CELEX: 62020CJ0208
Predhodno odločanje
Člen 20(2)(a) PDEU
Člen 47, drugi odstavek, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
Uredba (ES) št. 1206/2001
Sodelovanje med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah
Člen 1(1)(a)
Uredba (EU) št. 1215/2012
Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah
Člen 5(1)
Neplačane terjatve
Sodne odločbe
Plačilni nalogi
Vročitev
Dolžnik, ki prebiva na neznanem naslovu v državi članici, ki ni država članica, pred katere sodiščem poteka postopek

Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 20(2)(a) PDEU v povezavi s členom 47, drugi odstavek, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), člena 1(1)(a) Uredbe Sveta (ES) št. 1206/2001 z dne 28. maja 2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 121) ter člena 5(1) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (
UL 2012, L 351, str. 1
).
Ta predloga sta bila vložena v okviru sporov, na eni strani, v zadevi C‑208/20 med družbo „Toplofikatsia Sofia“ EAD, družbo „CHEZ Elektro Bulgaria“ AD in „Agentsia za control na prosrocheni zadalzhenia“ EOOD, v zadevi C‑256/20 pa med družbo Toplofikatsia Sofia in, na drugi strani, fizičnimi osebami, ki niso stranke v postopku, v zvezi z izterjavo neplačanih terjatev.
Pravni okvir
Uredba št. 1206/2001
Člen 1 Uredbe št. 1206/2001 določa:
„1.   Ta uredba se uporablja v civilnih ali gospodarskih zadevah, kadar sodišče države članice, v skladu s pravom te države, zaprosi:
(a)
da pristojno sodišče druge države članice pridobi dokaze;
(b)
neposredno pridobivanje dokazov v drugi državi članici.
2.   Zaprosilo ne sme biti podano z namenom pridobitve dokaza, ki ni namenjen uporabi v začetem ali predvidenem sodnem postopku.
[…]“
Člen 4(1)(b) te uredbe določa:
„Zaprosilo se poda z obrazcem A, ali kadar je to primerno, z obrazcem I iz Priloge. Vsebovati mora naslednje podatke:
[…]
(b) imena in naslove strank postopka in njihovih zastopnikov, če jih imajo“.
Uredba št. 1215/2012
Člen 1(1) Uredbe št. 1215/2012 določa:
„Ta uredba se uporablja v civilnih in gospodarskih zadevah, ne glede na naravo sodišča. Zlasti ne zajema davčnih, carinskih ali upravnih zadev ali odgovornosti države za dejanja in opustitve pri izvajanju državne oblasti (
acta iure imperii
).“
Člen 4(1) te uredbe določa:
„Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.“
Člen 5(1) navedene uredbe določa:
„Osebe s stalnim prebivališčem v državi članici so lahko tožene pred sodišči druge države članice samo na podlagi pravil iz oddelkov 2 do 7 tega poglavja.“
Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Zadeva C‑208/20
Predložitveno sodišče, Sofiyski Rayonen sad (okrožno sodišče v Sofiji, Bolgarija), odloča o treh sporih.
Prvi spor se nanaša na tožbo, ki jo je družba Toplofikatsia Sofia vložila zaradi ugotovitve obstoja terjatve v zvezi z dobavo toplotne energije v zgradbi v Sofiji (Bolgarija) fizični osebi, potem ko ta oseba v okviru postopka za izdajo plačilnega naloga, ki je bil izdan zoper njo, ni bila najdena na naslovu, navedenem v tožbi. S poizvedbami, ki jih je opravilo to sodišče, je bilo potrjeno, da je ta naslov njen naslov trenutnega stalnega prebivališča, kot je vpisan v nacionalni register prebivalstva. Vendar po navedbah nekega soseda navedena oseba že sedem let prebiva v Franciji.
V drugem sporu je navedeno sodišče na predlog družbe CHEZ Elektro Bulgaria, dobaviteljice električne energije, zoper fizično osebo izdalo plačilni nalog za neplačane račune za dobavo električne energije v zgradbi v Sofiji in odredilo, naj se ji ta nalog vroči na naslov, ki ga je navedla družba CHEZ Elektro Bulgaria in ki ustreza naslovu trenutnega stalnega prebivališča te osebe, kot je naveden v nacionalnem registru prebivalstva. Vendar navedene osebe – ki po informacijah nekega soseda že eno leto prebiva v Nemčiji – tam ni bilo mogoče najti.
V tretjem sporu je predložitveno sodišče na predlog družbe za izterjavo terjatev Agentsia za control na prosrocheni zadalzhenia izdalo plačilni nalog zoper fizično osebo, ki ni vrnila kredita, najetega pri kreditni instituciji s sedežem v Sofiji, in odredilo, naj se ji vroči na naslov, ki ga je navedla ta družba in ki ustreza naslovu trenutnega stalnega prebivališča te osebe, kot je naveden v nacionalnem registru prebivalstva. Vendar navedene osebe – ki po informacijah njene matere že tri leta prebiva v Nemčiji – tam ni bilo mogoče najti.
Predložitveno sodišče se sprašuje, ali je dolžno – enako kot je dolžno na podlagi bolgarskega prava po uradni dolžnosti preveriti naslov oseb, ki jim je treba vročiti sodno pisanje, v Bolgariji – po uradni dolžnosti opraviti taka preverjanja pri pristojnih organih druge države članice, če je očitno, da naslovnik sodne odločbe, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, živi v zadnjenavedeni državi članici.
Poleg tega se to sodišče sprašuje o razlagi člena 5(1) Uredbe št. 1215/2012. V zvezi s tem se v bistvu sprašuje, ali je treba to določbo razlagati tako, da – če se zdi verjetno ali gotovo, da dolžnik nima običajnega prebivališča na njegovem območju – nasprotuje izdaji plačilnega naloga zoper tega dolžnika ali temu, da ta nalog postane izvršljiv. Sprašuje se tudi, ali mu je v tem primeru z navedeno določbo naloženo, da tak plačilni nalog po uradni dolžnosti razveljavi.
V teh okoliščinah je Sofiyski Rayonen sad (okrožno sodišče v Sofiji) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 20(2)(a) [PDEU] v povezavi s členom 47, drugi odstavek, Listine, načeli prepovedi diskriminacije in enakovrednosti postopkovnih ukrepov v nacionalnih sodnih postopkih ter člen 1[(1)](a) Uredbe [št. 1206/2001] razlagati tako, da je nacionalno sodišče, ki je začelo postopek, če nacionalno pravo sodišča, ki je začelo postopek, določa, da si to pridobi uradno informacijo o naslovu tožene stranke v svoji državi, in se ugotovi, da je ta tožena stranka v drugi državi Evropske unije, dolžno pridobiti informacijo o naslovu tožene stranke pri pristojnih organih države, v kateri tožena stranka prebiva?
2.
Ali je treba člen 5(1) Uredbe [št. 1215/2012] v povezavi z načelom, da mora nacionalno sodišče zagotavljati postopkovna jamstva za učinkovito varstvo pravic, ki izhajajo iz prava Unije, razlagati tako, da je nacionalno sodišče pri ugotavljanju običajnega prebivališča dolžnika kot pogoja po nacionalnem pravu za izvedbo enostranskega formalnega postopka brez pridobivanja dokazov, kot je postopek za izdajo plačilnega naloga, vsak utemeljen sum, da ima dolžnik svoje običajno prebivališče v drugi državi članici Evropske unije, dolžno razlagati kot pomanjkanje pravne podlage za izdajo plačilnega naloga oziroma kot podlago za to, da plačilni nalog ne postane izvršljiv?
3.
Ali je treba člen 5(1) Uredbe [št. 1215/2012] v povezavi z načelom, da mora nacionalno sodišče zagotavljati postopkovna jamstva za učinkovito varstvo pravic, ki izhajajo iz prava Unije, razlagati tako, da je nacionalno sodišče, ki je po izdaji plačilnega naloga proti določenemu dolžniku ugotovilo, da ta dolžnik verjetno nima običajnega prebivališča v državi sodišča, in če je po nacionalnem pravu to ovira za izdajo plačilnega naloga proti takemu dolžniku, dolžno po uradni dolžnosti razveljaviti izdani plačilni nalog, čeprav ni izrecne zakonske določbe v tem smislu?
4.
Če je odgovor na tretje vprašanje nikalen, ali je treba tam navedene določbe razlagati tako, da nacionalno sodišče zavezujejo, da razveljavi izdani plačilni nalog, če je opravilo preverbo in z gotovostjo ugotovilo, da dolžnik nima običajnega prebivališča v državi sodišča, ki je začelo postopek?“
Zadeva C‑256/20
V tej zadevi je Sofiyski Rayonen sad (okrožno sodišče v Sofiji) na predlog družbe Toplofikatsia Sofia izdalo plačilni nalog zoper fizično osebo za neplačane račune za dobavo toplotne energije v zgradbi v Sofiji in odredilo, naj se ji ta nalog vroči na naslov njenega sedanjega stalnega prebivališča. Po dveh poskusih pa te osebe – ki po informacijah upravnika te zgradbe živi v Nemčiji in je redko navzoča na navedenem naslovu – tam ni bilo mogoče najti.
V teh okoliščinah je Sofiyski Rayonen sad (okrožno sodišče v Sofiji) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo tri vprašanja, katerih besedilo je enako besedilu drugega, tretjega in četrtega vprašanja, predloženih v zadevi C‑208/20.
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje v zadevi C‑208/20
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v zadevi C‑208/20 v bistvu sprašuje, ali je treba člen 20(2)(a) PDEU v povezavi s členom 47, drugi odstavek, Listine, načeli prepovedi diskriminacije in enakovrednosti ter člen 1(1)(a) Uredbe št. 1206/2001 razlagati tako, da morajo sodišča države članice – če so na podlagi ureditve države članice dolžna po uradni dolžnosti poiskati naslov oseb, ki jim je treba vročiti sodno pisanje, v tej državi članici – kadar se zdi, da oseba, ki ji je treba vročiti sodno odločbo, prebiva v drugi državi članici, poiskati naslov te osebe pri pristojnih organih te druge države članice.
Prvič, glede razlage člena 20(2)(a) PDEU v povezavi s členom 47, drugi odstavek, Listine ter načel prepovedi diskriminacije in enakovrednosti, za katero je zaprošeno, je treba najprej opozoriti, da mora v okviru postopka predhodnega odločanja, določenega v členu 267 PDEU, med sporom, o katerem odloča predložitveno sodišče, in določbami prava Unije, katerih razlaga se prosi, obstajati takšna povezava, da je ta razlaga objektivno potrebna za odločitev, ki jo mora sprejeti to sodišče (sklep z dne 20. januarja 2021, Bezirkshauptmannschaft Kirchdorf,
C‑293/20
, neobjavljen,
EU:C:2021:44
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega Sodišče tudi vztraja, da je pomembno, da nacionalno sodišče navede jasne razloge, ki so mu vzbudili dvom o razlagi prava Unije in iz katerih meni, da je treba na Sodišče nasloviti vprašanja za predhodno odločanje. V zvezi s tem je nujno, da nacionalno sodišče v predložitveni odločbi vsaj minimalno pojasni razloge za izbiro določb prava Unije, katerih razlago zahteva, in zvezo, ki jo je ugotovilo med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja v sporu pred njim (sodba z dne 16. julija 2020, Adusbef in drugi,
C‑686/18
,
EU:C:2020:567
, točka
in navedena sodna praksa).
Te zahteve v zvezi z vsebino predloga za sprejetje predhodne odločbe so izrecno določene v členu 94 Poslovnika Sodišča, ki naj bi ga predložitveno sodišče v okviru sodelovanja, vzpostavljenega s členom 267 PDEU, poznalo in ki ga mora natančno upoštevati. Na te zahteve je tudi opozorjeno v točki 15 Priporočil Sodišča Evropske unije nacionalnim sodiščem v zvezi z začetkom postopka predhodnega odločanja (
UL 2019, C 380, str. 1
) (sodba z dne 16. julija 2020, Adusbef in drugi,
C‑686/18
,
EU:C:2020:567
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi pa po eni strani iz predložitvene odločbe v zadevi C‑208/20 nikakor ne izhaja, da so spori o glavni stvari kakor koli povezani s členom 20(2)(a) PDEU v povezavi s členom 47, drugi odstavek, Listine ter z načeloma prepovedi diskriminacije in enakovrednosti.
Po drugi strani predložitveno sodišče ne navaja razlogov, iz katerih bi bila po njegovem mnenju razlaga teh določb in načel nujna za rešitev teh sporov, niti ne pojasnjuje povezave, ki jo je ugotovilo med njimi in nacionalno ureditvijo iz postopka v glavni stvari.
Zato prvo vprašanje v delu, v katerem se nanaša na razlago navedenih določb in načel, ni dopustno.
Drugič, v zvezi z razlago člena 1(1)(a) Uredbe št. 1206/2001 je treba opozoriti, da se v skladu s to določbo ta uredba uporablja v civilnih ali gospodarskih zadevah, kadar sodišče države članice v skladu s pravom te države zaprosi, da pristojno sodišče druge države članice pridobi dokaze.
Iskanje naslova osebe, ki ji je treba vročiti sodno odločbo, pa ni „pridobivanje dokazov“ v smislu navedene določbe, ki bi spadalo na področje uporabe navedene uredbe.
V zvezi s tem je treba spomniti, da mora tako zaprosilo v skladu s členom 4(1)(b) iste uredbe med drugim vsebovati imena in naslove strank.
Iz tega sledi, da zaprosilo sodišča države članice, katerega predmet je iskanje naslova osebe, ki ji je treba vročiti sodno odločbo, v drugi državi članici, ni urejeno z Uredbo št. 1206/2001, tako da se ta uredba ne uporablja za položaj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari.
Glede na vse navedeno je treba na prvo vprašanje v zadevi C‑208/20 odgovoriti, da je treba člen 1(1)(a) Uredbe št. 1206/2001 razlagati tako, da se ne uporablja za položaj, v katerem sodišče države članice išče naslov osebe, ki ji je treba vročiti sodno odločbo, v drugi državi članici.
Drugo, tretje in četrto vprašanje v zadevi C‑208/20 ter tri vprašanja v zadevi C‑256/20
Predložitveno sodišče z drugim, tretjim in četrtim vprašanjem v zadevi C‑208/20 in tremi vprašanji v zadevi C‑256/20 v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(1) Uredbe št. 1215/2012 razlagati tako, da nasprotuje temu, da sodišče države članice izda plačilni nalog zoper dolžnika in, odvisno od okoliščin primera, temu, da ta nalog postane izvršljiv, ali da ta člen navedenemu sodišču nalaga, da navedeni nalog razveljavi, če se zdi verjetno ali gotovo, da ta dolžnik nima običajnega prebivališča na območju pristojnosti tega sodišča.
Na podlagi te določbe so lahko osebe s stalnim prebivališčem v državi članici tožene pred sodišči druge države članice samo na podlagi pravil iz oddelkov od 2 do 7 poglavja II te uredbe.
Uvodoma je treba opozoriti, kot je razvidno iz člena 267 PDEU, da je potrebno, da je „treba“ predhodno odločbo, za katero je zaprošeno, sprejeti, da bi se predložitvenemu sodišču omogočila „izreči sodba“ v zadevi, o kateri odloča. Tako postopek predhodnega odločanja predpostavlja zlasti, da pred nacionalnimi sodišči dejansko poteka spor, v okviru katerega se od teh sodišč zahteva, da izdajo odločbo, v kateri bo mogoče upoštevati sodbo, izdano v postopku predhodnega odločanja (sodba z dne 24. novembra 2020, Openbaar Ministerie (Ponarejanje listin),
C‑510/19
,
EU:C:2020:953
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi pa je iz predlogov za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da je predložitveno sodišče že izdalo plačilne naloge zoper tožene stranke v postopku v glavni stvari in da je to sodišče šele v fazi vročanja teh nalogov tem toženim strankam ugotovilo, da te stranke ne prebivajo več na njegovem območju pristojnosti, temveč verjetno v drugi državi članici na neznanih naslovih.
Zato v teh okoliščinah razlaga člena 5(1) Uredbe št. 1215/2012 očitno ni potrebna, da bi se predložitvenemu sodišču omogočila utemeljiti njegova pristojnost za izdajo navedenih nalogov, saj jih je to sodišče že izdalo in se je zato pred izdajo teh nalogov nujno izreklo za pristojno.
Iz tega sledi, da drugo vprašanje v zadevi C‑208/20 in prvo vprašanje v zadevi C‑256/20 nista dopustni v delu, v katerem se nanašata na vprašanje, ali ta določba nasprotuje temu, da sodišče države članice v takih okoliščinah izda plačilni nalog zoper dolžnika, če se zdi verjetno ali gotovo, da ta dolžnik nima običajnega prebivališča na območju pristojnosti tega sodišča.
V zvezi z vprašanji, ali je treba v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, člen 5(1) Uredbe št. 1215/2012 razlagati tako, da nasprotuje temu, da plačilni nalogi, ki jih je izdalo zadevno sodišče, postanejo izvršljivi, ali da temu sodišču nalaga razveljavitev teh nalogov, zadostuje ugotovitev, da ta določba nima nobene zveze s postopkovnimi pravili držav članic, s katerimi so urejeni pogoji, pod katerimi sodne odločbe postanejo izvršljive, in veljavnostjo teh odločb.
V zvezi s tem je treba spomniti, da cilj Uredbe št. 1215/2012 ni poenotiti vsa postopkovna pravila držav članic, temveč urediti sodno pristojnost za reševanje civilnih in gospodarskih sporov v razmerjih med temi državami ter olajšati izvrševanje sodnih odločb (sodba z dne 31. maja 2018, Nothartová,
C‑306/17
,
EU:C:2018:360
, točka
in navedena sodna praksa).
Ker s to uredbo niso določeni pogoji, v katerih sodne odločbe postanejo izvršljive, niti pogoji, s katerimi je urejena veljavnost teh sodnih odločb, ti pogoji zato spadajo v postopkovno avtonomijo držav članic (glej v tem smislu sodbo z dne 31. maja 2018, Nothartová,
C‑306/17
,
EU:C:2018:360
, točka
in navedena sodna praksa).
Ker se člen 5(1) Uredbe št. 1215/2012 ne uporablja za položaj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, poleg tega ni mogoče šteti, da bi odločitev, ki jo bo moralo sprejeti predložitveno sodišče glede tega, ali je plačilni nalog postal izvršljiv, ali glede veljavnosti takega naloga v takem položaju, lahko odvzela polni učinek uporabi te določbe.
V teh okoliščinah je treba na drugo, tretje in četrto vprašanje v zadevi C‑208/20 in na tri vprašanja v zadevi C‑256/20 odgovoriti, da je treba člen 5(1) Uredbe št. 1215/2012 razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da plačilni nalog zoper dolžnika postane izvršljiv, in da se s tem členom ne zahteva razveljavitev takega naloga.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

1.
Člen 1(1)(a) Uredbe Sveta (ES) št. 1206/2001 z dne 28. maja 2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da se ne uporablja za položaj, v katerem sodišče države članice išče naslov osebe, ki ji je treba vročiti sodno odločbo, v drugi državi članici.

2.
Člen 5(1) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da plačilni nalog zoper dolžnika postane izvršljiv, in da se s tem členom ne zahteva razveljavitev takega naloga.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: bolgarščina.