CELEX: 62017CJ0606
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Verejné zákazky na dodávku tovaru
Smernica 2004/18/ES
Článok 1 ods. 2 písm. a)
Zadanie zákazky mimo konania pre zadanie verejnej zákazky
Pojem ‚odplatné zmluvy‘
Pojem ‚verejnoprávny subjekt‘

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 49, 56, 105 a nasledujúcich článkov ZFEÚ, ako aj článkov 1 a 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby (
Ú. v. EÚ L 134, 2004, s. 114
; Mim. vyd. 06/007, s. 132).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou IBA Molecular Italy Srl (ďalej len „IBA“) na jednej strane a Azienda ULSS n
o
3 (miestne zdravotnícke stredisko č. 3, Taliansko), Regione Veneto (Región Benátsko, Taliansko), Ministero della Salute (ministerstvo zdravotníctva, Taliansko), ako aj Ospedale dell’Angelo di Mestre (nemocnica dell’Angelo v Mestre, Taliansko) na druhej strane vo veci priameho zadania trojročnej dodávky rádiofarmaka na báze 18 F‑fluorodeoxyglukózy s názvom „Fludeoxyglukóza (18F) IBA“ (ďalej len „liek 18‑FDG“) Istituto Sacro Cuore ‐ Don Calabria di Negrar (ďalej len „Sacro Cuore“) zo strany miestneho zdravotníckeho strediska č. 3 a nemocnice dell’Angelo v Mestre.
Právna úprava
Právo Únie
Článok 1 smernice 2004/18, nazvaný „Vymedzenie pojmov“, vo svojom odseku 2 písm. a) a odseku 9 stanovuje:
„2. a)
‚Verejné zákazky‘ sú zmluvy s peňažným plnením [odplatné zmluvy –
neoficiálny preklad
], uzavreté písomne medzi jedným alebo viacerými hospodárskymi subjektmi a jedným alebo viacerými verejnými obstarávateľmi, ktorých predmetom je vykonanie prác, dodávka výrobkov alebo poskytnutie služieb v zmysle tejto smernice.
…
9. ‚   Verejní obstarávatelia‘ sú štátne, regionálne alebo miestne orgány, inštitúcie, ktoré sa spravujú verejným právom, združenia vytvorené jedným alebo niekoľkými takýmito orgánmi alebo jednou alebo viacerými takýmito inštitúciami, ktoré sa spravujú verejným právom.
‚Inštitúcia, ktorá sa spravuje verejným právom‘ je každá inštitúcia:
a)
zriadená na osobitný účel plnenia potrieb všeobecného záujmu, ktoré nemajú priemyselný alebo obchodný charakter;
b)
má právnu subjektivitu; a
c)
je z väčšej časti financovaná štátnymi, regionálnymi alebo miestnymi orgánmi alebo inými inštitúciami, ktoré sa spravujú verejným právom; alebo jej riadenie podlieha dohľadu tých[t]o inštitúcií; alebo má správny, riadiaci alebo dozorný orgán, ktorého viac ako polovicu členov vymenúvajú štátne, regionálne alebo miestne orgány alebo iné inštitúcie, ktoré sa spravujú verejným právom.
…“
Článok 2 smernice 2004/18, nazvaný „Zásady zadávania zákaziek“, stanovuje:
„Verejní obstarávatelia zaobchádzajú s hospodárskymi subjektmi rovnako a nediskriminačne a konajú transparentne.“
Talianske právo
Z článku 1 legge n. 132, recante norme sugli enti ospedalieri e assistenza sull’ospedaliera (zákon č. 132, ktorým sa stanovujú pravidlá týkajúce sa nemocničných zariadení a nemocničnej starostlivosti) z 12. februára 1968 (GURI č. 68 z 12. marca 1968) vyplýva, že „klasifikované“ nemocnice sú „civilne uznané cirkevné ústavy a subjekty, ktoré vykonávajú nemocničnú starostlivosť“. Piaty odsek tohto ustanovenia presnejšie uvádza:
„Pokiaľ ide o administratívnoprávny režim civilne uznávaných cirkevných ústavov a subjektov, ktoré vykonávajú nemocničnú starostlivosť, platné ustanovenia zostávajú bezo zmien, okrem výkonu technicko‑sanitárneho dohľadu, ktorý vykonáva Ministerstvo zdravotníctva.“
Podľa vnútroštátneho súdu okrem iného z článku 41 legge n. 833 ‐ Istituzione del servizio sanitario nazionale (zákon č. 833, ktorým sa zriaďuje národná zdravotná služba), z 23. decembra 1978 (riadny dodatok GURI č. 360 z 28. decembra 1978, ďalej len „zákon č. 833“) na jednej strane vyplýva, že „vzťahy medzi miestne príslušnými miestnymi zdravotníckymi strediskami a ústavmi, subjektmi a nemocnicami uvedenými v prvom pododseku, klasifikovanými podľa zákona č. 132 z 12. februára 1968, ako aj nemocnicou Galliera v Janove a Zvrchovaným rádom maltézskych rytierov, sa riadia osobitnými dohodami“, a jednak, že „uznané zdravotnícke ústavy, ktoré poskytujú verejnú zdravotnú starostlivosť, si zachovávajú svoje postavenie subjektov pôsobiacich v rámci systému verejnej zdravotnej starostlivosti“.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
IBA je špecializovanou spoločnosťou v oblasti výroby rádiofarmák. V Taliansku je výhradným distribútorom lieku 18‑FDG, ktorý je izotopickým markerom používaným v určitých rádiografických skúškach.
Žalobou z 29. apríla 2015 táto spoločnosť napadla na Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Regionálny správny súd Lazio, Taliansko) opatrenia a dohody, na základe ktorých miestne zdravotnícke stredisko č. 3 a nemocnica dell’Angelo v Mestre zadali Sacro Cuore zákazku na dodávku lieku 18‑FDG na obdobie troch rokov, a to priamo a bez predchádzajúceho postupu zadávania verejnej zákazky.
Aj keď posledná uvedená inštitúcia je cirkevnou organizáciou podľa súkromného práva, na základe osobitnej dohody je začlenená do verejného systému plánovania zdravotnej starostlivosti v regióne Benátsko ako „klasifikovaná“ nemocnica zaradená na úroveň verejného zariadenia.
Zmluva uzavretá v rámci uvedenej verejnej zákazky na dodávku tovaru stanovuje, že Sacro Cuore je povinná dodávať liek 18‑FDG bezodplatne pre deväť regionálnych verejných nemocníc, a to len za úhradu ceny nákladov na dodanie stanovených paušálne na 180 eur za zásielku.
Na podporu svojho návrhu na zrušenie priameho zadania zákazky na dodávku lieku 18‑FDG Sacro Cuore a na následné zorganizovanie postupu zadávania zákazky na dodanie tohto lieku IBA napadla tieto akty:
–
poskytnutie grantu vo výške 700000 eur nemocnici Sacro Cuore zo strany regiónu Benátsko, určeného na pokrytie nákladov súvisiacich s bezodplatným dodávaním lieku 18‑FDG všetkým zdravotníckym zariadeniam v tomto regióne, ktoré o dodávku prejavia záujem,
–
štandardná dodávateľská zmluva medzi každým z regionálnych verejných zdravotníckych zariadení a Sacro Cuore, ktorú vypracoval región Benátsko, a
–
rôzne miestne a štátne akty týkajúce sa sporného zadania zákazky a podmienok výroby a dodávky tohto lieku.
Rozsudkom z 26. apríla 2016 Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Regionálny správny súd Lazio) žalobu spoločnosti IBA zamietol, a to v zásade z dvoch dôvodov.
V prvom rade predmetná dodávka lieku 18‑FDG je podľa jeho názoru v podstate bezodplatná, keďže ani regionálna dotácia vo výške 700000 eur poskytnutá Sacro Cuore, ani úhrada nákladov na dopravu lieku nemajú povahu priamej protihodnoty.
V druhom rade, aj za predpokladu, že by zmluva na dodanie uvedeného lieku mala odplatnú povahu, sporné zadanie zákazky predstavuje dohodu medzi orgánmi verejnej správy, na ktorú sa právo Únie v oblasti zadávania verejných zákaziek neuplatňuje.
IBA v dôsledku toho podala proti uvedenému rozsudku odvolanie na Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko). Tá sa v podstate domnieva, že posúdenie prvostupňového súdu, pokiaľ ide o výklad pojmu odplatná zmluva, je nesprávne. Na druhej strane sa stotožňuje s jeho stanoviskom, že sporná zmluva o dodávke tovaru predstavuje spoluprácu medzi verejnoprávnymi subjektmi, ktorá je vylúčená z pôsobnosti právnej úpravy v oblasti zadávania verejných zákaziek.
V prvom rade sa predovšetkým domnieva, že aj napriek náhrade nákladov na dodanie lieku 18‑FDG Sacro Cuore formálne nezískava žiadnu odmenu za jeho dodávanie verejným zdravotníckym zariadeniam, ktorým je tento liek dodávaný.
Podľa jej názoru je však v zmysle teleologického výkladu článku 1 ods. 2 písm. a) smernice 2004/18 odplatná povaha zmluvy preukázaná vtedy, keď hospodársky subjekt, ktorý zabezpečuje predmetnú dodávku tovaru, získava významnú hospodársku výhodu od orgánu verejnej správy odlišného od verejného obstarávateľa, pričom sa možno dôvodne domnievať, že tieto finančné prostriedky sú určené práve na dodávku tohto tovaru. Pritom práve to bolo v tomto prípade predmetom dotácie vo výške 700000 eur poskytnutej Sacro Cuore zo strany regiónu Benátsko.
V druhom rade Consiglio di Stato (Štátna rada) zastáva názor, že taliansky zákonník verejného obstarávania a právo Únie v oblasti zadávania verejných zákaziek sa uplatňujú na postup, aký je uvedený v bode 8 tohto rozsudku.
Z judikatúry Súdneho dvora totiž podľa nej vyplýva, že odplatné zmluvy uzatvorené medzi dvoma orgánmi verejnej správy predstavujú verejné zákazky, a to aj vtedy, ak orgán verejnej správy konajúci ako súkromný hospodársky subjekt nesleduje ako hlavný cieľ dosiahnutie zisku. Zmluva sa tiež nemôže vyhnúť pojmu verejná zákazka len z toho dôvodu, že s ňou súvisiaca odplata sa obmedzuje na náhradu nákladov vynaložených na poskytnutie dohodnutej služby.
Okrem toho žiadna z dvoch podmienok, za ktorých by bolo možné odchýliť sa od uplatňovania právnych predpisov o zadávaní verejných zákaziek, nie je v spore vo veci samej splnená. Vnútroštátny súd sa totiž domnieva, že tu nejde ani o zmluvu uzavretú medzi orgánom verejnej správy a iným verejnoprávnym subjektom s vlastnou právnou subjektivitou, nad ktorým tento orgán verejnej správy vykonáva „obdobnú kontrolu“ ako nad svojimi vlastnými útvarmi v zmysle rozsudku z 18. novembra 1999, Teckal (
C‑107/98
,
EU:C:1999:562
), ani o zmluvu, ktorou si verejnoprávne subjekty upravujú vzájomnú spoluprácu a ktorej účelom je plnenie úlohy služby vo verejnom záujme, ktorá je pre tieto subjekty spoločná, a to osobitne v zmysle rozsudku z 13. júna 2013, Piepenbrock (
C‑386/11
,
EU:C:2013:385
).
Podľa Consiglio di Stato (Štátna rada) pritom mal byť v rámci sporu vo veci Sacro Cuore ako klasifikovaná nemocnica považovaný za subjekt, ktorý je plne porovnateľný s verejným obstarávateľom, hoci nie je inštitúciou, ktorá sa spravuje verejným právom.
Napokon vnútroštátny súd uvádza, že Súdny dvor ešte nemal príležitosť vyjadriť sa k osobitnej situácii subjektov, ako sú „klasifikované“ nemocnice, ktoré sú funkčne integrované v regionálnom systéme zdravotnej starostlivosti napriek tomu, že ich riadenie z hľadiska financovania, menovania členov správnej rady, ako aj vnútorných pravidiel, má stále súkromnú povahu.
Za týchto podmienok Consiglio di Stato (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Zahŕňa pôsobnosť právnych predpisov Únie týkajúcich sa zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby, najmä článkov 1 a 2 smernice [2004/18], aj komplexné transakcie, pri ktorých má verejný obstarávateľ v úmysle bez uskutočnenia postupu zadávania verejnej zákazky priamo poskytnúť určitému hospodárskemu subjektu finančné prostriedky v plnom rozsahu určené na výrobu tovaru, ktorý sa má bezodplatne dodať rôznym orgánom verejnej správy oslobodeným od akejkoľvek vzájomnej platby uvedenému dodávateľovi; bránia teda vyššie uvedené právne predpisy Únie vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje bez uskutočnenia postupu zadávania verejnej zákazky priamo poskytnúť uvedenému dodávateľovi finančné prostriedky určené na výrobu tovaru, ktorý sa má dodať rôznym orgánom verejnej správy oslobodeným od akejkoľvek vzájomnej platby tomuto dodávateľovi?
2.
Bránia právne predpisy Únie v oblasti zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby, najmä články 1 a 2 smernice 2004/18 [ako aj] články 49, 56, 105 [a nasledujúce články ZFEÚ] vnútroštátnej právnej úprave, ktorá tým, že zrovnoprávňuje súkromné „klasifikované“ nemocnice s verejnými nemocnicami prostredníctvom ich začlenenia do vnútroštátneho systému plánovania verejného zdravotníctva, riadeného osobitnými dohodami odlišnými od bežných akreditačných vzťahov s inými súkromnými subjektmi zapojenými do systému poskytovania zdravotnej starostlivosti, a aj napriek tomu, že tieto súkromné ‚klasifikované‘ nemocnice nespĺňajú podmienky na to, aby boli uznané za inštitúcie, ktoré sa spravujú verejným právom, a nespĺňajú ani predpoklady pre priame zadanie zákazky podľa modelu zadávania zákaziek ‚in house providing‘, vylučuje tieto nemocnice z pôsobnosti vnútroštátnych právnych predpisov a právnych predpisov Únie v oblasti zadávania verejných zákaziek, vrátane prípadov, v ktorých sú uvedené subjekty poverené výrobou a bezodplatným dodávaním osobitného tovaru potrebného na poskytovanie zdravotnej starostlivosti verejným zdravotníckym zariadeniam a súčasne získavajú verejné finančné prostriedky na zabezpečenie výroby týchto dodávok?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 1 ods. 2 prvý pododsek písm. a) smernice 2004/18 má vykladať v tom zmysle, že pojem „odplatné zmluvy“ zahŕňa rozhodnutie, ktorým verejný obstarávateľ pridelí priamo určitému hospodárskemu subjektu, a teda bez zorganizovania postupu zadávania verejnej zákazky, finančné prostriedky určené v plnom rozsahu na výrobu tovaru, ktorý má tento hospodársky subjekt bezodplatne dodávať rôznym orgánom verejnej správy oslobodeným od akejkoľvek vzájomnej platby uvedenému dodávateľovi, s výnimkou úhrady nákladov na dodanie stanovených ako paušálna suma 180 eur za zásielku.
Na úvod je potrebné uviesť, že ako sa zdá, vo veci samej región Benátsko a Sacro Cuore uzavreli zmluvu, podľa ktorej sa Sacro Cuore zaväzuje bezplatne vyrábať a distribuovať liek 18‑FDG regionálnym verejným nemocniciam, pričom od nich dostane platbu stanovenú ako paušálne náklady na dodanie vo výške 180 eur za zásielku. Na tento účel tento región poskytol Sacro Cuore grant vo výške 700000 eur v plnom rozsahu určený na výrobu tohto lieku.
Odplatná povaha takejto zmluvy nevyvoláva nijaké pochybnosti.
V súlade s článkom 1 ods. 2 písm. a) smernice 2004/18 totiž na to, aby bolo možné zmluvu uzavretú medzi jedným alebo viacerými hospodárskymi subjektmi a jedným alebo viacerými verejnými obstarávateľmi, považovať za verejnú zákazku, musí ísť o „odplatnú zmluvu“.
Z obvyklého právneho významu pojmu „odplatná zmluva“ pritom vyplýva, že tento pojem označuje zmluvu, podľa ktorej sa každá zo strán zaväzuje poskytnúť plnenie výmenou za iné plnenie.
Zmluva stanovujúca vzájomnú výmenu plnení teda spadá pod pojem verejná zákazka aj vtedy, keď sa dohodnutá odplata obmedzuje len na čiastočnú náhradu nákladov vynaložených na poskytnutie dohodnutej služby (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. decembra 2012, Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce a i.,
C‑159/11
,
EU:C:2012:817
, bod
, ako aj z 13. júna 2013, Piepenbrock,
C‑386/11
,
EU:C:2013:385
, bod
).
Vo veci samej sa preto pri posúdení odplatného charakteru zmluvy o výrobe a dodávke lieku musí vziať do úvahy existencia protihodnoty poskytnutej dodávateľovi tohto lieku prostredníctvom grantu regiónu Benátsko vo výške 700000 eur.
Z toho vyplýva, že zmluva, o akú ide vo veci samej, ktorou sa hospodársky subjekt zaviaže vyrábať a dodávať tovar rôznym orgánom verejnej správy výmenou za poskytnutie finančných prostriedkov určených v plnom rozsahu na uskutočnenie tohto cieľa, spadá pod pojem „odplatná“ zmluva v zmysle článku 1 ods. 2 písm. a) smernice 2004/18, a to aj v prípade, že tento uvedený grant alebo náklady na dodanie tovaru, ktoré môžu byť účtované uvedeným orgánom verejnej správy, v plnom rozsahu nepokryjú náklady na výrobu a distribúciu uvedeného tovaru.
Preto je potrebné na prvú otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 2 písm. a) smernice 2004/18 sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „odplatné zmluvy“ zahŕňa rozhodnutie, ktorým verejný obstarávateľ pridelí priamo určitému hospodárskemu subjektu, a teda bez zorganizovania postupu zadávania verejnej zákazky, finančné prostriedky určené v plnom rozsahu na výrobu tovaru, ktorý má tento hospodársky subjekt bezodplatne dodávať rôznym orgánom verejnej správy oslobodeným od akejkoľvek vzájomnej platby uvedenému dodávateľovi, s výnimkou úhrady nákladov na dodanie stanovených ako paušálna suma 180 eur za zásielku.
O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 1 ods. 2 písm. a) a článok 2 smernice 2004/18 majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, ktorá tým, že zrovnoprávňuje súkromné „klasifikované“ nemocnice s verejnými nemocnicami prostredníctvom ich začlenenia do vnútroštátneho systému plánovania verejného zdravotníctva riadeného osobitnými dohodami odlišnými od bežných akreditačných vzťahov s inými súkromnými subjektmi zapojenými do systému poskytovania zdravotnej starostlivosti, vylučuje tieto nemocnice z pôsobnosti vnútroštátnych právnych predpisov a právnych predpisov Únie v oblasti zadávania verejných zákaziek, vrátane prípadov, v ktorých sú uvedené subjekty poverené výrobou a bezodplatným dodávaním osobitného tovaru potrebného na poskytovanie zdravotnej starostlivosti verejným zdravotníckym zariadeniam výmenou za poskytnutie verejných finančných prostriedkov určených na výrobu a dodávanie tohto tovaru.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa článku 1 ods. 2 písm. a) smernice 2004/18 na to, aby išlo o verejnú zákazku, a teda na to, aby sa na ňu uplatňovala právna úprava Únie v danej oblasti, zmluva uzavretá ako odplatná musí byť uzavretá medzi jedným alebo viacerými hospodárskymi subjektmi a jedným alebo viacerými verejnými obstarávateľmi.
Ako vyplýva z ustálenej judikatúry, dva druhy zákaziek uzatváraných verejnoprávnymi subjektmi nepatria do pôsobnosti práva Únie v oblasti zadávania verejných zákaziek (rozsudok z 19. decembra 2012, Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce a i.,
C‑159/11
,
EU:C:2012:817
, bod
).
V prvom rade ide o zmluvy uzatvorené medzi verejnoprávnym subjektom spĺňajúcim podmienky stanovené v článku 1 ods. 9 smernice 2004/18, aby mohol byť považovaný za „verejného obstarávateľa“ v zmysle tejto smernice, a osobou s vlastnou právnou subjektivitou, a to v prípade, že tento subjekt má jednak nad danou osobou obdobnú kontrolu, akú vykonáva nad svojimi vlastnými útvarmi, a zároveň táto osoba vykonáva podstatnú časť svojej činnosti spoločne so subjektom alebo subjektmi, ktoré ju vlastnia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. novembra 1999, Teckal,
C‑107/98
,
EU:C:1999:562
, bod
, ako aj z 11. januára 2005, Stadt Halle a RPL Lochau,
C‑26/03
,
EU:C:2005:5
, bod
).
V tejto súvislosti postačuje konštatovať, že podľa informácií vnútroštátneho súdu ani región Benátsko, ani verejní obstarávatelia uvedení v bode 8 tohto rozsudku nevykonávajú nad Sacro Cuore kontrolu obdobnú tej, akú vykonávajú nad svojimi vlastnými útvarmi.
Preto vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, nemôže z pôsobnosti pravidiel týkajúcich sa zadávania verejných zákaziek vylúčiť zmluvy uzavreté medzi inštitúciou, ako je Sacro Cuore, a verejnoprávnym subjektom, odvolávajúc sa na výnimku uvedenú v bode 36 tohto rozsudku.
V druhom rade sa pravidlá práva Únie v oblasti zadávania verejných zákaziek neuplatnia ani na odplatné zmluvy zakladajúce spoluprácu medzi verejnoprávnymi subjektmi s cieľom zabezpečiť plnenie úlohy služby vo verejnom záujme, ktorá je pre tieto subjekty spoločná, pokiaľ sú takéto zmluvy uzatvárané výlučne verejnoprávnymi subjektmi, bez účasti akejkoľvek súkromnej osoby, pričom žiadny súkromný poskytovateľ služieb sa neocitne vo výhodnejšej situácii než jeho konkurenti a nimi založená spolupráca sa riadi výlučne dôvodmi a požiadavkami sledovania cieľov vo verejnom záujme (pozri v tomto zmysle rozsudky z 9. júna 2009, Komisia/Nemecko,
C‑480/06
,
EU:C:2009:357
, body
a
, ako aj z 13. júna 2013, Piepenbrock,
C‑386/11
,
EU:C:2013:385
, body
a
).
Všetky kritériá uvedené v predchádzajúcom bode tohto rozsudku sú kumulatívne, takže zákazka medzi verejnoprávnymi subjektmi môže byť podľa tejto výnimky vylúčená z pôsobnosti práva Únie v oblasti zadávania verejných zákaziek len vtedy, ak zmluva, ktorou sa táto zákazka zadáva, spĺňa všetky tieto kritériá (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júna 2013, Piepenbrock,
C‑386/11
,
EU:C:2013:385
, bod
).
Prvé z uvedených kritérií sa týka práve toho, že tento druh spolupráce má byť realizovaný medzi verejnoprávnymi subjektmi.
Je potrebné konštatovať, že k splneniu tohto kritéria v tomto prípade zjavne nedošlo. Ako totiž vyplýva z bodu 37 tohto rozsudku, „klasifikované“ nemocnice, akou je Sacro Cuore, sú právnickými osobami, ktorých riadenie má z hľadiska financovania, menovania členov správnej rady, ako aj vnútorných pravidiel výhradne súkromnú povahu.
V dôsledku toho je potrebné na druhú otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 2 písm. a) a článok 2 smernice 2004/18 sa majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, ktorá tým, že zrovnoprávňuje súkromné „klasifikované“ nemocnice s verejnými nemocnicami prostredníctvom ich začlenenia do vnútroštátneho systému plánovania verejného zdravotníctva riadeného osobitnými dohodami odlišnými od bežných akreditačných vzťahov s inými súkromnými subjektmi zapojenými do systému poskytovania zdravotnej starostlivosti, vylučuje tieto nemocnice z pôsobnosti vnútroštátnych právnych predpisov a právnych predpisov Únie v oblasti zadávania verejných zákaziek, vrátane prípadov, v ktorých sú uvedené subjekty poverené výrobou a bezodplatným dodávaním osobitného tovaru potrebného na poskytovanie zdravotnej starostlivosti verejným zdravotníckym zariadeniam výmenou za poskytnutie verejných finančných prostriedkov určených na výrobu a dodávanie tohto tovaru.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) rozhodol:

1.
Článok 1 ods. 2 písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „odplatné zmluvy“ zahŕňa rozhodnutie, ktorým verejný obstarávateľ pridelí priamo určitému hospodárskemu subjektu, a teda bez zorganizovania postupu zadávania verejnej zákazky, finančné prostriedky určené v plnom rozsahu na výrobu tovaru, ktorý má tento hospodársky subjekt bezodplatne dodávať rôznym orgánom verejnej správy oslobodeným od akejkoľvek vzájomnej platby uvedenému dodávateľovi, s výnimkou úhrady nákladov na dodanie stanovených ako paušálna suma 180 eur za zásielku.
2.
Článok 1 ods. 2 písm. a) a článok 2 smernice 2004/18 sa majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, ktorá tým, že zrovnoprávňuje súkromné „klasifikované“ nemocnice s verejnými nemocnicami prostredníctvom ich začlenenia do vnútroštátneho systému plánovania verejného zdravotníctva riadeného osobitnými dohodami odlišnými od bežných akreditačných vzťahov s inými súkromnými subjektmi zapojenými do systému poskytovania zdravotnej starostlivosti, vylučuje tieto nemocnice z pôsobnosti vnútroštátnych právnych predpisov a právnych predpisov Únie v oblasti zadávania verejných zákaziek, vrátane prípadov, v ktorých sú uvedené subjekty poverené výrobou a bezodplatným dodávaním osobitného tovaru potrebného na poskytovanie zdravotnej starostlivosti verejným zdravotníckym zariadeniam výmenou za poskytnutie verejných finančných prostriedkov určených na výrobu a dodávanie tohto tovaru.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.