií na pochopenie štruktúry tohto spisu a či nie je nevyhnutné použiť počítačový program na zobrazenie tejto štruktúry. Rovnako bude môcť overiť, či, ako tvrdí táto vláda, dotknutý zobrazovací počítačový program, ktorý môže tento zástupca použiť, je rovnaký ako počítačový program, ktorý majú k dispozícii súdy príslušné rozhodovať o žalobách proti rozhodnutiam týkajúcim sa žiadostí o medzinárodnú ochranu, a či, ako to tiež tvrdí uvedená vláda, použitie tohto počítačového programu spôsobuje rozdiely v zobrazení iba v menej významných aspektoch, čím sa nemení schopnosť tohto zástupcu užitočne vykonávať právo na obhajobu v mene žiadateľa.
Navyše treba uviesť, že sa nezdá, s výhradou overenia vnútroštátnym súdom, že potreba zástupcu žiadateľa stiahnuť si takýto počítačový program, aby sa mu mohla zobraziť štruktúra spisu tohto žiadateľa v chronologickom poradí, predstavuje sama osebe neprimeraný a neúnosný zásah, ktorý by mohol narušiť samotnú podstatu práva žiadateľa na obhajobu.
S prihliadnutím na všetky vyššie uvedené úvahy treba na prvú a druhú otázku odpovedať tak, že článok 23 ods. 1 a článok 46 ods. 1 a 3 smernice 2013/32 v spojení s článkom 47 Charty sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej správnej praxi, podľa ktorej správny orgán, ktorý rozhodoval o žiadosti o medzinárodnú ochranu, predloží zástupcovi žiadateľa kópiu elektronického spisu týkajúceho sa tejto žiadosti vo forme série samostatných súborov vo formáte PDF bez priebežného číslovania strán, ktorého štruktúru možno zobraziť prostredníctvom bezplatného počítačového programu, ktorý je voľne dostupný na internete, za predpokladu, že jednak tento spôsob sprístupnenia zaručuje prístup ku všetkým informáciám vloženým do spisu, ktoré sú relevantné na obhajobu žiadateľa a na základe ktorých bolo prijaté rozhodnutie o tejto žiadosti, a že jednak uvedený spôsob sprístupnenia poskytuje čo najvernejšie zobrazenie štruktúry a chronológie uvedeného spisu, s výhradou prípadov, keď ciele všeobecného záujmu bránia sprístupneniu určitých informácií zástupcovi žalobcu.
O tretej a štvrtej otázke
Svojou treťou a štvrtou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 11 ods. 1 smernice 2013/32 vykladať v tom zmysle, že je nevyhnutné, aby rozhodnutie o žiadosti o medzinárodnú ochranu bolo vlastnoručne podpísané úradníkom príslušného orgánu, ktorý je autorom tohto rozhodnutia, aby sa považovalo za vydané písomne v zmysle tohto ustanovenia, a ak áno, či bráni správnej praxi, ktorá spočíva v naskenovaní podpísaného originálu takéhoto rozhodnutia, jeho následnom zlikvidovaní a uchovaní naskenovanej verzie tohto rozhodnutia v elektronickom spise.
Na úvod treba uviesť, že požiadavka, aby rozhodnutie o žiadosti o medzinárodnú ochranu bolo vydané písomne, uvedená v článku 11 ods. 1 smernice 2013/32, neznamená povinnosť, aby toto rozhodnutie podpísal jeho autor.
Z judikatúry totiž vyplýva, že povinnosť vydať akt, najmä rozhodnutie spôsobujúce ujmu, v písomnej forme, ktorá je stanovená vo veľkom počte prípadov v práve Únie [rozsudky z 5. júna 2014, Mahdi,
C‑146/14 PPU
,
EU:C:2014:1320
, body
až
a citovanú judikatúru, ako aj zo 17. decembra 2020, Komisia/Maďarsko (Prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu),
C‑808/18
,
EU:C:2020:1029
, body
až
a
], znamená iba to, že toto rozhodnutie má podobu grafických znakov, ktoré majú určitý význam, nezávisle od skutočnosti, či je písané rukou, vytlačené na papieri alebo zaregistrované v elektronickej forme (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. apríla 2018, Finnair,
C‑258/16
,
EU:C:2018:252
, body
,
a
). Výraz „písomne“ v zmysle článku 11 ods. 1 smernice 2013/32 sa má vykladať v tom zmysle, že vylučuje implicitné rozhodnutie alebo, ako uviedli nemecká a maďarská vláda, ústne rozhodnutie.
Naopak povinnosť, aby toto rozhodnutie bolo podpísané jeho autorom, či už vlastnoručným, alebo elektronickým podpisom, automaticky nevyplýva z písomnej formy uvedeného rozhodnutia.
Hoci požiadavky, aby bol individuálny akt spôsobujúci ujmu vydaný písomne a aby bol takýto akt podpísaný jeho autorom, teda osobou oprávnenou príslušným orgánom na jeho prijatie, zodpovedajú obe cieľom právnej istoty a ochrany procesných práv adresáta, avšak tieto ciele treba rozlišovať. Požiadavka, aby mal akt písomnú formu, má totiž adresátovi najmä umožniť oboznámiť sa s právnym dosahom tohto aktu, podmienkami jeho uplatňovania a jeho odôvodnením, aby ho prípadne mohol účinne napadnúť na súde (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júna 2014, Mahdi,
C‑146/14 PPU
,
EU:C:2014:1320
, body
až
). Naproti tomu formálna náležitosť overenia aktu, najmä podpisom, ak to vyžaduje uplatniteľné právo, má zabezpečiť, aby bol akt nesporný, pokiaľ ide o jeho autora a jeho obsah, čo musí byť predmetom predchádzajúceho preskúmania pred akýmkoľvek iným preskúmaním, ako je najmä preskúmanie dodržania povinnosti akty odôvodniť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. novembra 2021, Rada/Hamas,
C‑833/19 P
,
EU:C:2021:950
, bod
).
S prihliadnutím na tieto úvahy nie je potrebné odpovedať na otázku, či článok 11 ods. 1 smernice 2013/32 bráni správnej praxi spočívajúcej v naskenovaní podpísaného originálu rozhodnutia o žiadosti o medzinárodnú ochranu, jeho následnom zlikvidovaní a uchovaní naskenovanej verzie tohto rozhodnutia v elektronickom spise.
S prihliadnutím na všetky predchádzajúce úvahy treba na tretiu a štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 11 ods. 1 smernice 2013/32 sa má vykladať v tom zmysle, že rozhodnutie o žiadosti o medzinárodnú ochranu nemusí byť podpísané úradníkom príslušného orgánu, ktorý je jeho autorom, aby sa toto rozhodnutie považovalo za vydané písomne v zmysle tohto ustanovenia.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) rozhodol takto:

1.
Článok 23 ods. 1 a článok 46 ods. 1 a 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany v spojení s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
nebránia vnútroštátnej správnej praxi, podľa ktorej správny orgán, ktorý rozhodoval o žiadosti o medzinárodnú ochranu, predloží zástupcovi žiadateľa kópiu elektronického spisu týkajúceho sa tejto žiadosti vo forme série samostatných súborov vo formáte PDF
(Portable Document Format)
, bez priebežného číslovania strán, ktorého štruktúru možno zobraziť prostredníctvom bezplatného počítačového programu, ktorý je voľne dostupný na internete, za predpokladu, že jednak tento spôsob sprístupnenia zaručuje prístup ku všetkým informáciám vloženým do spisu, ktoré sú relevantné na obhajobu žiadateľa a na základe ktorých bolo prijaté rozhodnutie o tejto žiadosti, a že jednak uvedený spôsob sprístupnenia poskytuje čo najvernejšie zobrazenie štruktúry a chronológie uvedeného spisu, s výhradou prípadov, keď ciele všeobecného záujmu bránia sprístupneniu určitých informácií zástupcovi žalobcu.

2.
Článok 11 ods. 1 smernice 2013/32
sa má vykladať v tom zmysle, že:
rozhodnutie o žiadosti o medzinárodnú ochranu nemusí byť podpísané úradníkom príslušného orgánu, ktorý je jeho autorom, aby sa toto rozhodnutie považovalo za vydané písomne v zmysle tohto ustanovenia.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.