CELEX: 62016CJ0046
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Muitų sąjunga
Reglamentas (EEB) Nr.°2913/92
Bendrijos muitinės kodeksas
Ne Bendrijos prekės
Išorinio Bendrijos tranzito muitinės procedūra
Importo muitais apmokestinamų prekių paėmimas iš muitinės priežiūros
Muitinės vertės nustatymas
29 straipsnio 1 dalis
Sandorio vertės metodo taikymo sąlygos
30 ir 31 straipsniai
Muitinės vertės nustatymo metodo pasirinkimas
Muitinės įstaigų pareiga motyvuoti pasirinktą metodą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (
OL L 302, 1992, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 4 t., p. 307), iš dalies pakeisto 1999 m. balandžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 955/1999 (
OL L 119, 1999, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 10 t., p. 239, toliau – Muitinės kodeksas), 29 straipsnio 1 dalies, 30 ir 31 straipsnių išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant „LS Customs Services“ SIA (toliau – LSCS) ir
Valsts ieņēmumu dienests
(Nacionalinė mokesčių tarnyba, Latvija) ginčą dėl taikytino metodo nustatant neteisėtai iš muitinės priežiūros paimtų prekių, kurios buvo vežamos tranzitu Europos Sąjungos muitų teritorijoje, muitinę vertę.
Teisinis pagrindas
Muitinės kodeksas
Muitinės kodekso 6 straipsnio 3 dalyje numatyta:
„Raštu išdėstytuose muitinės sprendimuose, kuriais prašymai atmetami arba kurie yra nepalankūs asmenims, kurių atžvilgiu jie priimti, turi būti nurodyti tokių sprendimų priėmimo motyvai. Juose taip pat turi būti nurodyta sprendimo apskundimo teisė, nustatyta 243 straipsnyje.“
Muitinės kodekso 14 straipsnyje nustatyta:
„Įgyvendinant muitų teisės aktus, kiekvienas asmuo, tiesiogiai arba netiesiogiai susijęs su atitinkamomis prekybos prekėmis operacijomis, privalo muitinės reikalavimu ir per jos nustatytą laiką pateikti jai visus būtinus dokumentus ir informaciją, neatsižvelgiant į asmens naudojamas jos laikmenas, ir suteikti visą muitinės reikalaujamą pagalbą.“
Muitinės kodekso 29 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Importuojamų prekių muitine verte laikoma sandorio vertė, tai yra kaina, faktiškai sumokėta arba mokėtina už prekes, parduodamas eksportui į Bendrijos muitų teritoriją, prireikus patikslinta vadovaujantis 32 ir 33 straipsniais, jeigu:
a)
pirkėjui netaikomi disponavimo prekėmis arba prekių naudojimo apribojimai, išskyrus apribojimus, kurie:
–
nustatyti įstatymų arba Bendrijoje veikiančių valdžios institucijų,
–
riboja prekių perpardavimo geografinę sritį
arba
–
neturi didelės įtakos prekių vertei;
b)
prekių pardavimui arba jų kainai neturi įtakos jokios sąlygos arba aplinkybės, kurių poveikio vertinamoms prekėms neįmanoma įvertinti;
c)
jokios pajamos, gautos pirkėjui toliau perparduodant, perleidžiant ar naudojant prekes, tiesiogiai ar netiesiogiai neatitenka pardavėjui, išskyrus atvejus, kai pagal 32 straipsnį galima padaryti atitinkamus patikslinimus,
ir
d)
pirkėjas ir pardavėjas tarpusavyje nesusiję arba, jeigu pirkėjas ir pardavėjas tarpusavyje susiję, sandorio vertė priimtina muitinei remiantis 2 dalimi.“
Muitinės kodekso 30 straipsnyje numatyta:
„1.   Jeigu muitinės vertės neįmanoma nustatyti vadovaujantis 29 straipsniu, ji turi būti nustatoma paeiliui taikant 2 dalies a, b, c ir d punktus iki pirmojo punkto, pagal kurį šią vertę įmanoma nustatyti, su sąlyga, kad deklaranto prašymu c ir d punktai turi būti taikomi atvirkštine tvarka; punkto, kuris yra paskesnis pagal šioje straipsnio dalyje nustatytą eilės tvarką, nuostatos gali būti taikomos tik tada, kai vadovaujantis tam tikru punktu muitinės vertės nustatyti neįmanoma.
2.   Muitine verte, nustatyta vadovaujantis šiuo straipsniu, laikoma:
a)
tapačių prekių, parduotų eksportui į Bendrijos muitų teritoriją ir eksportuotų tuo pačiu arba maždaug tuo pačiu metu kaip ir vertinamos prekės, sandorio vertė;
b)
panašių prekių, parduotų eksportui į Bendriją ir eksportuotų tuo pačiu arba maždaug tuo pačiu metu kaip ir prekės, kurių vertė yra nustatinėjama, sandorio vertė;
c)
vertė, nustatyta pagal prekių vieneto kainą, už kurią Bendrijoje su pardavėjais nesusijusiems asmenims parduotas didžiausias bendras importuotų prekių ar tapačių arba panašių importuotų prekių kiekis;
d)
apskaičiuotoji vertė, gauta susumavus:
–
medžiagų ir gamybos arba kitokio perdirbimo, atlikto gaminant importuotas prekes, išlaidas arba vertę,
–
pelną ir bendrąsias išlaidas, kurių dydis lygus pelnui ir bendrosioms išlaidoms, kurios paprastai atsispindi šalies eksportuotojos gamintojų vykdomoje prekyboje prekėmis, parduodamomis eksportui į Bendriją, kurios yra tos pačios klasės ar rūšies kaip ir prekės, kurių vertė nustatinėjama,
–
32 straipsnio 1 dalies e punkte nurodytų elementų išlaidas arba vertę.
<…>“
Muitinės kodekso 31 straipsnyje nustatyta:
„1.   Jeigu importuojamų prekių muitinės vertės neįmanoma nustatyti vadovaujantis 29 arba 30 straipsniais, ji nustatoma remiantis duomenimis, kuriuos galima gauti Bendrijoje, ir naudojant priimtinas priemones, atitinkančias principus ir bendrąsias nuostatas, kurie išdėstyti:
–
Susitarime dėl [1994 m.] Bendrojo susitarimo dėl tarifų ir prekybos VII straipsnio įgyvendinimo,
–
[1994 m.] Bendrojo susitarimo dėl tarifų ir prekybos VII straipsnyje
ir
–
šio skyriaus nuostatose.
2.   Nustatant prekių muitinę vertę pagal 1 dalį, negalima remtis:
a)
Bendrijoje pagamintų prekių pardavimo Bendrijoje kaina;
b)
sistema, pagal kurią muitinė pasirenka didesniąją iš dviejų alternatyvių verčių;
c)
prekių kaina šalies eksportuotojos vidaus rinkoje;
d)
gamybos išlaidomis, išskyrus tapačių arba panašių prekių apskaičiuotąsias vertes, nustatytas vadovaujantis 30 straipsnio 2 dalies d punktu;
e)
prekių, eksportuojamų į Bendrijos muitų teritorijai nepriklausančią šalį, kainomis;
f)
minimaliomis muitinėmis vertėmis
arba
g)
sutartinėmis arba fiktyviomis vertėmis.“
Muitinės kodekso 91 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Taikant išorinio tranzito procedūrą iš vienos Bendrijos muitų teritorijos vietos į kitą gali būti gabenamos:
a)
ne Bendrijos prekės, kurios neapmokestinamos importo muitais bei kitais privalomaisiais mokėjimais ir kurioms netaikomos prekybos politikos priemonės;
<…>“
Muitinės kodekso 96 straipsnyje numatyta:
„1.   Už prievolių, susijusių su išorinio Bendrijos tranzito procedūra, įvykdymą atsako jos vykdytojas. Jis atsako:
a)
už nesugadintų prekių pristatymą per nustatytą terminą į paskirties muitinės įstaigą, deramai prižiūrint, kad nebūtų pažeistos muitinės panaudotos prekių identifikavimo priemonės;
b)
už nuostatų, susijusių su Bendrijos tranzito procedūra, laikymąsi.
2.   Nepaisant 1 dalyje nustatytų tranzito procedūros vykdytojo prievolių, prekių vežėjas arba gavėjas, priėmęs prekes ir žinantis, kad jos gabenamos taikant Bendrijos tranzito procedūrą, taip pat atsako už nesugadintų prekių pristatymą per nustatytą terminą į paskirties muitinės įstaigą ir už deramą priežiūrą, kad nebūtų pažeistos muitinės panaudotos prekių identifikavimo priemonės.“
Muitinės kodekso 192 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Jeigu muitų teisės aktuose nustatyta, kad garantiją pateikti privaloma, vadovaudamasi konkrečiomis tranzitą reglamentuojančiomis nuostatomis, nustatytomis taikant Komiteto procedūrą, muitinė nustato tokios garantijos dydį, kuris lygus:
–
tiksliam atitinkamos skolos muitinei arba kelių tokių skolų dydžiui, jeigu tą dydį įmanoma patikimai nustatyti tuo metu, kai reikalaujama pateikti garantiją,
–
kitais atvejais – muitinės apytiksliai apskaičiuotam didžiausiam atsiradusios arba galinčios atsirasti skolos muitinei arba kelių tokių skolų dydžiui.
<…>“
Muitinės kodekso 203 straipsnio 1 ir 3 dalyse nustatyta:
„1.   Importo skola muitinei atsiranda, kai:
–
neteisėtai paimant iš muitinės priežiūros importo muitais apmokestinamas prekes.
<…>
3.   Skolininkais laikomi:
–
asmuo, paėmęs prekes iš muitinės priežiūros,
–
bet kurie asmenys, dalyvavę taip paimant prekes ir žinoję arba, yra pagrindo manyti, turėję žinoti, kad prekės paimamos iš muitinės priežiūros,
–
bet kurie asmenys, įsigiję arba laikę atitinkamas prekes ir jų įsigijimo arba gavimo metu žinoję arba, yra pagrindo manyti, turėję žinoti, kad prekės buvo paimtos iš muitinės priežiūros,
ir
–
atitinkamais atvejais asmuo, turėjęs vykdyti prievoles, susijusias su laikinuoju prekių saugojimu arba su prekėms įformintos muitinės procedūros taikymu.“
Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Įtraukus muito sumą į apskaitą, apie ją taikant atitinkamas procedūras turi būti pranešama skolininkui.“
Įgyvendinimo reglamentas
1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas (
OL L 253, 1993, p. 1
, klaidų ištaisymas
OL L 268, 1994, p. 32
); 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 6 t., p. 3), iš dalies pakeisto 1995 m. liepos 19 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1762/95 (
OL L 171, 1995, p. 8
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 5 t., p. 422, toliau – Įgyvendinimo reglamentas), 147 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Taikant [Muitinės] kodekso 29 straipsnį, faktas, kad prekės, kurios yra pardavimo objektas, yra deklaruotos išleidimui į laisvą apyvartą, laikomas požymiu, kad jos buvo parduotos eksportui į Bendrijos muitų teritoriją. Vėlesnių perpardavimų iki muitinio įvertinimo atveju tik paskutinis pardavimas, po kurio prekės įvežamos į Bendrijos muitų teritoriją, arba Bendrijos muitų teritorijoje įvykęs pardavimas prieš prekėms įforminant išleidimo į laisvą apyvartą procedūrą yra toks požymis.
Kai deklaruojama pardavimo, įvykusio prieš paskutinį pardavimą, po kurio prekės buvo įvežtos į Bendrijos muitų teritoriją, kaina, muitinei privalu įrodyti, kad šis prekių pardavimas įvyko dėl eksporto į atitinkamą muitų teritoriją.
<…>“
Įgyvendinimo reglamento 150 straipsnyje nustatyta:
„1.   Taikant [Muitinės] kodekso 30 straipsnio 2 dalies a punktą (tapačių prekių sandorio vertė), muitinė vertė nustatoma remiantis tapačių prekių, parduotų tuo pačiu apyvartos lygiu ir kiekiu, kaip ir vertinamos prekės, sandorio verte. Jei toks pardavimas nenustatomas, naudojama tapačių prekių, parduotų skirtingu apyvartos lygiu ir (arba) skirtingu kiekiu, sandorio vertė, patikslinta, atsižvelgiant į apyvartos lygio ir (arba) kiekio skirtumus, su sąlyga, jei tokie patikslinimai gali būti padaryti remiantis objektyviais duomenimis, kurie aiškiai įrodo patikslinimo pagrįstumą ir teisingumą nepriklausomai nuo to, ar patikslinimas padidina, ar sumažina vertę.
<…>
4.   Taikant šį straipsnį, kito asmens pagamintų prekių pardavimo sandorio vertė naudojama tik tuomet, jeigu vadovaujantis 1 dalimi nerandama jokių tapačių prekių pagamintų to paties asmens kaip ir vertinamos prekės.
<…>“
Įgyvendinimo reglamento 151 straipsnyje nustatyta:
„1.   Taikant [Muitinės] kodekso 30 straipsnio 2 dalies b punktą (panašių prekių sandorio vertės metodą), muitinė vertė nustatoma remiantis panašių prekių, parduotų tuo pačiu apyvartos lygiu ir tokiais pačiais kiekiais kaip ir prekės, kurių muitinė vertė turi būti nustatyta, sandorio verte. Jei toks pardavimas nenustatomas, imama panašių prekių, parduotų skirtingu apyvartos lygiu ir (arba) skirtingais kiekiais, sandorio vertė, patikslinta, atsižvelgiant į komercinio lygio ir (arba) kiekio skirtumus, su sąlyga, jei tokie patikslinimai gali būti padaryti remiantis objektyviais duomenimis, kurie aiškiai įrodo patikslinimo pagrįstumą ir teisingumą nepriklausomai nuo to, ar patikslinimas padidina, ar sumažina vertę.
<…>
3.   Jeigu, taikant šį straipsnį, randama daugiau negu viena panašių prekių pardavimo sandorio vertė, tai importuotų prekių muitinei vertei nustatyti naudojama mažiausioji iš šių verčių.
<…>
5.   Šiame straipsnyje panašių importuotų prekių sandorio vertė reiškia prekių muitinę vertę, anksčiau nustatytą vadovaujantis [Muitinės] kodekso 29 straipsniu, kuri patikslinta, kaip nurodyta šio straipsnio 1 ir 2 dalyse.“
Įgyvendinimo reglamento 153 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Taikydama [Muitinės] kodekso 30 straipsnio 2 dalies d punktą (apskaičiuotoji vertė), muitinė negali reikalauti iš ne Bendrijos asmens, pateikti tikrinimui arba leisti naudotis bet kuriais apskaitos dokumentais ar kitais duomenimis, kurių reikia šiai vertei nustatyti. Tačiau jei prekių pateikėjas pateikia informaciją tam, kad pagal šį straipsnį būtų nustatyta muitinė vertė, valstybės narės muitinė gali šią informaciją tikrinti ne Bendrijos šalyje, prekių pateikėjui sutikus ir iš anksto apie tai informavusi atitinkamos valstybės muitinę ir gavusi patvirtinimą, kad ji tokiam tikrinimui neprieštarauja.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2011 m. birželio 2 d. LSCS, kaip tranzito procedūros vykdytoja, viename iš Latvijoje esančių muitinės postų pateikė tranzito deklaraciją dėl iš Kinijos į Rusiją per Sąjungos teritoriją vežamų prekių.
Negavusi tranzito procedūros baigties įrodymo, Nacionalinė mokesčių tarnyba pirminiu 2011 m. rugsėjo 12 d. sprendimu ir galutiniu 2011 m. lapkričio 8 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) nurodė LSCS už atitinkamas prekes sumokėti muitus, antidempingo muitus ir už nagrinėjamas prekes mokėtiną pridėtinės vertės mokestį.
Apskaičiuodama šių prekių muitinę vertę ši tarnyba taikė Muitinės kodekso 31 straipsnyje numatytą metodą, remdamasi duomenimis, kuriuos galima gauti Sąjungoje.
Nacionalinė mokesčių tarnyba iš esmės laikėsi nuomonės, kad minėtos prekės buvo parduotos siekiant jas eksportuoti į Rusiją, dėl to Muitinės kodekso 29 straipsnis nebuvo taikomas. Be to, jos manymu, ji neturėjo informacijos, kuri jai leistų taikyti Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies a–d punktuose numatytus vertinimo metodus.
LSCS pateikė skundą
administratīvā rajona tiesa
(Apylinkės administracinis teismas, Latvija) ir prašė jo panaikinti ginčijamą sprendimą; šis teismas 2012 m. rugpjūčio 23 d. nusprendė, kad tas sprendimas teisiškai nepakankamai motyvuotas.
Išnagrinėjęs apeliacinį skundą
Administratīvā apgabaltiesa
(Apygardos administracinis teismas, Latvija) 2014 m. birželio 10 d. sprendimu paliko minėtą teismo sprendimą nepakeistą. Jis, be kita ko, nurodė, jog nei pirminiame 2011 m. rugsėjo 12 d. sprendime, nei ginčijamame sprendime nebuvo pateikta informacijos, kuria remiantis buvo apskaičiuota muitinė vertė, taip pat nenurodyta, kodėl nebuvo įmanoma gauti duomenų, kuriais remiantis būtų buvę galima taikyti kitą nei Muitinės kodekso 31 straipsnyje numatytą metodą, o tai sutrukdė LSCS visapusiškai apginti savo teises per jos pradėtą administracinę procedūrą ir ginčo teisenos procesą.
Nacionalinė mokesčių tarnyba dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą
Augstākā tiesa
(Aukščiausiasis Teismas, Latvija); šis teismas nusprendė, kad sprendimas pagrindinėje byloje priklauso nuo Sąjungos teisės išaiškinimo.
Šiomis aplinkybėmis
Augstākā tiesa
(Aukščiausiasis Teismas, Latvija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Muitinės kodekso] 29 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad šiame straipsnyje numatytas metodas taikytinas taip pat tuomet, kai prekės importuotos ir išleistos į laisvą apyvartą Bendrijos muitų teritorijoje kaip pasekmė to, jog per tranzito procedūrą prekės buvo neteisėtai paimtos iš muitinės priežiūros, ir tai yra importo muitais apmokestinamos prekės, kurios parduotos siekiant eksportuoti ne į Bendrijos muitų teritoriją, o už Bendrijos teritorijos ribų?
2.
Ar [Muitinės kodekso] 30 straipsnio 1 dalyje pavartotą prieveiksmį „paeiliui“, atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnyje įtvirtintą teisę į gerą administravimą, kartu su administracinių aktų motyvavimo principu, reikia aiškinti taip: kad galėtų padaryti išvadą, jog taikytinas 31 straipsnyje nurodytas metodas, muitinė turi pareigą kiekviename administraciniame akte argumentuoti, kodėl konkrečiomis aplinkybėmis negali būti taikomi 29 ir 30 straipsniuose numatyti prekių muitinės vertės nustatymo metodai?
3.
Ar tam, kad nebūtų taikomas Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies a punktas, pakanka, kad muitinė nurodytų, jog neturi reikiamos informacijos, ar muitinė privalo pareikalauti informacijos iš gamintojo?
4.
Ar muitinė turi motyvuoti, kodėl nenaudojo Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies c ir d punktuose numatytų metodų, jei nustato panašių prekių kainą, remdamasi [Įgyvendinimo reglamento] 151 straipsnio 3 dalimi?
5.
Ar muitinės sprendime turi būti išsamiai nurodyta, kokią informaciją galima gauti Bendrijoje, kaip tai suprantama pagal Muitinės kodekso 31 straipsnį, ar tai ji gali padaryti vėliau, pateikdama išsamius įrodymus vykstant [teismo] procesui?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmuoju klausimu siekia sužinoti, ar Muitinės kodekso 29 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad šioje nuostatoje numatytas muitinės vertės nustatymo metodas taikomas prekėms, parduotoms siekiant jas eksportuoti į trečiąją valstybę ir paimtoms iš muitinės priežiūros vykstant jų išorinio tranzito procedūrai.
Šiame straipsnyje numatyta, kad „importuojamų prekių muitine verte laikoma sandorio vertė, tai yra kaina, faktiškai sumokėta arba mokėtina už prekes, parduodamas eksportui į Bendrijos muitų teritoriją“.
Iš šios nuostatos formuluotės, ypač žodžių junginio „parduodamas eksportui į Bendrijos muitų teritoriją“, matyti, kad sandorio vertė turi atitikti eksporto į Sąjungą kainą. Taigi pardavimo momentu turi būti konstatuota, kad prekės iš trečiosios valstybės bus įvežamos į Sąjungos muitų teritoriją (šiuo klausimu žr. 1990 m. birželio 6 d. Sprendimo Unifert,
C‑11/89
,
EU:C:1990:237
,
punktą ir 2008 m. vasario 28 d. Sprendimo Carboni e derivati,
C‑263/06
,
EU:C:2008:128
,
punktą).
Šį aiškinimą patvirtina Įgyvendinimo reglamento 147 straipsnio 1 dalies antra pastraipa, susijusi su vėlesniais perpardavimais, iš kurios matyti, kad tik prekės, skirtos Sąjungos teritorijai, kaina gali būti naudojama atliekant Muitinės kodekso 29 straipsnyje numatytą muitinį įvertinimą.
Be to, jei kaina, už kurią prekės parduodamos eksportui į trečiąją valstybę, būtų laikoma sandorio verte, kaip tai suprantama pagal Muitinės kodekso 29 straipsnį, tai prieštarautų Sąjungos teisės normų, kuriomis reglamentuojama muitinės vertė, tikslui.
Iš tikrųjų muitinė vertė turi atitikti importuojamų prekių realią ekonominę vertę (šiuo klausimu žr. 2013 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Christodoulou ir kt.,
C‑116/12
,
EU:C:2013:825
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Kaip savo išvados 46 punkte nurodė generalinė advokatė, prekės kaina tam tikroje muitų zonoje atspindi rinkos padėtį šioje zonoje. Todėl eksportui į trečiąją valstybę skirtos prekės kaina nebūtinai yra kaina, kuri būtų taikoma tą pačią prekę eksportuojant į Sąjungos muitų teritoriją.
Būtent dėl šios priežasties Muitinės kodekso 31 straipsnio 2 dalies c ir e punktuose numatyta, kad pagal šio kodekso 31 straipsnį nustatyta muitinės vertė negali būti grindžiama prekių kaina eksporto šalies vidaus rinkoje ar eksporto į Sąjungos muitų teritorijai nepriklausančią šalį kaina.
Tokiomis aplinkybėmis prekių, skirtų eksportuoti į trečiąją valstybę, kaina tuo metu, kai jos paimtos iš muitinės priežiūros vykstant jų tranzitui Sąjungos muitinės teritorijoje, neatspindi prekės realios ekonominės vertės.
Reikia pridurti, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, tranzito procedūros vykdytojas negali remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu ir tvirtinti, kad jis galėjo teisėtai tikėtis, jog skolos muitinei suma atitinka garantijos, kuri buvo pateikta įforminant prekių išorinio tranzito procedūrą, sumą.
Šiuo klausimu svarbu priminti, kad remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu gali tik ūkio subjektas, kuriam nacionalinė institucija iš leistinų ir patikimų šaltinių suteikė tikslias, besąlygiškas ir nuoseklias garantijas (šiuo klausimu žr. 2015 m. gruodžio 10 d. Sprendimo Veloserviss,
C‑427/14
,
EU:C:2015:803
,
punktą ir 2016 m. birželio 14 d. Sprendimo Marchiani / Parlamentas,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
,
punktą).
Kaip savo išvados 60–64 punktuose nurodė generalinė advokatė, to, kad muitinė priėmė garantijos sumą, negalima prilyginti tokioms garantijoms, nes tai neturi jokios įtakos būsimos muitinės skolos dydžiui.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Muitinės kodekso 29 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad šioje nuostatoje numatytas muitinės vertės nustatymo metodas netaikomas prekėms, kurios parduotos siekiant eksportuoti ne į Sąjungą.
Dėl antrojo ir penktojo klausimų
Antruoju ir penktuoju klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Muitinės kodekso 31 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad muitinės įstaigos savo sprendimuose, kuriuose nustato mokėtinus importo muitus, turi motyvuoti, kodėl netaikė šio kodekso 29 ir 30 straipsniuose numatytų muitinės vertės nustatymo metodų ir tik tada gali padaryti išvadą, jog taikomas šio kodekso 31 straipsnyje numatytas metodas; be to, tame sprendime jos turi nurodyti duomenis, kurių galima gauti Sąjungoje ir kuriais remdamosi apskaičiavo nagrinėjamų prekių muitinę vertę.
Visų pirma reikia pažymėti, kad teisė į gerą administravimą, kuri atspindi bendrą Sąjungos teisės principą, apima reikalavimus, kurių turi paisyti valstybės narės įgyvendindamos Sąjungos teisę (pagal analogiją žr. 2014 m. gegužės 8 d. Sprendimo N.,
C‑604/12
,
EU:C:2014:302
,
ir
punktus).
Prie šių reikalavimų priskiriama nacionalinių institucijų pareiga motyvuoti sprendimus yra ypač svarbi, nes ji suteikia galimybę jų adresatui ginti savo teises įmanomomis geriausiomis sąlygomis ir žinant visas aplinkybes nuspręsti, ar naudinga dėl jų pareikšti ieškinį. Ji taip pat reikalinga, kad teismai galėtų vykdyti šių sprendimų teisėtumo kontrolę (šiuo klausimu žr. 1987 m. spalio 15 d. Sprendimo Heylens ir kt.,
222/86
,
EU:C:1987:442
,
punktą).
Konkrečiai kalbant apie muitinės įstaigų sprendimus, pažymėtina, kad Muitinės kodekso 6 straipsnio 3 dalyje primenama joms tenkanti pareiga motyvuoti, kai jos priima raštu išdėstytus sprendimus, nepalankius asmenims, kuriems jie skirti.
Be to, kaip matyti iš Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalies, apie muitų sumą skolininkui turi būti pranešama taip, kad jis gautų adekvačią informaciją ir žinodamas visas aplinkybes galėtų užtikrinti savo teisių gynybą (šiuo klausimu žr. 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo Molenbergnatie,
C‑201/04
,
EU:C:2006:136
,
punktą).
Galiausiai reikia pažymėti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Muitinės kodekso 29–31 straipsniuose numatytų muitinės vertės nustatymo metodų tarpusavio santykis yra subsidiarus. Tik tada, kai nėra galimybės nustatyti muitinės vertės pagal tam tikrą metodą, galima taikyti kitą, iš karto po pirmojo metodo pagal šiose nuostatose nustatytą tvarką einantį metodą (šiuo klausimu žr. 2013 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Christodoulou ir kt.,
C‑116/12
,
EU:C:2013:825
,
punktą).
Tokiomis aplinkybėmis vykdydamos pareigą motyvuoti, kuri joms tenka įgyvendinant minėtas nuostatas, muitinės įstaigos turi, pirma, aiškiai ir nedviprasmiškai motyvuoti, kodėl nusprendė netaikyti vieno ar kelių muitinės vertės nustatymo metodų.
Antra, vykdydamos šią pareigą minėtos įstaigos savo sprendime, kuriame nustatoma mokėtinų importo muitų suma, turi nurodyti duomenis, kuriais remiantis apskaičiuota prekių muitinė vertė tam, kad asmuo, kuriam ši vertė nustatyta, galėtų ginti savo teises kaip įmanoma geresnėmis sąlygomis ir, žinodamas visas aplinkybes galėtų nuspręsti, ar naudinga ją apskųsti, o teismas galėtų vykdyti minėto sprendimo teisėtumo kontrolę.
Reikia pridurti, kaip savo išvados 85 punkte tai padarė generalinė advokatė, kad naudodamosi savo procesine autonomija valstybės narės turi reglamentuoti muitinių pareigos motyvuoti nevykdymo pasekmes ir nustatyti, ar įmanoma ištaisyti tokį pažeidimą per teismo procesą, ir kiek, su sąlyga, kad laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 3 d. Sprendimo Komisija / Airija,
C‑215/06
,
EU:C:2008:380
,
punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį ir penktąjį klausimus reikia atsakyti taip, kad Muitinės kodekso 31 straipsnis, siejamas su šio kodekso 6 straipsnio 3 dalimi, turi būti aiškinamas taip, kad muitinės įstaigos savo sprendimuose, kuriuose nustatoma mokėtinų importo muitų suma, turi motyvuoti, kodėl netaikė šio kodekso 29 ir 30 straipsniuose numatytų muitinės vertės nustatymo metodų, ir tik tada gali padaryti išvadą, jog taikomas šio kodekso 31 straipsnyje numatytas metodas; be to, tame sprendime jos turi nurodyti duomenis, kuriais remdamosi apskaičiavo nagrinėjamų prekių muitinę vertę, kad suinteresuotasis asmuo galėtų įvertinti jos pagrįstumą ir, žinodamas visas aplinkybes, nuspręsti, ar naudinga tą sprendimą apskųsti. Naudodamosi savo procesine autonomija valstybės narės turi reglamentuoti muitinės įstaigų pareigos motyvuoti nevykdymo pasekmes ir nustatyti, ar įmanoma ištaisyti tokį pažeidimą per teismo procesą, ir kiek, su sąlyga, kad laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.
Dėl trečiojo klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas trečiuoju klausimu iš esmės siekia sužinoti, ar Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, jog tam, kad galėtų nuspręsti, kad šioje nuostatoje numatytas vertės nustatymo metodas netaikomas, kompetentinga institucija pirma turi paprašyti gamintojo pateikti jai šiam metodui taikyti reikalingą informaciją, o gal pakanka, kad ši institucija nurodytų, jog tokios informacijos ji neturi.
Pagal Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies a punktą muitinė vertė nustatoma remiantis tapačių prekių, parduotų eksportui į Sąjungą ir eksportuotų tuo pačiu arba maždaug tuo pačiu metu kaip ir prekės, kurių vertė nustatoma, sandorio verte. Šiuo klausimu Įgyvendinimo reglamento 150 straipsnio 4 dalyje nurodyta, kad kito asmens pagamintų prekių pardavimo sandorio vertė naudojama tik tuomet, jeigu nerandama jokių tapačių prekių, pagamintų to paties asmens, kaip ir vertinamos prekės.
Taigi norint taikyti Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies a punkte numatytą metodą visų pirma reikia žinoti to paties asmens pagamintų tapačių prekių, parduotų siekiant eksportuoti į Sąjungą daugmaž tuo pačiu metu, kaip ir prekės, kurių vertė nustatoma, sandorio vertę.
Šiomis aplinkybėmis svarbu priminti, kad remiantis Muitinės kodekso 30 straipsnio 1 dalies nuostatomis, šio kodekso 30 straipsnio 2 dalies b punktą galima taikyti tik tuomet, kai muitinės vertės negalima nustatyti taikant šio kodekso 30 straipsnio 2 dalies a punkto.
Atsižvelgdamos į šį įvairių Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalyje numatytų muitinės vertės nustatymo metodų subsidiarumo santykį muitinės įstaigos turi rūpestingai paeiliui naudoti kiekvieną iš šioje nuostatoje numatytų metodų ir tik tada gali nuspręsti dėl jų netaikymo.
Šiuo tikslu minėtos įstaigos vadovaudamosi Muitinės kodekso 14 straipsniu gali prašyti bet kurio asmens, turinčio tiesioginį ar netiesioginį suinteresuotumą dėl atitinkamų sandorių, pateikti joms informacijos.
Vis dėlto, nei Muitinės kodekse, nei Įgyvendinimo reglamente nenustatyta muitinės įstaigų pareigos kreiptis į atitinkamų prekių gamintoją tam, kad gautų iš jo duomenų, būtinų šio kodekso 30 straipsnio 2 dalies a punkte numatytam metodui, grindžiamam tapačių prekių sandorio verte, taikyti.
Taigi šios įstaigos turi nustatyti, atsižvelgdamos į kiekvieno atvejo aplinkybes ir į savo rūpestingumo pareigą, primintą šio sprendimo 52 punkte, ar būtina tiesiogiai kreiptis į prekių gamintoją, siekiant gauti informacijos, reikalingos šio kodekso 30 straipsnio 2 dalies a punkte numatytam muitinės vertės nustatymo metodui taikyti.
Kita vertus, atsižvelgiant į šią muitinės įstaigų rūpestingumo pareigą, kuri joms tenka įgyvendinant šią nuostatą, jos turi patikrinti visus prieinamus informacijos šaltinius ir duomenų bazes. Be to, jos gali leisti suinteresuotajam asmeniui pateikti joms visą turimą informaciją, kuri gali padėti nustatyti prekių muitinę vertę taikant šią nuostatą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, jog tam, kad galėtų priimti sprendimą netaikyti šioje nuostatoje numatyto muitinės vertės nustatymo metodo, kompetentinga institucija neprivalo prašyti gamintojo jai pateikti šiam metodui taikyti reikalingos informacijos. Vis dėlto ši institucija turi patikrinti visus prieinamus informacijos šaltinius ir duomenų bazes. Ji taip pat turi sudaryti suinteresuotiems ūkio subjektams sąlygas pateikti bet kokią informaciją, galinčią padėti nustatyti prekių muitinę vertę taikant šią nuostatą.
Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad muitinės įstaigos turi motyvuoti, kodėl nenaudojo šios nuostatos c ir d punktuose numatytų metodų, tais atvejais, kai prekių muitinę vertę nustato atsižvelgdamos į panašių prekių kainą, remdamosi Įgyvendinimo reglamento 151 straipsnio 3 dalimi.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš Įgyvendinimo reglamento 151 straipsnio 1 dalies formuluotės, šio straipsnio 3 dalis yra nuostata, kuria įgyvendinamas Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies b punktas.
Atsižvelgiant į šio kodekso 29–31 straipsniuose numatytų įvairių muitinės vertės nustatymo metodų subsidiarumo santykį, primintą šio sprendimo 43 punkte, muitinės įstaigos neprivalo motyvuoti, kodėl netaikė po pasirinktojo metodo nurodytų metodų.
Taigi, jeigu valstybės narės muitinės įstaiga gali atitinkamų prekių muitinės vertę nustatyti pagal Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalies b punktą, ji neprivalo atsižvelgti į šio kodekso 30 straipsnio 2 dalies c ir d punktuose numatytus metodus.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad Muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad muitinės įstaigos neprivalo motyvuoti, kodėl nenaudoja šios nuostatos c ir d punktuose numatytų metodų, tais atvejais, kai prekių muitinę vertę nustato atsižvelgdamos į panašių prekių sandorio vertę, remdamosi Įgyvendinimo reglamento 151 straipsnio 3 dalimi.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

1.
1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto 1999 m. balandžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 955/1999, 29 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad šioje nuostatoje numatytas muitinės vertės nustatymo metodas netaikomas prekėms, kurios parduotos siekiant eksportuoti ne į Europos Sąjungą.

2.
Reglamento Nr. 2913/92, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 955/1999, 31 straipsnis, siejamas su šio iš dalies pakeisto reglamento 6 straipsnio 3 dalimi, turi būti aiškinamas taip, kad muitinės įstaigos savo sprendimuose, kuriuose nustatoma mokėtinų importo muitų suma, turi motyvuoti, kodėl netaikė šio iš dalies pakeisto reglamento 29 ir 30 straipsniuose numatytų muitinės vertės nustatymo metodų, ir tik tada gali padaryti išvadą, jog taikomas šio reglamento 31 straipsnyje numatytas metodas; be to, tame sprendime jos turi nurodyti duomenis, kuriais remdamosi apskaičiavo nagrinėjamų prekių muitinę vertę, kad suinteresuotasis asmuo galėtų įvertinti jos pagrįstumą ir, žinodamas visas aplinkybes, nuspręsti, ar naudinga tą sprendimą apskųsti. Naudodamosi savo procesine autonomija valstybės narės turi reglamentuoti muitinės įstaigų pareigos motyvuoti nevykdymo pasekmes ir nustatyti, ar įmanoma ištaisyti tokį pažeidimą per teismo procesą, ir kiek, su sąlyga, kad laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.

3.
Reglamento Nr. 2913/92, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 955/1999, 30 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, jog tam, kad galėtų priimti sprendimą netaikyti šioje nuostatoje numatyto muitinės vertės nustatymo metodo, kompetentinga institucija neprivalo prašyti gamintojo jai pateikti šiam metodui taikyti reikalingos informacijos. Vis dėlto ši institucija turi patikrinti visus prieinamus informacijos šaltinius ir duomenų bazes. Ji taip pat turi sudaryti suinteresuotiems ūkio subjektams sąlygas pateikti bet kokią informaciją, galinčią padėti nustatyti prekių muitinę vertę taikant šią nuostatą.

4.
Reglamento Nr. 2913/92, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 955/1999, 30 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad muitinės įstaigos neprivalo motyvuoti, kodėl nenaudoja šios nuostatos c ir d punktuose numatytų metodų, tais atvejais, kai prekių muitinę vertę nustato atsižvelgdamos į panašių prekių sandorio vertę, remdamosi 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas, iš dalies pakeisto 1995 m. liepos 19 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1762/95, 151 straipsnio 3 dalimi.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: latvių.