CELEX: 62015CJ0467
Apeliacinis skundas
Valstybės pagalba
Italijos Respublikos suteikta pagalba pieno gamintojams
Su pieno mokesčio sugrąžinimu susijusi pagalbos schema
Sąlyginis sprendimas
Europos Sąjungos Tarybos sprendimas, priimtas pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą
Reglamentas (EB) Nr. 659/1999
1 straipsnio b ir c punktai
Esama pagalba
Nauja pagalba
Sąvokos
Esamos pagalbos, kuria pažeidžiama sąlyga, užtikrinanti pagalbos suderinamumą su vidaus rinka, pakeitimas

Šiuo apeliaciniu skundu Europos Komisija prašo panaikinti 2015 m. birželio 24 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Italija / Komisija (
T‑527/13
,
EU:T:2015:429
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jis iš dalies panaikino 2013 m. liepos 17 d. Komisijos sprendimą 2013/665/ES dėl Italijos suteiktos valstybės pagalbos SA.33726 (11/C) [ex SA.33726 (11/NN)] (Pieno mokesčio mokėjimo atidėjimas) (
OL L 309, 2013, p. 40
, toliau – ginčijamas sprendimas) ir atmetė kitus ieškinio reikalavimus.
Teisinis pagrindas
Reglamentas (EB) Nr. 659/1999
1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [SESV 108] straipsnio taikymo taisykles (
OL L 83, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 1 straipsnio b punkto ii papunktyje „esama pagalba“ apibrėžiama kaip „patvirtinta pagalba, t. y. Komisijos arba Tarybos patvirtintos pagalbos sistemos ir individuali pagalba“.
Pagal šio reglamento 1 straipsnio c punktą „nauja pagalba“ – tai „visa pagalba, t. y. pagalbos sistemos ir individuali pagalba, kuri nėra egzistuojanti pagalba, įskaitant egzistuojančios pagalbos pakeitimus“.
Reglamentas (EB) Nr. 794/2004
2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 794/2004, įgyvendinančio Tarybos reglamentą (EB) Nr. 659/1999 (
OL 2004, L 140, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk. 4 t., p. 3), 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„<…> Reglamento Nr. [659/1999] 1 straipsnio c punkte taikomos pagalbos pakeitimai – tai visi pakeitimai, išskyrus grynai formalaus ir administracinio pobūdžio pakeitimus, kurie negali turėti įtakos pagalbos priemonės atitikimui bendrosios rinkos reikalavimams. Tačiau taikomos pagalbos schemos pradinio biudžeto padidėjimas iki 20 % nelaikomas taikomos pagalbos pakeitimu.“
Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
Skundžiamo sprendimo 1–8 punktuose Bendrasis Teismas ginčo aplinkybes apibendrino taip:
„1.
Kad Italijos pieno gamintojai galėtų sumokėti papildomą 1386475000 EUR mokestį Europos Sąjungai dėl viršytos Italijos Respublikai suteiktos pieno kvotos 1995/1996–2001/2002 m., ši valstybė narė paprašė Europos Sąjungos Tarybos leisti nustatyti valstybės pagalbos schemą pagal EB 88 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą.
2.
2003 m. liepos 16 d. Sprendimu 2003/530/EB dėl pagalbos, kurią Italijos Respublika ketina teikti pieno gamintojams, suderinamumo su bendrąja rinka (
OL L 184, [2003,] p. 15
, toliau – Tarybos sprendimas) Taryba leido valstybei narei „pačiai sumokėti [Sąjungai] sumą, kurią minėti gamintojai turi sumokėti [Sąjungai] kaip papildomą 1995/1996 m.–2001/2002 m. laikotarpiui nustatytą mokestį už pieną ir pieno produktus“ (Tarybos sprendimo 1 straipsnis). Taryba taip pat neprieštaravo, kad Italijos Respublika „[leistų suinteresuotiesiems asmenims] per kelerius metus sumokėti skolą [Italijos Respublikai] kaip atidėtą mokėjimą be palūkanų“ (Tarybos sprendimo 1 straipsnis).
3.
Ši suderinamumo deklaracija buvo priimta su dviem sąlygų kategorijomis. Pirma, Taryba Italijos valdžios institucijas įpareigojo deklaruoti papildomo mokesčio sumą, kurią pieno gamintojai turi sumokėti Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondui (EŽŪOGF), ir iš EŽŪOGF finansuojamų išlaidų išskaičiuoti neapmokėtą jų skolą Sąjungai ir su ja susijusias palūkanas (Tarybos sprendimo 2 straipsnis). Antra, ji reikalavo, kad pieno gamintojai visiškai grąžintų skolą Italijos Respublikai, mokėdami pastovias metines įmokas ne ilgiau nei keturiolika metų, skaičiuojant nuo 2004 m. sausio 1 d. (Tarybos sprendimo 1 straipsnis)
4.
Atsižvelgdamos į tai Italijos valdžios institucijos priėmė 2003 m. kovo 28 d.
decreto-legge n. 49, riforma della normativa in tema di applicazione del prelievo supplementare nel settore del latte e dei prodotti lattiero-caseari
(Dekretas-įstatymas Nr. 49 dėl teisės aktų, susijusių su papildomu mokesčiu pieno ir pieno produktų sektoriuje, reformos) (GURI, Nr. 75, 2003 m. kovo 31 d., p. 4) ir 2003 m. liepos 30 d.
decreto ministeriale, disposizioni per il versamento del prelievo supplementare, dovuto e non versato per i periodi dal 1995/1996 al 2001/2002 di cui all’art
. Šių dviejų aktų bendrai aiškinamos nuostatos iš esmės įtvirtino, kad visą papildomo mokesčio sumą, kurią apmoka Italijos Respublika, per ne ilgiau nei keturiolika metų mokėdami metines įmokas be palūkanų jai grąžins pieno gamintojai (toliau – įmokų išdėstymo sistema).
Keletą kartų pakeitusios šias nuostatas, <…> Italijos valdžios institucijos priėmė 2011 m. vasario 26 d.
legge n. 10, Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 29 dicembre 2010, n. 225, recante proroga di termini previsti da disposizioni legislative e di interventi urgenti in materia tributaria e di sostegno alle imprese e alle famiglie
(2010 m. gruodžio 29 d. Įstatymas Nr. 10, kuriuo su tam tikrais pakeitimais į įstatymą pertvarkytas 2010 m. gruodžio 29 d. Dekretas-įstatymas Nr. 225, dėl įstatymuose ir skubiuose dokumentuose įtvirtintose nuostatose dėl mokesčių ir pagalbos įmonėms ir šeimoms numatytų terminų pratęsimo) (GURI, Nr. 47, 2011 m. vasario 26 d., paprastasis priedas Nr. 53), jis įsigaliojo kitą dieną. Jame, be kita ko, į Dekreto-įstatymo Nr. 225 1 straipsnį buvo įterpta 12 dalis, numatanti, kad, „siekiant suvaldyti didelę krizę pieno sektoriuje, iki 2011 m. birželio 30 d. atidedami įmokų, kurios turi būti sumokėtos iki 2010 m. gruodžio 31 d., mokėjimo terminai, kaip numatyta Dekretu-įstatymu Nr. 49 įtvirtintame mokėjimų plane“ ir vėliau priimtuose aktuose (toliau – mokėjimo atidėjimas).
6.
Italijos valdžios institucijos pranešė Komisijai, kad šios priemonės „subsidijos ekvivalentas“ buvo priskirtas
de minimis
pagalbai, kuri šiai valstybei numatyta 2007 m. gruodžio 20 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1535/2007 dėl [SESV 107] ir [SESV108] straipsnių taikymo
de minimis
pagalbai žemės ūkio produktų gamybos sektoriuje (
OL L 337, 2007, p. 35
). <…>
7.
2012 m. sausio 11 d. Sprendimu C(2011) 10055
final
dėl valstybės pagalbos SA.33726 (11/C) [ex SA.33726 (11/NN)] – Pieno mokesčio mokėjimo atidėjimas Italijoje, kurio santrauka buvo paskelbta 2012 m. vasario 10 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(
OL C 37, [2012], p. 30
), Komisija pradėjo SESV 108 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą. Pirmiausia ji iš esmės nurodė turinti abejonių dėl mokėjimo atidėjimo kvalifikavimo pagal SESV 107 straipsnį ir dėl šios priemonės suderinamumo su vidaus rinka. Antra, ji nurodė, kad šis mokėjimo atidėjimas lėmė vienos Tarybos sprendime numatytos sąlygos pažeidimą, kad dėl šio pažeidimo visa Italijos valdžios institucijų nustatyta įmokų išdėstymo sistema tapo nauja pagalba, kiek ji buvo susijusi su pieno gamintojais, kuriems atidėtas mokėjimas, ir kad šios naujos pagalbos suderinamumas su vidaus rinka taip pat nebuvo įrodymas.
8.
[Ginčijamame] sprendime <…> Komisija, remdamasi per administracinę procedūrą su Italijos valdžios institucijomis pasikeista informacija, konstatavo, kad abi aptariamos priemonės, t. y. mokėjimo atidėjimas ir įmokų išdėstymo sistema, sudaro naują, neteisėtą ir su vidaus rinka nesuderinamą valstybės pagalbą (ginčijamo sprendimo 1 straipsnis). Todėl ji nurodė Italijos Respublikai nedelsiant ir veiksmingai susigrąžinti pieno gamintojams, kuriems buvo atidėtas mokėjimas, išmokėtas sumas su palūkanomis (ginčijamo sprendimo 2 ir 3 straipsniai).“
Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
2013 m. rugsėjo 30 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo Italijos Respublikos ieškinį, jame ji prašė panaikinti visą ginčijamą sprendimą. Nepatenkinus pirmojo reikalavimo, ji prašė panaikinti ginčijamą sprendimą iš dalies tiek, kiek juo Komisija ją įpareigojo susigrąžinti individualią pagalbą, suteiktą pagal Tarybos sprendimu leistą schemą Italijos pieno gamintojams, kuriems buvo atidėtas mokėjimas.
Grįsdama savo ieškinį Italijos Respublika nurodė du pagrindus, susijusius, pirma, su Reglamento Nr. 1535/2007 3 straipsnio 7 dalies pažeidimu ir, antra, su šio reglamento 3 straipsnio 2 dalies, Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio c punkto ir Reglamento Nr. 794/2004 4 straipsnio 1 dalies pažeidimu ir nepakankamu motyvavimu.
Bendrasis Teismas pripažino antrąjį Italijos Respublikos pagrindą pagrįstu ir panaikino ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalį ir jo 2–4 straipsnius tiek, kiek jie susiję, pirma, su minėtoje 1 straipsnio 2 dalyje numatyta pagalbos schema ir, antra, su pagal šią schemą skiriama individualia pagalba, tačiau atmetė likusią ieškinio dalį.
Apeliacinės bylos šalių reikalavimai
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą teismo sprendimą,
–
atmesti pirmojoje instancijoje pateiktą ieškinį ir
–
priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas abiejų instancijų teismuose.
Italijos Respublika Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinį skundą ir
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama savo apeliacinį skundą Komisija pateikia tris apeliacinio skundo pagrindus. Pirmasis pagrindas susijęs su draudimo Bendrajam Teismui savo iniciatyva pateikti pagrindą, susijusį su sprendimo turinio teisėtumu, pažeidimu. Antrasis pagrindas susijęs su SESV 108 straipsnio ir Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio pažeidimu, kiek tai susiję su sąvokomis „nauja pagalba“ ir „esama pagalba“. Galiausiai, trečiajame pagrinde Komisija nurodo, kad Bendrasis Teismas pažeidė SESV 108 straipsnį ir Reglamento Nr. 659/1999 4, 6, 7, 14 ir 16 straipsnius, kiek tai susiję su naujai pagalbai ir netinkamai taikomai pagalbai taikomomis procedūromis.
Dėl pirmojo pagrindo, siejamo su draudimo savo iniciatyva pateikti pagrindą, susijusį su sprendimo turinio teisėtumu, pažeidimu
Šalių argumentai
Savo pirmuoju pagrindu Komisija teigia, kad savo iniciatyva pateikdamas pagrindą, susijusį su ginčijamo sprendimo turinio teisėtumu, Bendrasis Teismas priėmė sprendimą
ultra petita
ir pažeidė dispozityvumo principą, Protokolo dėl Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalį. Ji mano, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 39–44 punktuose apibrėždamas antrojo pagrindo apimtį jį perkvalifikavo. Jis esą savo iniciatyva išnagrinėjo klausimą, ar mokėjimų išdėstymo sistema turi būti laikoma esama pagalba, o ne nauja pagalba, kadangi Italijos institucijų padarytas pakeitimas tariamai buvo neesminis, dėl ko teismas iš dalies panaikino ginčijamą sprendimą. Ji mano, kad Bendrajam Teismui pareikštame ieškinyje ši valstybė narė šį klausima iš esmės pateikė tik dėl tariamo Reglamento Nr. 794/2004 4 straipsnio 1 dalies pažeidimo.
Italijos Respublika teigia, kad šis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Iš taisyklių, kuriomis reglamentuojamas procesas Sąjungos teismuose, būtent iš Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto, kuris taikomas Bendrajam Teismui pagal šio statuto 53 straipsnio pirmą pastraipą, 21 straipsnio ir iš bylos faktinėms aplinkybėms taikytinos redakcijos Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies, matyti, kad ginčo ribas nustato ir apibrėžia bylos šalys ir kad Sąjungos teismas negali priimti sprendimo
ultra petita
(šiuo klausimu žr. 2013 m. gruodžio 10 d. Sprendimo Komisija / Airija ir kt.,
C‑272/12 P
,
EU:C:2013:812
,
punktas).
Nors tam tikri pagrindai gali ir net privalo būti pateikti teismo iniciatyva, kaip antai nagrinėjamo sprendimo nemotyvavimas ar motyvų nepakankamumas, kuris susijęs su esminiais procedūriniais reikalavimais, tačiau pagrindą dėl to sprendimo teisėtumo iš esmės, kuriuo nurodomas Sutarčių ar bet kurios su jų taikymu susijusios teisės normos pažeidimas, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį, Sąjungos teismas gali nagrinėti tik tuomet, kai tokį pagrindą pateikia ieškovas (2013 m. gruodžio 10 d. Sprendimo Komisija / Airija ir kt.,
C‑272/12 P
,
EU:C:2013:812
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Šiuo atveju konstatuotina, kad iš paties Italijos Respublikos Bendrajam Teismui pateikto antro pagrindo teksto matyti, kad jis susijęs su Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio c punkto, kuriame apibrėžiama sąvoka „nauja pagalba“, pažeidimu. Be to, kaltinimas, susijęs su šios nuostatos pažeidimu, yra suformuluotas kitaip nei kaltinimas, susijęs su Reglamento Nr. 794/2004 4 straipsnio 1 dalies pažeidimu ir nepakankamu motyvavimu.
Be to, ieškinio 54–56 punktuose Italijos Respublika teigia, kad vien pats pagalbos, suteiktos atidedant mokėjimus, panaikinimas prilygsta SESV numatytai pasekmei, konstatavus šios pagalbos neteisėtumą, ir tai neturėtų nulemti anksčiau pagal mokėjimų išdėstymo sistemą teisėtai suteiktos pagalbos panaikinimo. Ieškinio 56 straipsnyje šiuo klausimu ji teigė, kad „nėra įrodymų, galinčių patvirtinti, kad esamos pagalbos gavėjai, kurie pasinaudojo ginčijama priemone, turi grąžinti ne tik ginčijamą priemonę atitinkančią sumą, bet ir esamą pagalbą (vadinasi, remiantis leidimo sprendimu, ir palūkanas, kurios liko nesumokėtos pagal pirmą išdėstymo planą)“.
Be to, šio ieškinio 57 punkte, Italijos Respublika teigė, jog „negalima tvirtinti, kad sprendimo susigrąžinti taikymas taip pat esamai pagalbai gali pagrįstai išplaukti iš esminio šios pagalbos pakeitimo, dėl kurio dvi priemonės gali būti laikomos viena nauja ir, kadangi apie ją Komisijai nebuvo pranešta, neteisėta pagalba“. Ji dar priduria, kad „tokia išvada būtų akivaizdus sąvokos „esamos pagalbos pakeitimas“, kuri svarbi siekiant taikyti Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio c punktą, iškraipymo rezultatas“, kaip tai matyti iš ieškinio Bendrajam Teismui 58 punkto.
Taigi, priešingai, nei tvirtina Komisija, Italijos Respublika savo ieškinyje pirmojoje instancijoje teigia, kad Komisija pažeidė Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio c punktą, nes ji ginčijamajame sprendime mokėjimų išdėstymo sistemą kvalifikavo kaip naują ir neteisėtą pagalbą ir neteisingai įpareigojo šią valstybę narę susigrąžinti šią pagalbą.
Be to, kaip savo išvados 38 punkte pažymėjo generalinis advokatas, iš Komisijos Bendrajam Teismui pateikto atsiliepimo į ieškinį 22 ir 32–36 punktų matyti, kad Komisija tinkamai suprato šį kaltinimą, kurį ji šiame atsiliepime apibendrino ir atmetė.
Darytina išvada, kad Bendrasis Teismas, priešingai, nei teigia Komisija, nagrinėdamas jam pateiktą antrąjį pagrindą, savo iniciatyva nepateikė pagrindo, susijusio su ginčijamo sprendimo teisėtumu iš esmės.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl antrojo pagrindo, susijusio su SESV 108 straipsnio ir Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio pažeidimu, kiek tai susiję su sąvokomis „nauja pagalba“ ir „esama pagalba“
Antrąjį pagrindą iš esmės sudaro aštuonios dalys. Šio pagrindo pirmoji dalis siejama su tuo, kad Bendrasis Teismas pagalbą, kuri teikiama pažeidžiant leidimo sąlygas, klaidingai kvalifikavo kaip esamą, o ne kaip naują pagalbą. Šio pagrindo antroje dalyje Komisija teigia, kad priimdamas tokį sprendimą Bendrasis Teismas neatsižvelgė į institucinę pusiausvyrą tarp Tarybos ir Komisijos.
Pirmiausia reikia išnagrinėti šio pagrindo pirmąją dalį.
Šalių argumentai
Šio ieškinio pagrindo pirmoje dalyje Komisija teigia, kad aiškindamas sąvokas „nauja pagalba“ ir „esama pagalba“ Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą. Ji iš esmės ginčija Bendrojo Teismo skundžiamo sprendimo 74–91 punktuose pateiktą vertinimą, kad mokėjimų išdėstymo sistema, kuri sudaro esamą pagalbos schemą, dėl kurios Taryba išdavė sąlyginį leidimą, ir kuri buvo vėliau pakeista pažeidžiant šios schemos leidimo sąlygas, turi būti laikoma esama pagalbos schema, o ne nauja pagalbos schema, motyvuojant tuo, kad Komisija neįrodė, jog šis pakeitimas daro poveikį galiojusios priemonės esmei.
Italijos Respublika teigia, kad Bendrasis Teismas pagrįstai reikalavo iš Komisijos, kad norėdama perkvalifikuoti esamą pagalbą į naują pagalbą ji pateiktų įrodymą, jog esamos pagalbos schemos leidimo sąlygų pažeidimas sudaro esminį šios schemos pakeitimą, o tai, šios valstybės manymu, turi būti vertinama atsižvelgiant į Reglamento Nr. 794/2004 4 straipsnio 1 dalį. Iš jurisprudencijos matyti, kad tik tuomet, kai esamos pagalbos pakeitimas nėra aiškiai atskiriamas nuo pirminės pagalbos schemos ir kai šis pakeitimas, be kita ko, daro poveikį šios pirminės pagalbos schemos esmei, pirminė pagalba laikoma pakeista į naują pagalbą (1984 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Heineken Brouwerijen,
91/83 ir 127/83
,
EU:C:1984:307
,
ir
punktai ir 2002 m. balandžio 30 d. Bendrojo Teismo sprendimo Government of Gibraltar / Komisija,
T‑195/01 ir T‑207/01
,
EU:T:2002:111
). Be to, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad šie jurisprudencijoje nustatyti kriterijai taip pat taikomi, kai pakeitimu pažeidžiamos esamos pagalbos schemos leidimo sąlygos (2013 m. birželio 13 d. Sprendimo HGA ir kt. / Komisija,
C‑630/11 P–C‑633/11 P
,
EU:C:2013:387
,
,
ir
punktai).
Šiuo klausimu Italijos Respublika teigia, kad jeigu esama pagalba, padarius pakeitimų, galėtų būti perkvalifikuota į naują pagalbą, nors šie pakeitimai nepadarė poveikio esamos pagalbos esmei, dėl to pasikeistų valstybės pagalbos kontrolės procedūra, kuri tokiu atveju įgytų sankcijos ypatybių.
Italijos Respublika priduria, kad bet kuriuo atveju kontroliuodama valstybės pagalbą Komisija turi kitų procedūrinių galimybių.
Taigi, jeigu pats esamos valstybės pagalbos pakeitimas yra nauja ir todėl neteisėta pagalba, Komisija gali priimti sprendimą, draudžiantį įgyvendinti šią priemonę, arba, jeigu priemonė jau yra įgyvendinta, įpareigoti susigrąžinti pagalbą, ir taip būtų atkurtos sąlygos, kuriomis pagalba buvo patvirtinta. Skundžiamame sprendime buvo pasirinkta ši alternatyva.
Teisingumo Teismo vertinimas
Šio pagrindo pirmojoje dalyje Komisija iš esmės ginčija Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio b ir c punktuose nustatytų sąvokų „nauja pagalba“ ir „esama pagalba“ aiškinimą, kuriuo grindžiami Bendrojo Teismo skundžiamo sprendimo 74–91 punktuose išdėstyti motyvai.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad Bendrasis Teismas šio sprendimo 69–76 punktuose iš procedūrų, kuriomis Komisija gali remtis, kai valstybė narė nesilaikė sprendimo, kuriuo pagalba ar jos schema buvo pripažinta suderinama su vidaus rinka, jei laikomasi tam tikrų sąlygų, išskyrė neteisėtai pagalbai taikomą procedūrą, kuri numatyta Reglamento Nr. 659/1999 III skyriuje.
Bendrasis Teismas šiuo klausimu minėto sprendimo 69 ir 70 punktuose pažymėjo, kad „kadangi pažeidimas, kuriuo kaltinama Italijos Respublika, yra priemonė, galinti būti laikoma nauja pagalba, norėdama išnagrinėti šią priemonę Komisija pagrįstai galėjo taikyti [šią] tvarką <…>, kaip ji šiuo atveju tai ir padarė“, tačiau „šiomis aplinkybėmis turėjo laikytis esminių sąlygų, leidžiančių jai ne tik „mokėjimo atidėjimą“ atskirai, bet ir visą esamą įmokų išdėstymo sistemą kvalifikuoti kaip naują ir neteisėtą pagalbą ar jos schemą“.
To paties sprendimo 76 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad „Komisijos galimybei pripažinti ne tik esamos pagalbos pakeitimą, bet ir visą keičiamą esamą pagalbą nauja ir tam tikrais atvejais neteisėta pagalba iš esmės taikoma sąlyga, kad ši institucija įrodytų, jog minėtas pakeitimas daro įtaką esamos priemonės esmei. Jis pridūrė, kad jeigu per administracinę procedūrą susijusi valstybė narė teigtų, kad šį pakeitimą galima aiškiai atskirti nuo esamos priemonės arba kad jis yra visiškai formalus ar administracinio pobūdžio ir negali daryti įtakos šios priemonės suderinamumo su vidaus rinka vertinimui, Komisija turi pagrįsti priežastis, dėl kurių šiuos [valstybės narės argumentus] laiko nepagrįstais“.
Skundžiamo sprendimo 78–80 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad ginčijamame sprendime Komisija neįrodė, kad mokėjimų atidėjimas daro poveikį pačiai mokėjimų išdėstymo sistemos esmei; ji manė, kad šis klausimas yra nesvarbus.
Taigi šio sprendimo 81 ir 82 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisija ne tik „nesilaikė „naujos pagalbos“ sąvokos, kai pripažino jau esamą pagalbos schemą nauja neteisėta pagalba [nepaisydama] Reglamente Nr. 659/1999 nustatytų esminių reikalavimų šiuo klausimu“, bet ir nepagrįstai įpareigojo grąžinti pagalbą, suteiktą pagal esamą pagalbos schemą. Savo sprendimo 83–91 punktuose jis atmetė Komisijos argumentus, kuriais siekta įrodyti, kad tai, jog Italijos valdžios institucijos nesilaikė vienos iš sąlygų, numatytų Tarybos pripažinime dėl suderinamumo, iš esmės lėmė esamos pagalbos schemos perkvalifikavimą į naują ir neteisėtą pagalbą.
Taigi reikia patikrinti, ar, kaip teigia Komisija, šiuose Bendrojo Teismo argumentuose padaryta teisės klaida.
Remiantis Tarybos sprendimu, kaip tai matyti iš to sprendimo 1 straipsnio, 2003 m. Italijos Respublikai buvo leista pačiai sumokėti už jos pieno gamintojus sumą, kurią jie turi sumokėti Sąjungai kaip papildomą 1995–1996 – 2001–2002 m. laikotarpiui nustatytą mokestį už pieną ir pieno produktus ir leisti šiems gamintojams per kelerius metus sumokėti skolą Italijos Respublikai kaip atidėtą mokėjimą be palūkanų. Minėtu sprendimu leistą pagalbos schemą iš esmės sudarė beprocentės paskolos Italijos pieno gamintojams, kurią reikėjo grąžinti per kelerius metus, suteikimas.
Iš Tarybos sprendimo 1 straipsnio matyti, kad ji „išimties tvarka“ laikė šią mokėjimų išdėstymo sistemą suderinama su vidaus rinka ir šį suderinamumą susiejo su sąlyga, kad, pirma, „grąžinama visa suma kasmet sumokant po lygią dalį“ ir, kita vertus, „grąžinimo laikotarpis neviršija 14 metų, skaičiuojant nuo 2004 m. sausio 1 d.“.
Šio sprendimo 8 konstatuojamojoje dalyje, susijusioje su vienu iš pagrindų, kuriuo grindžiamas minėtas sprendimas, teigiama, kad Taryba manė, jog „siekiant, kad atitinkami Italijos pieno gamintojai nepatirtų neįveikiamų finansinių problemų, dėl kurių tikriausiai būtų nedelsiant susigrąžintos visos privalomos sumokėti sumos [, kurias jie turi sumokėti Bendrijai kaip papildomą 1995–1996 – 2001–2002 m. laikotarpiui nustatytą mokestį už pieną ir pieno produktus šiems gamintojams, nes buvo viršytos atskaitinės kvotos 1995–1996 – 2001–2002 m.,], ir taip sušvelninti esamą socialinę įtampą“, „išimtinės sąlygos <…> pateisina, kad pagalba, kurią Italijos Respublika ketina teikti pieno gamintojams, išmokėdama avansą ir atidėdama mokėjimus, būtų laikoma suderinama su [vidaus] rinka, nukrypstant nuo [SESV 107 straipsnio], jeigu laikomasi šiame sprendime nustatytų sąlygų“.
Iš Tarybos sprendimo 1 straipsnio, siejamo su 8 konstatuojamąja dalimi, teksto matyti, kad Taryba šios išimtinės pagalbos teikimą aiškiai susiejo su dviem sąlygomis, kurių turi laikytis pieno gamintojai, būtent: pirma, pareiga grąžinti, mokant nuolatines metines įmokas, visą suteiktą pagalbą ir, antra, tuo, kad grąžinimo laikotarpis būtų nustatytas atsižvelgiant į mokėjimų planą, kuris pradedamas taikyti 2004 m. sausio 1 d., ir kad jis neviršytų keturiolikos metų laikotarpio.
Taigi iš šio sprendimo matyti, kad, kaip teigia Taryba, šios schemos suderinamumas su vidaus rinka ir galiausiai leidimas ją vykdyti siejamas su to paties sprendimo 1 straipsnyje nustatytų sąlygų laikymusi.
Vis dėlto 2011 m. vasario 27 d. įsigaliojusiu
legge n. 10, Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 29 dicembre 2010, n. 225, recante proroga di termini previsti da disposizioni legislative e di interventi urgenti in materia tributaria e di sostegno alle imprese e alle famiglie
(Įstatymas Nr. 10, kuriuo su tam tikrais pakeitimais į įstatymą pertvarkytas 2010 m. gruodžio 29 d. Dekretas-įstatymas Nr. 225, dėl įstatymuose ir skubiuose dokumentuose įtvirtintose nuostatose dėl mokesčių ir pagalbos įmonėms ir šeimoms numatytų terminų pratęsimo; GURI, Nr. 47, 2011 m. vasario 26 d., paprastasis priedas Nr. 53) Italijos Respublika iki 2011 m. birželio 30 d. atidėjo metinės grąžinimo įmokos, kurios mokėjimo terminas sueina 2010 m. gruodžio 31 d., sumokėjimo terminą.
Šiuo atidėjimu buvo pažeista Tarybos sprendimo 1 straipsnyje nustatyta sąlyga, pagal kurią Italijos Respublikos suteiktos beprocentės paskolos grąžinamos mokant nuolatines metines įmokas; šios sąlygos laikymasis, Tarybos manymu, užtikrina pagalbos suderinamumą su vidaus rinka.
Taigi darytina išvada, kad šio sprendimo 42 punkte nurodytu įstatymo pakeitimu pagalbos schema, kurią Tarybos sprendimu buvo leista vykdyti, buvo pertvarkyta į naują ir neteisėtą pagalbą.
Tokia išvada darytina išnagrinėjus Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio c punkto formuluotę, kontekstą ir tikslą.
„Nauja pagalba“ 1 straipsnio c punkte apibrėžiama kaip „visa pagalba, t. y. pagalbos sistemos ir individuali pagalba, kuri nėra [esama] pagalba, įskaitant [bet kokį esamos] pagalbos pakeitimą“. Kadangi ši nuostata suformuluota plačiai, ji gali apimti ne tik patį pakeitimą, bet taip pat su šiuo pakeitimu susijusią pagalbą.
Be to, reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio b punkto ii papunktį „esama pagalba“ laikoma „[bet kokia] patvirtinta pagalba, t. y. Komisijos arba Tarybos patvirtintos pagalbos sistemos ir individuali pagalba“. Taigi pagalba, dėl kurios priimtas leidimo sprendimas ir kuri, padarius pakeitimą, pažeidžiantį šiame sprendime nurodytą sąlygą, kuria siekiama užtikrinti šios pagalbos suderinamumą su vidaus rinka, jau nebėra minėto sprendimo, kuriuo leista ją teikti, dalykas, gali būti nauja pagalba.
Taigi mokėjimo atidėjimas nėra grynai formalaus ir administracinio pobūdžio pakeitimas ir taip pat negali būti kvalifikuojamas kaip pagalbos schemos pradinio biudžeto padidėjimas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 794/2004 4 straipsnio 1 dalį. Iš tiesų, ši priemonė buvo priimta pažeidžiant leidimo sąlygą, reglamentuojančią Tarybos išimties tvarka pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą patvirtintos pagalbos grąžinimą; ši sąlyga, Tarybos manymu, užtikrino šios pagalbos schemos suderinamumą su vidaus rinka. Taigi, priešingai, nei teigia Italijos Respublika, Komisija, remdamasi tik minėtos sąlygos pažeidimu, teisingai padarė išvadą, kad tai yra nauja pagalba.
Reikia pridurti, kad pakankamai platus sąvokos „nauja pagalba“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio c punktą, aiškinimas, leidžiantis apimti ne tik atitinkamos valstybės narės esamos pagalbos schemos pakeitimą, padarytą pažeidžiant jos leidimo sąlygas, bet ir visą pakeistą pagalbos schemą, leidžia užtikrinti valstybės pagalbos Sąjungoje kontrolės sistemos veiksmingumą skatinant, kad atitinkama valstybė narė laikytųsi pagalbos schemos leidimo sąlygų. Taigi tuomet, kai atitinkama valstybė narė padaro esamos pagalbos schemos pakeitimą pažeisdama jos leidimo sąlygą, ši valstybė narė neturės jokios garantijos, kad šis pakeitimas neturės poveikio patvirtintai pagalbos schemai ir kad ja remiantis suteikta nauda bus išsaugota.
Italijos Respublikos grindžiant šio sprendimo 26 punkte nurodytus argumentus nurodyta Teisingumo Teismo jurisprudencija šioje byloje nėra svarbi.
Viena vertus, iš 1984 m. spalio 9 d. Sprendimo Heineken Brouwerijen (
91/83 ir 127/83
,
EU:C:1984:307
) 21 punkto matyti, kad jeigu projektas, apie kurį pranešta anksčiau, paskui buvo iš dalies pakeistas, o apie tai Komisija nebuvo informuota, šiam iš dalies pakeistam projektui SESV 108 straipsnio 3 dalyje nustatytas draudimas vykdyti taikomas visas. Kitaip būtų tik tada, jei šis pakeitimas iš tiesų būtų atskira pagalbos priemonė, kuri turėtų būti vertinama atskirai ir negalėtų daryti įtakos Komisijos jau atliktam pirminiam pagalbos projekto vertinimui; tokiu atveju šis draudimas būtų taikomas tik minėtu pakeitimu nustatytai priemonei. Taigi, atsižvelgiant į šio sprendimo 43 punkte padarytą išvadą, pastarasis atvejis nėra susijęs su nagrinėjamu pakeitimu, kadangi jis daro poveikį sąlygai, su kuria buvo susietas pirminės pagalbos projekto pripažinimas suderinamu su vidaus rinka.
Kita vertus, 2013 m. birželio 13 d. Sprendimo HGA ir kt. / Komisija (
C‑630/11 P–C‑633/11 P
,
EU:C:2013:387
) 89–85 punktuose Teisingumo Teismas nagrinėjo, ar pradinės pagalbos schemos pakeitimas, pažeidžiant pagalbos schemos leidimo sąlygas, yra esamos pagalbos pakeitimas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio c punktą, suteikiantis pagrindą naujos ir neteisėtos pagalbos atsiradimui. Vis dėlto jis neišnagrinėjo šio pakeitimo poveikio pradinei pagalbos schemai.
Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 76 punkte pareikalavo, kad Komisija įrodytų, jog esamos pagalbos pakeitimas daro poveikį pačiai galiojančios priemonės esmei, siekdama ne tik minėtą pakeitimą, bet ir visą esamą pagalbą, su kuria susijęs pakeitimas, pripažinti nauja ir prireikus neteisėta pagalba.
Taip Bendrasis Teismas pažeidė sąvoką „nauja pagalba“, nustatytą Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio c punkte, ir padarė teisės klaidą. Iš tiesų, kaip matyti iš šio sprendimo 46–52 punktų ir kaip generalinis advokatas iš esmės pažymėjo savo išvados 76 punkte, esama pagalba, kuri buvo iš dalies pakeista pažeidžiant Komisijos arba Tarybos nustatytas suderinamumo sąlygas, negali būti laikoma patvirtinta ir dėl to praranda savo esamos pagalbos, kaip visumos, statusą.
Bendrasis Teismas pirmiausia šio skundžiamo sprendimo 77–80 punktuose išnagrinėjęs ginčijamo sprendimo motyvus, o tada skundžiamo sprendimo 81 ir 82 punktuose nusprendęs, kad „Komisija ne tik nesilaikė „naujos pagalbos“ sąvokos, kai pripažino jau esamą pagalbos schemą nauja neteisėta pagalba [nepaisydama] Reglamente Nr. 659/1999 nustatytų esminių reikalavimų šiuo klausimu“, bet„taip pat nepagrįstai įpareigojo susigrąžinti iš pieno gamintojų, kuriems buvo atidėtas mokėjimas, ne tik šią naują ir neteisėtą pagalbą, bet ir <…> individualią pagalbą, kuri, be kita ko, buvo suteikta <…> pagal esamą pagalbos schemą“, padarė kitą teisės klaidą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, antrąjį pagrindą reikia tenkinti ir panaikinti skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 1 ir 2 punktus, nesant reikalo nagrinėti nei antrojo pagrindo antros dalies, nei trečiojo pagrindo.
Atsižvelgiant į skundžiamo sprendimo panaikinimą, taip pat reikia panaikinti Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų, t. y. skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 4 punktą.
Dėl ieškinio Bendrajame Teisme
Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą, jei Teisingumo Teismas Bendrojo Teismo sprendimą panaikina, jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti. Taip yra nagrinėjamu atveju.
Iš tiesų, iš šio sprendimo 30–52 punktų matyti, kad Italijos Respublikos kaltinimai, nurodyti Bendrajame Teisme pateikto ieškinio antrajame pagrinde, susijusiame su ginčijamo sprendimo pagrįstumu, turi būti atmesti kaip nepagrįsti. Kadangi Bendrasis Teismas atmetė pirmąjį pagrindą ir kitus antrajame pagrinde nurodytus kaltinimus, reikia atmesti ir visą ieškinį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teismas priima galutinį sprendimą byloje, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
Pagal to paties reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi Komisija prašė priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas, o pastaroji pralaimėjo bylą dėl visų apeliacinio skundo pagrindų, ji turi padengti savo ir Komisijos šiame apeliaciniame procese patirtas bylinėjimosi išlaidas. Be to, kadangi Bendrasis Teismas atmetė visą Italijos Respublikos ieškinį, be savo išlaidų, ji turi padengti ir Komisijos pirmojoje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
Panaikinti 2015 m. birželio 24 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Italija / Komisija (
T‑527/13
,
EU:T:2015:429
).

2.
(Ištaisyta 2017 m. lapkričio 21 d. nutartimi) Atmesti Italijos Respublikos Europos Sąjungos Bendrajame Teisme pateiktą ieškinį byloje T-527/13.

3.
Italijos Respublika padengia savo ir Europos Komisijos bylinėjimosi tiek pirmojoje, tiek apeliacinėje instancijose išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų