CELEX: 62018CJ0183
Predhodno odločanje
Območje svobode, varnosti in pravice
Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah
Okvirni sklep 2005/214/PNZ
Priznavanje in izvrševanje denarnih kazni, naloženih pravnim osebam
Nepopolni prenos Okvirnega sklepa
Obveznost skladne razlage nacionalnega prava
Obseg

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(a), člena 9(3) in člena 20(1) in (2)(b) Okvirnega sklepa Sveta 2005/214/PNZ z dne 24. februarja 2005 o uporabi načela vzajemnega priznavanja denarnih kazni (
UL 2005, L 76, str. 16
), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009 (
UL 2009, L 81, str. 24
) (v nadaljevanju: Okvirni sklep).
Ta predlog je bil vložen v okviru postopka, ki ga je začel Centraal Justitieel Incassobureau, Ministerie van Veiligheid en Justitie (CJIB) (osrednji urad za pobiranje dajatev ministrstva za varnost in pravosodje (CJIB), Nizozemska) v zvezi s priznanjem in izvršitvijo denarne kazni, ki jo je Adm. Verwerking Flitsgegevens CJIB HA Leeuwarden (služba za obdelavo podatkov iz radarjev pri CJIB v Leeuwardnu, Nizozemska) naložila podružnici v Gdansku (Poljska) od družbe Bank BGŻ BNP Paribas S.A., ki ima sedež v Varšavi (Poljska).
Pravni okvir
Pravo Unije
Okvirni sklep
V uvodnih izjavah 1, 2 in 4 Okvirnega sklepa je navedeno:
„(1)
Evropski svet je na zasedanju v Tampereju [(Finska)] 15. in 16. oktobra 1999 potrdil načelo vzajemnega priznavanja, ki mora postati temelj pravosodnega sodelovanja tako v civilnih kot v kazenskih zadevah znotraj [Evropske unije].
(2)
Načelo vzajemnega priznavanja je treba uporabljati za denarne kazni, ki jih izrečejo pravosodni ali upravni organi, da bi olajšali izvršbo takšnih kazni v državah članicah, razen v državi, kjer je bila kazen izrečena.
[…]
(4)
Ta okvirni sklep mora zajemati tudi denarne kazni, izrečene za prekrške v cestnem prometu.“
Člen 1 Okvirnega sklepa, naslovljen „Opredelitve“, v točki (a) določa:
„V tem okvirnem sklepu:
(a)
‚odločba‘ pomeni dokončno [pravnomočno] odločbo, s katero je fizični ali pravni osebi naloženo plačilo denarne kazni […]“
Člen 4 Okvirnega sklepa, naslovljen „Posredovanje odločb in vključitev osrednjega organa“, v odstavku 1 določa:
„Odločbo skupaj s potrdilom iz tega člena, je mogoče posredovati pristojnim organom države članice, v kateri ima fizična ali pravna oseba, zoper katero je bila izdana odločba, premoženje ali dohodke, tam običajno prebiva ali ima, v primeru pravne osebe, tam registriran sedež.“
Člen 5 Okvirnega sklepa, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 1 določa:
„Če so naslednje kršitve kaznive v skladu z opredelitvijo po zakonodaji države izdajateljice, imajo pod pogoji iz tega okvirnega sklepa in brez preverjanja dvojne kaznivosti dejanja, za posledico priznanje in izvršbo odločb:
–
[…]
–
ravnanja, ki so v nasprotju s predpisi o varnosti v prometu, vključno s kršitvami pravil o številu ur vožnje in času počitka, ter predpisov o nevarnem blagu,
[…]“
Člen 6 Okvirnega sklepa, naslovljen „Priznavanje in izvršba odločb“, določa:
„Pristojni organi v državi izvršiteljici priznajo odločbo, ki jim je bila posredovana v skladu s členom 4, brez nadaljnjih formalnosti in nemudoma ukrenejo vse potrebno za njeno izvršbo, razen če pristojni organ sklene, da bo uveljavljal enega izmed razlogov za zavrnitev priznanja ali izvršbe, ki so predvideni v členu 7.“
Člen 9 Okvirnega sklepa, naslovljen „Izvršilni predpisi“, v odstavkih 1 in 3 določa:
„1.   Za izvršbo odločbe ne glede na odstavek 3 in člen 10 velja pravo države izvršiteljice na enak način kot pri denarnih kaznih, ki jih izreče država izvršiteljica. Organi države izvršiteljice so edini pristojni za odločanje v [o] izvršilnih postopkih in določanje s tem povezanih ukrepov, vključno z razlogi za ustavitev izvršitve.
[…]
3.   Denarna kazen, izrečena za pravno osebo, se izvrši, tudi če država izvršiteljica ne priznava načela kazenske odgovornosti pravnih oseb.“
Člen 20 Okvirnega sklepa, naslovljen „Izvajanje“, določa:
„1.   Države članice sprejmejo ukrepe, potrebne za uskladitev z določbami tega okvirnega sklepa do 22. marca 2007.
2.   Vsaka država članica lahko do pet let po začetku veljavnosti tega okvirnega sklepa njegovo uporabo omeji na:
[…]
(b)
pri pravnih osebah, na odločbe o ravnanju, za katerega evropski instrument predvideva uporabo načela odgovornosti pravnih oseb.“
Direktiva (EU) 2015/413
V uvodnih izjavah 1 in 2 Direktive (EU) 2015/413 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2015 o lažji čezmejni izmenjavi informacij o prometnih prekrških, povezanih z varnostjo v cestnem prometu (
UL 2015, L 68, str. 9
), je navedeno:
„(1)
Glavni cilj prometne politike Unije je večja varnost v cestnem prometu. Unija izvaja politiko povečanja varnosti v cestnem prometu s ciljem zmanjšati število smrtnih žrtev in poškodb ter materialno škodo. Pomemben element te politike je dosledno izvrševanje sankcij za cestnoprometne prekrške, storjene v Uniji, ki bistveno ogrožajo varnost v cestnem prometu.
(2)
[…] Namen te direktive je zagotoviti, da bi se […] zagotovila učinkovitost preiskovanja prometnih prekrškov, povezanih z varnostjo v cestnem prometu.“
Člen 2 te direktive, naslovljen „Področje uporabe“, določa, da se ta med drugim uporablja za primere prekoračitve dovoljene hitrosti.
Člen 4 navedene direktive, naslovljen „Postopek za izmenjavo informacij med državami članicami“, v odstavku 3, tretji pododstavek, določa:
„Država članica prekrška v skladu s to direktivo uporablja pridobljene podatke, da ugotovi, kdo je osebno odgovoren za prometne prekrške, povezane z varnostjo v cestnem prometu, iz člena 2 te direktive.“
Poljsko pravo
Zakonik o kazenskem postopku
S poglavjema 66a in 66b Kodeks postępowania karnego (zakonik o kazenskem postopku) (v nadaljevanju: ZKP) so bile v poljski pravni red prenesene določbe Okvirnega sklepa.
Poglavje 66b ZKP, naslovljeno „Prošnja države članice [Unije] za izvršitev pravnomočne odločbe o naložitvi denarne kazni“, v členu 611ff določa:
„(1)   Če država članica [Unije] (v nadaljevanju: tega poglavja: ‚država izdajateljica‘) zahteva izvršitev pravnomočne odločbe o naložitvi denarnih kazni, to odločbo izvrši občinsko sodišče, v katerega sodnem okraju ima storilec premoženje ali prejema dohodke ali ima stalno ali začasno prebivališče. V smislu določb tega poglavja pomeni ‚denarna kazen‘ obveznost storilca, da plača v odločbi naveden:
1.
denarni znesek kot kazen za storjeno kaznivo dejanje;
[…]
(6)   Pri izvršitvi odločb iz odstavka 1 se uporabljajo določbe poljskega prava, razen če z določbami tega poglavja ni določeno drugače. […]“
Člen 611fg ZKP določa:
„Izvršitev odločbe iz člena 611ff, odstavek 1, se lahko zavrne, če:
1.
dejanje, v zvezi s katerim je bila ta odločba izdana, v skladu s poljskim pravom ni kaznivo dejanje, razen če v skladu s pravom države izdajateljice pomeni kaznivo dejanje iz člena 607w ali če v skladu s pravom države izdajateljice pomeni kaznivo dejanje:
[…]
(c)
zoper varnost v prometu,
[…]“
Člen 611fh ZKP določa:
„1.   Sodišče izvršitev odločbe o naložitvi denarnih kazni obravnava na naroku, ki se ga lahko udeležijo državni tožilec, storilec, če je na ozemlju Republike Poljske, in njegov zagovornik, če nanj pride. Če storilec, ki ni na ozemlju Republike Poljske, nima zagovornika, mu ga predsednik sodišča, ki je pristojno za obravnavo zadeve, lahko postavi po uradni dolžnosti.
2.   Zoper sklep sodišča o izvršitvi odločbe o naložitvi denarnih kazni je mogoča pritožba.
3.   Pravnomočna odločba o naložitvi denarnih kazni skupaj s priloženim potrdilom iz člena 611ff(2) je izvršilni naslov in je v Republiki Poljski po izdaji potrdila o izvršljivosti izvršljiva.
4.   Če podatki, ki jih je posredovala država izdajateljica, ne zadostujejo za sprejetje odločitve o izvršitvi odločbe o naložitvi denarnih kazni, sodišče pozove pristojno sodišče ali drugi organ države izdajateljice, naj jih v določenem roku dopolni.
5.   Če rok iz odstavka 4 ni spoštovan, se sklep o izvršitvi odločbe izda na podlagi prej posredovanih podatkov.“
Zakon o odgovornosti kolektivnih subjektov za prepovedana dejanja, za katera je zagrožena kazen
Ustawa o odpowiedzialności podmiotów zbiorowych za czyny zabronione pod groźbą kary (zakon o odgovornosti kolektivnih subjektov za prepovedana dejanja, za katera je zagrožena kazen) z dne 28. oktobra 2002 (Dz. U. št. 197, pozicija 1661), v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, v členu 2 določa:
„1.   Kolektivni subjekt […] je pravna oseba ali organizacijska enota brez pravne osebnosti, ki ji je na podlagi posebnih določb priznana pravna sposobnost, razen državne blagajne, teritorialnih skupnosti in združenj takih skupnosti.
2.   Kolektivni subjekt v smislu zakona je tudi gospodarska družba z udeležbo državne blagajne, teritorialne skupnosti ali združenja takih skupnosti, kapitalska družba v ustanavljanju, subjekt v postopku likvidacije ali podjetnik, ki ni fizična oseba, in tuja organizacijska enota.“
Člen 22 tega zakona določa:
„V postopku za ugotavljanje odgovornosti kolektivnih subjektov za kazniva dejanja se smiselno uporabljajo določbe zakonika o kazenskem postopku, če določbe tega zakona ne določajo drugače. […]“
Zakonik o prekrškovnem postopku
Kodeks postępowania w sprawach o wykroczenia (zakonik o prekrškovnem postopku) v členu 116b(1), določa:
„Za zahtevo države članice [Unije] za izvršitev glob, kaznovalnih ukrepov v obliki dodatne odškodnine, obveznosti odprave škode ali sklepa o stroških postopka in za izvršitev odločbe sodišča ali drugega organa države članice [Unije] o naložitvi denarnih kazni se smiselno uporabljajo določbe poglavij 66a in 66b zakonika o kazenskem postopku.“
Zakonik o prekrških
Člen 92 poglavja XI, naslovljenega „Prekrški zoper varnost in red v prometu“, Kodeks Wykroczeń (zakonik o prekrških) določa:
„Voznik vozila, ki ne upošteva omejitve hitrosti, določene z zakonom ali prometnim znakom, se kaznuje z globo.“
Civilni zakonik
V skladu s členom 33 Kodeks cywilny (civilni zakonik) so pravne osebe državna blagajna in organizacijske enote, ki jim je na podlagi posebnih predpisov priznana pravna osebnost.
Zakonik o civilnem postopku
Člen 64(1) Kodeks postępowania cywilnego (zakonik o civilnem postopku) določa, da lahko vsaka fizična ali pravna oseba v postopku nastopa kot stranka (sposobnost biti stranka v sodnem postopku). Določa tudi, da imajo sposobnost biti stranka v sodnem postopku tudi organizacijske enote brez pravne osebnosti, ki jim je z zakonom priznana pravna sposobnost.
Zakon o svobodi opravljanja gospodarske dejavnosti
V členu 5(4) Ustawa o swobodzie działalności gospodarczej (zakon o svobodi opravljanja gospodarske dejavnosti) z dne 2. julija 2004 (Dz. U. št. 173, pozicija 1807) je „podružnica“ opredeljena kot ločen in organizacijsko samostojen del gospodarske dejavnosti, ki ga podjetnik opravlja zunaj svojega sedeža ali glavnega kraja izvajanja dejavnosti.
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
CJIB je 9. julija 2017 pri Sąd Rejonowy Gdańsk‑Południe w Gdańsku (občinsko sodišče Gdansk‑jug v Gdansku, Poljska) vložil zahtevo za priznanje in izvršitev odločbe službe za obdelavo podatkov iz radarjev pri CJIB v Leeuwardnu z dne 25. novembra 2016 (v nadaljevanju: odločba z dne 25. novembra 2016), s katero je bila Bank BGŻ BNP Paribas S.A. v Gdansku (v nadaljevanju: Bank BGŻ BNP Paribas Gdansk), podružnici družbe Bank BGŻ BNP Paribas s sedežem v Varšavi, naložena globa v višini 36 EUR.
Dejanje, za katero je bila naložena globa, je bilo storjeno 13. novembra 2016 v Utrechtu (Nizozemska), in sicer je voznik vozila, registriranega na Bank BGŻ BNP Paribas Gdansk, dovoljeno hitrost prekoračil za 6 km/h.
Iz potrdila, ki ga je CJIB priložil odločbi z dne 25. novembra 2016, je razvidno, da Bank BGŻ BNP Paribas Gdansk v postopku, v katerem je bila izdana ta odločba, ni bila zaslišana, je pa bila obveščena o pravici, da izpodbija utemeljenost očitkov zoper njo, vendar v predpisanem roku ni vložila pritožbe. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je zato odločba z dne 25. novembra 2016 postala pravnomočna 6. januarja 2017, izvršitev sankcije, ki je bila z njo naložena, pa bo v skladu z nizozemskim pravom zastarala 6. januarja 2022.
Predložitveno sodišče je razpisalo narok za preučitev zahteve CJIB, navedene v točki 24 te sodbe, na katerega pa stranki iz postopka v glavni stvari nista prišli in nista predložili izjav.
Predložitveno sodišče navaja, da se poglavje 66b ZKP, s katerim so v poljsko pravo prenesene določbe Okvirnega sklepa, uporablja tako za izvršitev odločb, izdanih v zvezi s kaznivimi dejanji, kot za izvršitev odločb, izdanih v zvezi s prekrški, ker na to poglavje napotuje člen 116b(1) zakonika o prekrškovnem postopku.
Vendar navedeno sodišče meni, da prenos Okvirnega sklepa v poljsko pravo ni popoln, ker v poljskem pravu ni navedene obveznosti, ki je državi izvršiteljici naložena s členom 9(3) tega sklepa, da izvrši denarne kazni, naložene pravni osebi, tudi če ta država ne pozna načela kazenske odgovornosti pravnih oseb.
Po mnenju predložitvenega sodišča se člen 611ff ZKP sklicuje na „storilca“ kaznivega dejanja in na njegovo „stalno ali začasno prebivališče“. Čeprav naj bi bilo mogoče pojem „storilec“ v običajnem pomenu razlagati široko, tako da vključuje fizične in pravne osebe, pa naj bi sobesedilna razlaga tega pojma z vidika sistematike ZKP in to, da se nikjer ne sklicuje na registrirani sedež, vodila do sklepa, da pojem „storilec“ v smislu člena 611 CPP zajema samo fizične osebe.
Zato naj člen 611ff in naslednji ZKP ne bi določali možnosti izvršitve odločbe, s katero je bila denarna kazen naložena pravni osebi.
Po mnenju predložitvenega sodišča taka možnost ni določena niti z zakonom o odgovornosti kolektivnih subjektov za prepovedana dejanja, za katera je zagrožena kazen, ker se ta zakon ne uporablja za prekrške, ki jih storijo kolektivni subjekti, saj je njegovo področje uporabe omejeno na kazniva dejanja in kršitve s področja davkov.
Posledica nepopolnega prenosa Okvirnega sklepa v poljski pravni red naj bi zato bila ta, da ni pravil glede možnosti priznanja in izvršitve denarnih kazni, naloženih pravnim osebam, zaradi česar naj bi poljska sodišča sistematično zavračala priznanje in izvršitev odločb, s katerimi so naložene take kazni.
Predložitveno sodišče ugotavlja, da iz sodne prakse Sodišča – zlasti iz sodbe z dne 29. junija 2017, Popławski (
C‑579/15
,
EU:C:2017:503
) – izhaja, da okvirni sklepi sicer nimajo neposrednega učinka, vendar morajo nacionalni organi in zlasti nacionalna sodišča, kadar odločajo v sporih, ki so jim predloženi, nacionalno pravo razlagati v skladu z njihovimi določbami, da se zagotovi polni učinek prava Unije. Vendar naj načelo skladne razlage nacionalnega prava ne bi moglo biti podlaga za razlago nacionalnega prava
contra legem
.
Predložitveno sodišče pa navaja, da bi široka razlaga pojma „storilec“, ki bi vključevala pravne osebe, da bi se zagotovila skladnost poljskega prava z Okvirnim sklepom, privedla do take razlage
contra legem
.
Zato se to sodišče v okviru prvega vprašanja sprašuje, kakšne so posledice ugotovitve neskladnosti poljskega prava z Okvirnim sklepom, in natančneje, ali mora v takem primeru zavrniti uporabo nacionalnega pravila, če ga ni mogoče razlagati skladno, ali ga, če ni drugih določb nacionalnega prava, ki so združljive s tem okvirnim sklepom, nadomestiti s pravilom iz tega okvirnega sklepa.
Predložitveno sodišče se v okviru drugega vprašanja sprašuje tudi o pojmu „pravna oseba“. V zvezi s tem navaja, da je v skladu s poljskim pravom podružnica pravne osebe vpisana v sodni register, ne da bi imela lasten sedež. Podružnica naj kljub svoji organizacijski neodvisnosti ne bi imela ločene pravne osebnosti od matične družbe in naj ne bi mogla biti stranka v sodnem postopku. Na drugi strani naj bi se zdelo, da so v nizozemskem pravu s pojmom „pravna oseba“ zajete tudi organizacijske enote pravne osebe.
V teh okoliščinah se predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba pojem „pravna oseba“ v smislu člena 1(a) in člena 9(3) Okvirnega sklepa razumeti kot avtonomen pojem prava Unije oziroma ali ga je treba razlagati v skladu s pravom države izdajateljice ali v skladu s pravom države izvršiteljice.
Po mnenju predložitvenega sodišča bi bilo treba ta pojem razlagati v skladu s pravom države izdajateljice, ker ta država denarno kazen naloži v skladu s svojimi pravnimi pravili.
V teh okoliščinah je Sąd Rejonowy Gdańsk‑Południe w Gdańsku (občinsko sodišče Gdansk‑jug v Gdansku) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba določbe člena 1(a), člena 9(3) ter člena 20(1) in (2)(b) Okvirnega sklepa […] razlagati tako, da mora biti v izvršitev posredovana odločba, s katero je bila pravni osebi izrečena denarna kazen, v državi izvršiteljici izvršena, čeprav nacionalne določbe, s katerimi je bil navedeni okvirni sklep prenesen v nacionalni pravni red, ne določajo možnosti izvršitve odločbe, s katero se taka kazen naloži pravni osebi?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba pojem ‚pravna oseba‘, uporabljen v členu 1(a) in členu 9(3) Okvirnega sklepa […], razlagati:
(a)
v skladu z določbami prava države izdajateljice (člen 1(c) [Okvirnega sklepa]),
(b)
v skladu z določbami prava države izvršiteljice (člen 1(d) [Okvirnega sklepa]),
(c)
kot avtonomen pojem prava Unije,
in ali je s tem pojmom posledično zajeta tudi podružnica pravne osebe, čeprav podružnica pravne osebe v državi izvršiteljici nima pravne osebnosti?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati najprej, v bistvu sprašuje, ali je treba pojem „pravna oseba“, uporabljen med drugim v členu 1(a) in členu 9(3) Okvirnega sklepa, razlagati v skladu s pravom države izdajateljice odločbe o naložitvi denarne kazni ali v skladu s pravom države izvršiteljice ali pa gre za avtonomen pojem prava Unije.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da Okvirni sklep sicer ne opredeljuje pojma „pravna oseba“, vendar se njegove določbe nanj večkrat sklicujejo, med drugim v členu 1(a) in členu 9(3), za katerih razlago je zaprosilo predložitveno sodišče.
Ker take opredelitve ni, je treba za razlago navedenega pojma napotiti na splošno sistematiko in namen Okvirnega sklepa.
Glede splošne sistematike Okvirnega sklepa člen 5 tega sklepa našteva kršitve, v primeru katerih se odločbe priznajo in izvršijo brez preverjanja dvojne kaznivosti dejanja, in pojasnjuje, da je opredelitev teh kršitev določena v pravu države izdajateljice. Kot je tudi generalni pravobranilec navedel v točkah 66 in 67 sklepnih predlogov, iz tega člena izhaja, da pravo države izdajateljice ureja elemente kazenske odgovornosti, zlasti kazen, ki se uporabi, in subjekt, ki se mu ta kazen naloži.
Za izvršitev odločbe o plačilu denarne kazni pa v skladu s členom 9 Okvirnega sklepa velja pravo države izvršiteljice, kar na eni strani pomeni, da so organi te države edini pristojni za odločanje o izvršilnih postopkih in določanje s tem povezanih ukrepov, vključno z razlogi za ustavitev izvršitve, in na drugi strani, da je treba denarno kazen, naloženo pravni osebi, izvršiti, tudi če država izvršiteljica ne priznava načela kazenske odgovornosti pravnih oseb.
Iz tega sledi, da je treba v skladu s splošno sistematiko Okvirnega sklepa pojem „pravna oseba“ razlagati v skladu s pravom države izdajateljice odločbe o naložitvi denarne kazni.
Ta ugotovitev je podprta tudi s ciljem Okvirnega sklepa.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je cilj Okvirnega sklepa, kot to izhaja zlasti iz njegovih členov 1 in 6 ter uvodnih izjav 1 in 2, vzpostaviti učinkovit mehanizem za čezmejno priznavanje in izvrševanje pravnomočnih odločb, s katerimi je fizični ali pravni osebi naložena denarna kazen zaradi storitve ene od kršitev, navedenih v členu 5 (sodbi z dne 14. novembra 2013, Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, točka
, in z dne 5. decembra 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje in izvrševanje denarnih kazni),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, točka
).
Kot je tudi generalni pravobranilec navedel v točki 68 sklepnih predlogov, je namreč namen Okvirnega sklepa brez harmonizacije kazenskih zakonodaj držav članic zagotoviti izvršitev denarnih kazni v teh državah zaradi načela vzajemnega priznavanja.
Načelo vzajemnega priznavanja – na katerem temelji sistematika Okvirnega sklepa – na podlagi člena 6 tega sklepa zahteva, da morajo države članice načeloma priznati odločbo o naložitvi denarne kazni, ki jim je bila posredovana v skladu s členom 4 Okvirnega sklepa, brez nadaljnjih formalnosti in nemudoma ukreniti vse potrebno za njeno izvršitev, pri čemer je treba razloge za zavrnitev priznanja ali izvršbe take odločbe razlagati strogo (sodbi z dne 14. novembra 2013, Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, točka
, in z dne 5. decembra 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje in izvrševanje denarnih kazni),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, točka
).
V obravnavani zadevi je iz predložitvene odločbe razvidno, da je bila kazen, katere izvršitev je zahteval CJIB, formalno naložena Bank BGŻ BNP Paribas Gdansk, ki je podružnica družbe Bank BGŻ BNP Paribas s sedežem v Varšavi in ki po poljskem pravu nima pravne osebnosti niti pravne sposobnosti biti stranka v postopku. Po mnenju predložitvenega sodišča bi lahko ta okoliščina v praksi privedla do tega, da denarne kazni na podlagi Okvirnega sklepa na zahtevo pristojnega organa druge države članice ne bi bilo mogoče izvršiti.
Vendar je treba ugotoviti, da podružnica, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, v poljskem pravu nima pravne osebnosti, ki bi bila ločena od družbe, ki ji pripada. V teh okoliščinah in s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče, je razvidno, da bi bilo dejanja Bank BGŻ BNP Paribas Gdansk mogoče pripisati družbi Bank BGŻ BNP Paribas, in bi bilo mogoče šteti, da je bila kazen naložena slednji. Zdi se torej, da se v skladu s pravom države članice izvršiteljice kazen lahko izvrši zoper družbo Bank BGŻ BNP Paribas.
Ker naj bi podružnica in družba, ki jo ima v lasti, tvorili en sam pravni subjekt poljskega prava, bi bilo mogoče za vročitev odločbe o naložitvi denarne kazni prvi šteti, da pomeni vročitev drugi, ki ima pravno sposobnost biti stranka v postopku, tudi v fazi izvršitve.
Poleg tega je treba na splošno poudariti, da določbe Direktive 2015/413, ki se uporabljajo v primeru prometnih prekrškov, povezanih z varnostjo v cestnem prometu, in med drugim v primeru prekoračitve dovoljene hitrosti, določajo, da morajo države članice v duhu lojalnega sodelovanja omogočiti lažjo čezmejno izmenjavo informacij o teh prekrških, da bi olajšale izvrševanje sankcij, kadar so ti prekrški storjeni z vozilom, registriranim v državi članici, ki ni država članica, v kateri je bil storjen prekršek, in tako prispevati k uresničevanju cilja, ki mu sledi ta direktiva, in sicer zagotoviti visoko raven zaščite za vse udeležence v cestnem prometu v Uniji.
V ta namen čezmejna izmenjava informacij pomeni, kot je tudi generalni pravobranilec navedel v točki 73 sklepnih predlogov, da podatki, ki jih predloži država članica registracije, v obravnavanem primeru država izvršiteljica, omogočajo identifikacijo ne le imetnika registracije vozila, ampak tudi osebe, ki je v skladu z nacionalnim pravom odgovorna za to vozilo v primeru cestnega prekrška, da bi se olajšalo izvrševanje morebitnih denarnih kazni.
Glede na vse navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba pojem „pravna oseba“, uporabljen med drugim v členu 1(a) in členu 9(3) Okvirnega sklepa, razlagati v skladu s pravom države izdajateljice odločbe o naložitvi denarne kazni.
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Okvirni sklep razlagati tako, da sodišču države članice nalaga, da ne uporabi določbe nacionalnega prava, ki ni združljiva s členom 9(3) Okvirnega sklepa.
Kot med drugim izhaja iz člena 1(a) v povezavi s členom 9(3) Okvirnega sklepa, mora država izvršiteljica denarno kazen v smislu tega okvirnega sklepa, ki je naložena pravni osebi, izvršiti. Okvirni sklep, za katerega je sodna praksa poudarila, da je zavezujoč (glej v tem smislu sodbo z dne 16. junija 2005, Pupino,
C‑105/03
,
EU:C:2005:386
, točki
in
), zato državam članicam nalaga obveznost, da take denarne kazni izvršijo ne glede na to, ali v nacionalnih ureditvah poznajo načelo kazenske odgovornosti pravnih oseb.
V tem okviru se predložitveno sodišče sprašuje, ali na podlagi načela primarnosti prava Unije ne sme uporabiti določbe nacionalnega prava, če te ni mogoče skladno razlagati, oziroma ali jo mora, če ni drugih združljivih določb nacionalnega prava, nadomestiti z določbami Okvirnega sklepa.
V zvezi s tem je treba spomniti, kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, da za zagotavljanje učinkovitosti vseh določb prava Unije načelo primarnosti med drugim nacionalnim sodiščem nalaga, da nacionalno pravo razlagajo, kolikor je mogoče, v skladu s pravom Unije (sodba z dne 24. junija 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, točka
).
Če katero koli nacionalno sodišče ne more razlagati nacionalne ureditve v skladu z zahtevami prava Unije, ima to sodišče, ki odloča v okviru svoje pristojnosti, kot organ države članice dolžnost, da v sporu, ki mu je predložen, ne uporabi nobene nacionalne določbe, ki je v nasprotju z določbo prava Unije z neposrednim učinkom (glej v tem smislu sodbo z dne 24. junija 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Na določbo prava Unije brez neposrednega učinka pa se ni mogoče sklicevati v okviru spora, ki spada na področje prava Unije, zato da se ne bi uporabila določba nacionalnega prava, ki je v nasprotju z njo (sodba z dne 24. junija 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, točka
).
Sodišče je tako razsodilo, da je to, da nacionalno sodišče ne uporabi določbe svojega nacionalnega prava, ki je v nasprotju z določbo prava Unije – če izhaja iz primarnosti, ki je priznana zadnjenavedeni določbi – vseeno pogojeno z neposrednim učinkom navedene določbe v sporu, o katerem odloča to sodišče. Zato nacionalno sodišče zgolj na podlagi prava Unije ni zavezano, da ne uporabi določbe svojega nacionalnega prava, ki je v nasprotju s pravom Unije, če zadnjenavedena določba nima neposrednega učinka (sodba z dne 24. junija 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, točka
).
Kar zadeva Okvirni sklep, je bil ta sprejet na podlagi nekdanjega tretjega stebra Unije, zlasti na podlagi člena 31(1)(a) Pogodbe EU in člena 34(2)(b) Pogodbe EU. Ker Okvirni sklep po začetku veljavnosti Lizbonske pogodbe ni bil razveljavljen, razglašen za ničnega ali spremenjen, iz člena 9 Protokola (št. 36) o prehodni ureditvi, ki je priložen k Pogodbama, izhaja, da njegove učinke še naprej ureja Pogodba EU in zato nima neposrednega učinka (glej po analogiji sodbo z dne 24. junija 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, točki
in
).
Iz sodne prakse Sodišče prav tako izhaja, da okvirni sklepi sicer nimajo neposrednega učinka, vendar je posledica njihove zavezujoče narave obveznost za nacionalne organe, da od izteka roka za prenos teh okvirnih sklepov svoje nacionalno pravo razlagajo skladno (sodba z dne 24. junija 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, točka
in navedena sodna praksa).
Pri uporabi nacionalnega prava morajo torej ti organi to pravo razlagati, kolikor je mogoče, ob upoštevanju besedila in namena Okvirnega sklepa ter celotnega nacionalnega prava in ob uporabi metod razlage, ki jih to pravo priznava, da se zagotovi polni učinek Okvirnega sklepa in da se doseže rešitev, ki je v skladu z njegovim ciljem (glej v tem smislu sodbo z dne 24. junija 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Vendar je treba opozoriti, da za načelo skladne razlage nacionalnega prava veljajo nekatere omejitve, in sicer se na eni strani na podlagi okvirnega sklepa in neodvisno od zakona, sprejetega za njegovo izvajanje, ne sme določiti oziroma povečati kazenska odgovornost tistih, ki so storili kršitev (glej v tem smislu sodbi z dne 8. novembra 2016, Ognyanov,
C‑554/14
,
EU:C:2016:835
, točki
in
, in z dne 29. junija 2017, Popławski,
C‑579/15
,
EU:C:2017:503
, točka
) in na drugi strani se nacionalnega prava ne sme razlagati
contra legem
(sodba z dne 29. junija 2017, Popławski,
C‑579/15
,
EU:C:2017:503
, točka
in navedena sodna praksa).
V tem okviru je treba spomniti, da je Sodišče že razsodilo, da nacionalno sodišče ne more upravičeno trditi, da nacionalne določbe ne more razlagati v skladu s pravom Unije le zato, ker se je ta določba dosledno razlagala v smislu, ki ni v skladu s tem pravom ali zato, ker so jo tako uporabljali pristojni nacionalni organi (sodba z dne 24. junija 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, točka
in navedena sodna praksa). Te ugotovitve veljajo
a fortiori
za stališča pravne teorije.
V obravnavanem primeru je treba na prvem mestu ugotoviti, da predložitveno sodišče sicer navaja, da nezmožnost razlage poljskega prava v skladu s cilji Okvirnega sklepa izhaja tudi iz nacionalne sodne prakse, vključno s prakso pritožbenih sodišč, in iz stališč enega dela pravne teorije, vendar se to sodišče ne more opreti zgolj na te elemente, da bi ugotovilo, da tega prava ne more razlagati v skladu s pravom Unije.
Na drugem mestu je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče v nasprotju z navedbami poljske vlade in Evropske komisije meni, da bi razlaga poljskega prava z namenom zagotovitve njegove skladnosti z Okvirnim sklepom pomenila razlago tega prava
contra legem
. Po mnenju tega sodišča pojma „storilec“ iz člena 611ff, odstavek 1, ZKP ni mogoče razlagati široko, tako da bi vključeval tudi pravne osebe. Poleg tega naj nobena druga nacionalna določba – vključno z zakonom o odgovornosti kolektivnih subjektov za prepovedana dejanja, za katera je zagrožena kazen, ki naj se ne bi uporabljal za prekrške – ne bi omogočala zagotovitve skladnosti poljskega prava z Okvirnim sklepom.
Glede tega je treba opozoriti, da se mora Sodišče pri razlagi nacionalnih določb načeloma opreti na opredelitve, ki izhajajo iz predložitvene odločbe. V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč Sodišče ni pristojno za razlago nacionalnega prava države članice (sodba z dne 10. januarja 2019, ET,
C‑97/18
,
EU:C:2019:7
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato je le predložitveno sodišče pristojno, da presodi, ali je poljsko pravo mogoče razlagati tako, da omogoča izvršitev denarnih kazni, naloženih pravnim osebam, v skladu z zahtevo iz člena 9(3) Okvirnega sklepa.
Vendar pa je Sodišče, ki je pozvano, naj nacionalnemu sodišču v okviru postopka predhodnega odločanja da koristen odgovor, pristojno, da na podlagi spisa iz postopka v glavni stvari ter stališč, ki so mu bila predložena, navede smernice, na podlagi katerih bo lahko nacionalno sodišče o zadevi odločilo (sodba z dne 24. junija 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je treba navesti, da so v skladu s stališčem poljske vlade in Komisije določbe poglavja 66b ZKP ustrezna pravna podlaga za priznanje in izvršitev odločb o naložitvi denarnih sankcij pravnim osebam zaradi storitve prekrška, saj naj ne bi nič nasprotovalo temu, da se pojem „storilec“ razlaga široko. Poljska vlada zlasti meni, da to, da se določbe tega poglavja ne sklicujejo na registrirani sedež, ni nepremostljiva ovira za tako razlago. V zvezi s tem navaja, da člen 611ff(1) ZKP določa pristojnost za izvršitev denarne kazni tudi za sodišče, na katerega območju ima „storilec“ premoženje ali prejema dohodke, pri čemer naj bi se to merilo v celoti uporabljalo za pravne osebe.
Tako kot poljska vlada in Komisija je generalni pravobranilec v točki 54 sklepnih predlogov navedel, da se za razlago pojma „storilec“ v smislu določb ZKP, ki se nanašajo na izvrševanje denarnih kazni, ni treba sklicevati na ta pojem v smislu materialnega kazenskega prava in da se ta pojem lahko razlaga tako, da se nanaša na subjekt, ki mu je bila naložena pravnomočna denarna kazen, ne glede na to, ali gre za pravno ali fizično osebo.
Poleg tega iz spisa, ki ga ima na voljo Sodišče, izhaja, da je več poljskih sodišč že ugodilo zahtevam za izvršbo denarnih kazni, ki so bile na Nizozemskem naložene pravnim osebam za prometne prekrške.
Predložitveno sodišče mora tako od upoštevanju zgornjih preudarkov preveriti, ali je taka razlaga pojma „storilec“ v okviru poglavja 66b ZKP možna.
Nazadnje je treba navesti, da taka razlaga ne bi povzročila morebitnega povečanja odgovornosti pravnih oseb, saj je obseg te odgovornosti določen s pravom države izdajateljice.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba Okvirni sklep razlagati tako, da sodišču države članice ne nalaga, da ne uporabi določbe nacionalnega prava, ki ni združljiva s členom 9(3) Okvirnega sklepa, saj ta določba nima neposrednega učinka. Predložitveno sodišče pa mora, kolikor je mogoče, nacionalno pravo razlagati skladno, da zagotovi rezultat, ki je v skladu s ciljem, ki se uresničuje s tem okvirnim sklepom.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

1.
Pojem „pravna oseba“, med drugim uporabljen v členu 1(a) in členu 9(3) Okvirnega sklepa Sveta 2005/214/PNZ z dne 24. februarja 2005 o uporabi načela vzajemnega priznavanja denarnih kazni, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009, je treba razlagati v skladu s pravom države izdajateljice odločbe o naložitvi denarne kazni.

2.
Okvirni sklep 2005/214, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299, je treba razlagati tako, da sodišču države članice ne nalaga, da ne uporabi določbe nacionalnega prava, ki ni združljiva s členom 9(3) Okvirnega sklepa 2005/214, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299, saj ta določb nima neposrednega učinka. Predložitveno sodišče pa mora, kolikor je mogoče, nacionalno pravo razlagati skladno, da zagotovi rezultat, ki je v skladu s ciljem, ki se uresničuje z Okvirnim sklepom 2005/214, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: poljščina.