CELEX: 62017CJ0653
Apeliacinis skundas
Europos Sąjungos prekių ženklas
Reglamentas (EB) Nr. 207/2009
Reglamentas (ES) 2015/2424
Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra
Žodinis prekių ženklas „Vermögensmanufaktur“
Registracijos pripažinimas negaliojančia
Teisė į teisingą bylos nagrinėjimą
Faktinių aplinkybių nagrinėjimas savo iniciatyva
Galiojimas atgaline data
Bendrojo Teismo jurisdikcija
Sprendimų motyvavimas

Apeliaciniu skundu
VM Vermögens‑Management GmbH
prašo panaikinti 2017 m. rugsėjo 7 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą VM / EUIPO – DAT Vermögensmanagement (Vermögensmanufaktur) (
T‑374/15
,
EU:T:2017:589
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jos ieškinį dėl Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO) penktosios apeliacinės tarybos 2015 m. balandžio 29 d. sprendimo (byla R 418/2014‑5) (toliau – ginčijamas sprendimas), susijusio su registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra tarp
DAT Vermögensmanagement GmbH
ir
VM Vermögens‑Management
, panaikinimo.
Teisinis pagrindas
Reglamentas (EB) Nr. 207/2009
2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 207/2009 dėl [Europos Sąjungos prekių ženklo] (
OL L 78, 2009, p. 1
) 7 straipsnio „Absoliutūs atsisakymo registruoti pagrindai“ 1 dalyje numatyta:
„Neregistruojami šie žymenys:
<…>
b)
neturintys jokio skiriamojo požymio prekių ženklai;
c)
prekių ženklai, sudaryti tiktai iš žymenų arba nuorodų, kurie prekyboje gali būti naudojami žymėti rūšiai, kokybei, kiekiui, paskirčiai, vertei, geografinei kilmei arba prekių pagaminimo ar paslaugų suteikimo laikui, ar kitoms prekių ar paslaugų charakteristikoms;
<…>“
Šio reglamento 65 straipsnyje „Skundai Teisingumo Teismui“ nustatyta:
„1.   Teisingumo Teismui galima skųsti Apeliacinės tarybos sprendimus dėl apeliacijų.
2.   Skundą galima pateikti dėl kompetencijos stokos, dėl esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo, dėl Sutarties, šio reglamento arba bet kurios su jos taikymu susijusios teisės normos pažeidimo ar piktnaudžiavimo įgaliojimais.
3.   Teisingumo Teismas turi teisę panaikinti arba pakeisti ginčijamą sprendimą.
<…>“
Šio reglamento 75 straipsnyje „Sprendimus pagrindžiančių motyvų nurodymas“ numatyta:
„Tarnybos sprendimuose nurodomi juos pagrindžiantys motyvai. Sprendimai grindžiami tiktai tokiais motyvais ar įrodymais, apie kuriuos šalys galėjo pateikti savo atsiliepimus.“
To paties reglamento 76 straipsnis „Faktų nagrinėjimas Tarnybos iniciatyva“ suformuluotas taip:
„1.   Procedūrų metu Tarnyba faktus nagrinėja savo iniciatyva; tačiau procedūros dėl atsisakymo registruoti paraiškas santykinių pagrindų atveju Tarnyba nagrinėja tiktai šalių nurodytus faktus, įrodymus bei argumentus bei siekiamą reikalavimų patenkinimo būdą.
2.   Tarnyba gali neatsižvelgti į faktus ar įrodymus, kurie nebuvo pateikti laiku.“
Reglamentas (ES) 2015/2424
2015 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2015/2424, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas Nr. 207/2009 ir Komisijos reglamentas (EB) Nr. 2868/95, skirtas įgyvendinti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo, ir kuriuo panaikinamas Komisijos reglamentas (EB) Nr. 2869/95 dėl Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) mokamų mokesčių (
OL L 341, 2015, p. 21
), 1 straipsnio 28 punkte nustatyta:
„[Reglamento 207/2009] 28 straipsnis pakeičiamas taip:
„28 straipsnis
Prekių ir paslaugų nurodymas ir klasifikavimas
<…>
8.   ES prekių ženklų, kurių paraiškos paduotos anksčiau nei 2012 m. birželio 22 d. ir kurie įregistruoti visai Nicos klasifikacijos klasės antraštei, savininkai gali pareikšti, kad paraiškos padavimo dieną ketino siekti apsaugos ne tik toms prekėms ar paslaugoms, kurias žymi pažodine reikšme vartojama tos klasės antraštė, jeigu taip nurodomos prekės ar paslaugos yra įtrauktos į Nicos klasifikacijos redakcijos, galiojusios paraiškos padavimo dieną, tos klasės abėcėlinį sąrašą.
Pareiškimas pateikiamas Tarnybai ne vėliau kaip 2016 m. rugsėjo 24 d. ir jame aiškiai, tiksliai ir konkrečiai nurodomos prekės ir paslaugos, kurių apsaugos savininkas iš pradžių ketino prašyti, išskyrus prekes ir paslaugas, kurias aiškiai žymi pažodine reikšme vartojamos klasės antraštėje pateikiamos nuorodos. Tarnyba imasi tinkamų priemonių, kad atitinkamai pataisytų registrą. Galimybė pateikti pareiškimą pagal šios dalies pirmą pastraipą nedaro poveikio 15 straipsnio, 42 straipsnio 2 dalies, 51 straipsnio 1 dalies a punkto ir 57 straipsnio 2 dalies taikymui.
Laikoma, kad ES prekių ženklai, dėl kurių per antroje pastraipoje nurodytą laikotarpį nepateikiamas pareiškimas, nuo to laikotarpio pabaigos taikomi tik toms prekėms ar paslaugoms, kurias aiškiai žymi pažodine reikšme vartojamos nuorodos, pateiktos atitinkamos klasės antraštėje.
9.   Kai registre įrašomi pakeitimai, ES prekių ženklu pagal 9 straipsnį suteikiamos išimtinės teisės neužkerta kelio trečiajai šaliai toliau naudoti prekių ženklą prekėms ar paslaugoms tais atvejais, kai (ir tiek, kiek) prekių ženklo naudojimas toms prekėms ar paslaugoms:
a)
buvo pradėtas anksčiau nei registre buvo įrašyti pakeitimai ir
b)
nepažeidė savininko teisių, remiantis tuo metu registre buvusio įrašo apie prekes ir paslaugas pažodine reikšme.
Be to, registre įrašytų prekių ar paslaugų sąrašo pakeitimu ES prekių ženklo savininkui nesuteikiama teisė reikšti protestą dėl vėlesnio prekių ženklo arba teikti prašymą jį paskelbti negaliojančiu tais atvejais, kai (ir tiek, kiek):
a)
vėlesnis prekių ženklas buvo naudojamas arba paraiška įregistruoti prekių ženklą prekėms ar paslaugoms buvo paduota anksčiau, nei registre buvo įrašyti pakeitimai, ir
b)
prekių ženklo naudojimas toms prekėms ar paslaugoms nepažeidė arba nebūtų pažeidęs savininko teisių, remiantis tuo metu registre buvusio įrašo apie prekes ir paslaugas pažodine reikšme.““
Pranešimai Nr. 4/03 ir 2/12
2003 m. birželio 16 d. EUIPO pirmininko Pranešimo Nr. 4/03 dėl klasių antraščių vartojimo prekių ir paslaugų sąrašuose pateikiant Bendrijos prekių ženklo paraiškas ir jį registruojant IV punkto pirmoje pastraipoje buvo numatyta:
„34 prekių klasės ir 11 paslaugų klasių apima visas prekes ir paslaugas. Todėl visų konkrečios klasės antraštėje esančių bendrųjų sąvokų vartojimas reiškia, kad paraiška pateikiama dėl visų šios konkrečios klasės prekių ir paslaugų.“
2012 m. birželio 20 d. EUIPO pirmininkas patvirtino Pranešimą Nr. 2/12, kuriuo panaikinamas Pranešimas Nr. 4/03 ir nustatomas klasių antraščių vartojimas prekių ir paslaugų sąrašuose pateikiant Bendrijos prekių ženklo paraiškas ir jį registruojant. Šio pranešimo V punkte buvo numatyta:
„Kiek tai susiję su [Europos Sąjungos prekių ženklais], įregistruotais iki [Pranešimo Nr. 2/12] įsigaliojimo, kurių paraiškose nurodytos visos konkrečios klasės antraštės bendrosios sąvokos, [EUIPO] mano, kad pareiškėjas, atsižvelgdamas į Pranešimo Nr. 4/03 turinį, ketino įtraukti visas prekes ir paslaugas, nurodytas šios klasės abėcėliniame sąraše, galiojusiame paraiškos pateikimo metu.“
Ginčo aplinkybės
Skundžiamo sprendimo 1–16 punktuose išdėstytas ginčo aplinkybes, svarbias šiai bylai, galima apibendrinti taip, kaip nurodyta toliau.
2009 m. gruodžio 18 d. apeliantė
VM Vermögens‑Management
, remdamasi Reglamentu Nr. 207/2009, pateikė EUIPO Europos Sąjungos prekių ženklo paraišką. Prekių ženklas, kurį buvo prašoma įregistruoti, yra žodinis žymuo „Vermögensmanufaktur“ (toliau – ginčijamas prekių ženklas).
Paslaugos, kurioms prašyta įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti (toliau – Nicos sutartis) 35 ir 36 klasėms ir pagal kiekvieną iš jų atitinka šį aprašymą:
–
35 klasė: „Reklama; verslo vadybos paslaugos; verslo administravimas; įstaigų veikla“,
–
36 klasė: „Draudimas; finansinės operacijos; piniginės operacijos; portfelio valdymas; finansinės konsultacijos; nekilnojamojo turto operacijos“.
2011 m. vasario 8 d. Europos Sąjungos prekių ženklo paraiška buvo paskelbta
Bendrijos prekių ženklų biuletenyje
Nr. 26/2011
. Prašomas prekių ženklas 2011 m. gegužės 18 d. buvo įregistruotas numeriu 8770042.
2012 m. liepos 30 d. įstojusi į bylą pirmojoje instancijoje
DAT Vermögensmanagement
, remdamasi Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies a punktu, siejamu su šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktais, pateikė EUIPO prašymą pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia visoms paslaugoms, kurioms jis buvo įregistruotas (toliau – prašymas pripažinti registraciją negaliojančia).
2013 m. sausio 15 d. apeliantė pateikė pastabas ir pareikalavo atmesti visą prašymą pripažinti registraciją negaliojančia. 2013 m. birželio 7 d. įstojusi į bylą šalis pirmojoje instancijoje pateikė savo pastabas dėl ieškovės 2013 m. sausio 15 d. pastabų, taip pat pateikė 7–25 priedus, nurodytus ginčijamo sprendimo 3 punkte. Ji taip pat paprašė pratęsti terminą, kad galėtų pateikti papildomų įrodymų; su jais ji prašė leisti susipažinti
Deutsches Patent‑ und Markenamt
(Vokietijos patentų ir prekių ženklų tarnyba), tačiau jų dar negavo.
2013 m. rugpjūčio 12 d. apeliantė paprašė pratęsti pastabų pateikimo terminą; Anuliavimo skyrius šį prašymą patenkino.
2013 m. rugpjūčio 23 d. įstojusi į bylą šalis pirmojoje instancijoje pateikė naujas pastabas ir pridėjo 26–30 priedus, nurodytus ginčijamo sprendimo 3 punkte (toliau – ginčijami priedai). Anuliavimo skyrius klaidingai pripažino šias pastabas apeliantės pastabomis ir 2013 m. rugsėjo 2 d. perdavė jas įstojusiai į bylą šaliai pirmojoje instancijoje. Jis taip pat informavo abi šalis, kad rungimosi principu grindžiama procedūros dalis baigta. Tą pačią dieną, aptikęs savo klaidą, Anuliavimo skyrius atšaukė savo pranešimą apeliantei.
2013 m. spalio 14 d. EUIPO pranešė apeliantei apie įstojusios į bylą šalies pirmojoje instancijoje 2013 m. birželio 7 d. prašymo pratęsti terminą atmetimą dėl to, kad ši jo nemotyvavo, ir apie neatsižvelgimą į 2013 m. rugpjūčio 23 d. jos pastabas. EUIPO nurodė, kad 2013 m. rugpjūčio 23 d. įstojusios į bylą šalies pirmojoje instancijoje laiško kopija apeliantei buvo perduota tik susipažinti.
2013 m. spalio 30 d. apeliantė pateikė savo pastabas dėl įstojusios į bylą šalies pirmojoje instancijoje 2013 m. birželio 7 d. pastabų.
2013 m. lapkričio 8 d. Anuliavimo skyrius perdavė įstojusiai į bylą šaliai pirmojoje instancijoje 2013 m. spalio 30 d. apeliantės pastabas, nurodė, kad jos pateiktos dėl 2013 m. rugpjūčio 23 d. pastabų, ir vėl užbaigė rungimosi principu grindžiamą procedūros dalį.
2013 m. gruodžio 10 d. Anuliavimo skyrius atmetė prašymą pripažinti prekių ženklo registraciją negaliojančia. Savo sprendimą jis iš esmės grindė tuo, kad vokiečių kalbos žodis „Manufaktur“ negali turėti konkrečios reikšmės kalbant apie nagrinėjamas paslaugas, atsižvelgiant į jų nematerialų pobūdį. Todėl, jo nuomone, vokiečių kalbos žodžių „Vermögen“ ir „Manufaktur“ derinys ginčijamo prekių ženklo paraiškos padavimo dieną turėjo skiriamąjį požymį ir paslaugų neapibūdino.
2014 m. vasario 5 d. įstojusi į bylą šalis pirmojoje instancijoje pateikė EUIPO apeliaciją dėl Anuliavimo skyriaus sprendimo, remdamasi Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniais.
Ginčijamu sprendimu EUIPO penktoji apeliacinė taryba patenkino apeliaciją. Jos nuomone, pirma, apeliantės ir įstojusios į bylą šalies pirmojoje instancijoje jai patekti dokumentai tik papildė ir sukonkretino Anuliavimo skyriui jau pateiktus įrodymus, todėl pagal Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalį ji pasinaudojo savo diskrecija tam, kad juos priimtų. Antra, ji nusprendė, kad ginčijamas prekių ženklas yra apibūdinamasis ir neturi skiriamojo požymio. Todėl ji panaikino Anuliavimo skyriaus sprendimą ir pripažino ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia Nicos sutarties 35 ir 36 klasių paslaugoms.
Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
Ieškiniu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2015 m. liepos 9 d., apeliantė siekė, kad būtų panaikintas ginčijamas sprendimas. Grįsdama savo ieškinį, apeliantė nurodė keturis pagrindus: pirmasis pagrįstas Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnio pažeidimu, nes Apeliacinė taryba tariami atsižvelgė į įstojusios į bylą šalies pirmojoje instancijoje 2013 m. rugpjūčio 23 d. pateiktas pastabas, nors jos buvo atmestos kaip pateiktos pavėluotai, antrasis – šio reglamento 76 straipsnio pažeidimu, nes Apeliacinė taryba tariamai savo iniciatyva išnagrinėjo faktines aplinkybes, kurių šalys laiku nenurodė, trečiasis – šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimu, nes Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad ginčijamas prekių ženklas tik apibūdino atitinkamas paslaugas, ir, galiausia, ketvirtasis – to paties reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu, nes Apeliacinė taryba padarė tariamai klaidingą išvadą, kad ginčijamas prekių ženklas neturi skiriamojo požymio.
Po ieškinio pareiškimo, t. y. 2016 m. lapkričio 15 d., EUIPO pranešė Bendrajam Teismui, kad 2016 m. rugsėjo 23 d. apeliantė pateikė pareiškimą pagal Reglamento Nr. 207/2009, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2015/2424, 28 straipsnio 8 dalį (toliau – 2016 m. pareiškimas), kad patikslintų paslaugas, kurioms ji ketino įregistruoti ginčijamą prekių ženklą jo paraiškos padavimo momentu. EUIPO pažymėjo, kad pagal naująjį paslaugų sąrašą, paskelbtą 2016 m. lapkričio 7 d.
Europos Sąjungos prekių ženklu biuletenyje
, be paslaugų, nurodytų šio sprendimo 11 punkte, ginčijamu prekių ženklu žymimos Nicos sutarties 35 ir 36 klasių paslaugos pagal kiekvieną iš šių klasių atitiko tokį aprašymą:
–
35 klasė: „Aukciono rengimo paslaugos; verslo tyrimai; verslo patarimai ir informacinės paslaugos vartotojams (vartotojų informavimo centras); ekonominės prognozės; komercinės informacijos agentūrų paslaugos; verslo nagrinėjimas; rinkos tyrimas; <…> spaudos apžvalgos paslaugos; nuomonių apklausos; kainų palyginimo paslaugos; viešųjų ryšių paslaugos; rėmėjų paieška“;
–
36 klasė: „Finansinės konsultacijos; finansinė informacija; draudimo konsultacijos; draudimo informacija; saugojimo seifuose paslaugos; finansinė parama; vertybių saugojimo paslaugos“.
Savo pastabose dėl 2016 m. lapkričio 15 d. EUIPO rašto apeliantė subsidiariai paprašė Bendrojo Teismo palikti galioti ginčijamą sprendimą tik Nicos sutarties 35 ir 36 klasių paslaugoms, nurodytoms šio sprendimo 11 punkte, ir nuspręsti, kad ginčijamas prekių ženklas teisėtai įregistruotas 2016 m. pareiškime nurodytoms paslaugoms, o nepatenkinus šio prašymo – palikti galioti ginčijamą sprendimą tik Nicos sutarties 35 ir 36 klasių paslaugoms, nurodytoms šio sprendimo 11 punkte, ir grąžinti bylą EUIPO anuliavimo skyriui, kad jis pirmą kartą išnagrinėtų ją atsižvelgdamas į 2016 m. pareiškime nurodytas paslaugas.
Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė visą apeliantės ieškinį.
Šalių reikalavimai Teisingumo Teisme
Apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
grąžinti bylą Bendrajam Teismui ir
–
priteisti iš EUIPO bylinėjimosi išlaidas.
EUIPO Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinį skundą ir
–
priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama savo apeliacinį skundą apeliantė nurodo šešis pagrindus: pirmasis grindžiamas Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 2 ir 3 dalių, siejamų su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 17 ir 47 straipsniais, pažeidimu, antrasis – Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnio pirmo sakinio pažeidimu, trečiasis – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimu, ketvirtasis – šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu, penktasis – šio reglamento 75 straipsnio pažeidimu, šeštasis – to paties reglamento 76 straipsnio pažeidimu.
Dėl pirmojo ir antrojo pagrindų
Šalių argumentai
Nurodydama pirmuosius du pagrindus, apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą pažeidus Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 2 ir 3 dalis, siejamas su Chartijos 17 ir 47 straipsniais, nes jis iš esmės atsisakė pripažinti, kad dėl to, jog pateikus 2016 m. pareiškimą Europos Sąjungos prekių ženklų registras (toliau – registras) buvo pakeistas atgaline data, ginčijamu sprendimu ginčijamo prekių ženklo registracija buvo pripažinta negaliojančia tik paslaugoms, atitinkančioms Nicos sutarties 35 ir 36 klasių antraščių pažodinę reikšmę, todėl negalėjo būti įvertinta tai, ar šis prekių ženklas tinkamas pareiškime nurodytoms naujoms paslaugoms įregistruoti. Apeliantė taip pat priekaištauja, kad taip pasielgęs Bendrasis Teismas nemotyvavo skundžiamo sprendimo.
Visų pirma, jos teigimu, skundžiamo sprendimo 152 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad savo argumentais apeliantė jo prašė pakeisti ginčijamą sprendimą, kaip numatyta Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 3 dalyje.
Skundžiamo sprendimo 153 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad šio reglamento 65 straipsnio 2 dalis leidžia jam panaikinti ar pakeisti EUIPO apeliacinės tarybos sprendimą tik dėl kompetencijos stokos, esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo, Sutarties, šio reglamento arba bet kurios su jos taikymu susijusios teisės normos pažeidimo ar piktnaudžiavimo įgaliojimais.
Priminęs, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją Bendrasis Teismas negali panaikinti arba pakeisti tokio sprendimo dėl pagrindų, atsiradusių jį paskelbus, skundžiamo sprendimo 154 punkte jis konstatavo, kad 2016 m. pareiškimas pateiktas jau priėmus ginčijamą sprendimą, todėl skundžiamo sprendimo 155 punkte atmetė kaip nepriimtinus apeliantės reikalavimus, suformuluotus šio sprendimo 25 punkte nurodytose jos pastabose.
Tačiau apeliantė tvirtina, kad šių principų negalima taikyti, jeigu dėl to, nepateikus faktinio pagrindimo ar išsamių motyvų, nukentėtų jos interesai, saugomi pagal pagrindinius principus, o būtent taip, anot jos, atsitiko nagrinėjamu atveju.
Priėmus 2012 m. birželio 19 d. Sprendimą Chartered Institute of Patent Attorneys (
C‑307/10
,
EU:C:2012:361
), Reglamento Nr. 207/2009, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2015/2424, 28 straipsnio 8 dalyje, siekiant apsaugoti Europos Sąjungos prekių ženklų savininkų teisėtus lūkesčius, įtvirtintas pereinamasis laikotarpis, per kurį šie savininkai, kurie pasitikėjo tuometine EUIPO praktika ir įregistravo savo prekių ženklus visai Nicos sutarties klasių antraštei, galėjo pareikšti, kad pateikdami registracijos paraišką ketino siekti apsaugos ne tik toms prekėms ar paslaugoms, kurias žymi pažodine reikšme vartojama tos klasės antraštė, jeigu taip nurodomos prekės ar paslaugos yra įtrauktos į šių Nicos sutarties klasių abėcėlinį sąrašą.
Šioje nuostatoje esanti nuoroda į Europos Sąjungos prekių ženklo savininko ketinimą registracijos paraiškos pateikimo dieną, apeliantės nuomone, reiškia, kad, pateikus pareiškimą pagal Reglamento Nr. 207/2009, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2015/2424, 28 straipsnio 8 dalį, registras keičiamas atgaline data, t. y. nuo pat Europos Sąjungos prekių ženklo paraiškos pateikimo dienos.
Taigi Bendrasis Teismas turėjo vertinti ginčijamą prekių ženklą taip, tarsi ginčijamo sprendimo priėmimo dieną jis buvo įregistruotas ne tik bendrosioms Nicos sutarties 35 ir 36 klasių antraščių nuorodoms, bet ir 2016 m. pareiškime nurodytoms naujoms paslaugoms.
Apeliantės nuomone, Bendrasis Teismas nepaisė dėl 2016 m. pareiškimo padarytų registro pakeitimų galiojimo atgaline data, kai skundžiamo sprendimo 154 punkte konstatavo, kad apeliantės reikalavimai pagrįsti priėmus ginčijamą sprendimą atsiradusia aplinkybe.
Taip Bendrasis Teismas atėmė iš apeliantės galimybę prašyti patikrinti, ar sudurtinis žodis „Vermögensmanufaktur“ tinkamas įregistruoti kaip Europos Sąjungos prekių ženklas paslaugoms, kurios buvo papildomai nurodytos 2016 m. pareiškime, ir todėl nepagrįstai pažeidė jos intelektinės nuosavybės teisės apsaugą, numatytą Chartijos 17 straipsnyje, ir teisę būti išklausytai, kylančią iš Chartijos 47 straipsnio.
Antra, apeliantė teigia, kad skundžiamo sprendimo 149–155 punktuose Bendrojo Teismo nurodyti samprotavimai, paskatinę jį atmesti kaip nepriimtinus argumentus, kuriais remdamasi apeliantė jo prašė iš esmės pripažinti, kad ginčijamu sprendimu ginčijamo prekių ženklo registracija nebuvo pripažinta negaliojančia 2016 m. pareiškime nurodytoms paslaugoms, yra nemotyvuoti.
Kaip matyti iš suformuotos jurisprudencijos, Bendrojo teismo sprendimo motyvai privalo aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti teismo logiką, kad suinteresuotieji asmenys galėtų susipažinti su sprendimo pagrindimu, o Teisingumo Teismas – vykdyti jam pavestą teisminę priežiūrą. Apeliantė tvirtina, kad nors Bendrojo Teismo motyvai gali būti implicitiniai, vis dėlto jis turi pakankamai išnagrinėti visus šalių reikalavimus ir pagrindinius argumentus.
Anot jos, skundžiamo sprendimo 152–154 punktuose Bendrasis Teismas kaip motyvą nurodė aplinkybę, kad jis negali panaikinti arba pakeisti ginčijamo sprendimo dėl pagrindų, atsiradusių jį paskelbus, ir nenagrinėjo remiantis 2016 m. pareiškimu atlikto registro pakeitimo atgalinio poveikio. Taigi nepaisydamas apeliantės pastabų Bendrasis Teismas neišnagrinėjo esminio jos argumento.
Be to, dublike apeliantė nurodė, kad Apeliacinės tarybos motyvų dėl tariamo negalėjimo įregistruoti sudurtinio žodžio „Vermögensmanufaktur“ kaip Europos Sąjungos prekių ženklo bendrosioms Nicos sutarties 35 ir 36 klasių antraščių nuorodoms negalima automatiškai taikyti paslaugoms, papildomai nurodytoms 2016 m. pareiškime.
Toks taikymas būtų įmanomas tik paslaugoms, kurios yra pakankamai tiesiogiai ir konkrečiai susijusios su bendrosiomis Nicos sutarties klasių antraščių nuorodomis, kad galėtų sudaryti homogenišką paslaugų kategoriją.
Vis dėlto, anot apeliantės, nei EUIPO, nei Bendrasis Teismas neįrodė, kad motyvai dėl tariamo negalėjimo įregistruoti ginčijamą prekių ženklą turėtų būti taikomi ne tik bendrosioms Nicos sutarties 35 ir 36 klasių antraščių nuorodoms, bet ir 2016 m. pareiškime nurodytoms naujoms paslaugoms.
EUIPO teigia, kad du pirmieji apeliacinio skundo pagrindai nepagrįsti.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl apeliantės kaltinimų, kad skundžiamo sprendimo 149–155 punktuose Bendrasis Teismas, pirma, pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 2 ir 3 dalis, siejamas su Chartijos 17 ir 47 straipsniais, ir, antra, nemotyvavo skundžiamo sprendimo, reikia pažymėti, kad jos argumentai grindžiami prielaida, kad ginčijamo prekių ženklo registracija, o todėl ir Bendrajam Teismui apskųstas ginčijamas sprendimas buvo susiję tik su bendrosiomis Nicos sutarties 35 ir 36 klasių antraščių nuorodomis, todėl šio prekių ženklo apsauga dėl 2016 m. pareiškimo buvo išplėsta jame nurodytoms paslaugoms; taigi šioms paslaugoms netaikomas ginčijamas sprendimas, kuriuo ginčijamo prekių ženklo registracija pripažinta negaliojančia.
Reikia pažymėti, kad laikantis Pranešimo Nr. 4/03 IV punkto pirmoje pastraipoje ir Pranešimo Nr. 2/12 V punkte išreikšto požiūrio prekių ženklo „Vermögensmanufaktur“ paraiškoje nurodžius Nicos sutarties 35 ir 36 klasių antraštes šį prekių ženklą siekta apsaugoti visoms šių klasių abėcėliniame sąraše nurodytoms paslaugoms (šiuo klausimu žr. 2017 m. vasario 16 d. Sprendimo Brandconcern / EUIPO ir Scooters India,
C‑577/14 P
,
EU:C:2017:122
,
ir
punktus).
Darytina išvada, kad ginčijamo prekių ženklo registravimo dieną jo apsauga jau apėmė 2016 m. pareiškime nurodytas paslaugas. Šiuo klausimu pažymėtina, kad Reglamento Nr. 207/2009, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2015/2424, 28 straipsnio 8 dalies trečioje pastraipoje numatyta, kad tokie prekių ženklai, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, dėl kurių nepateiktas pareiškimas, nuo 2016 m. rugsėjo 24 d. pabaigos pripažįstami taikomais tik toms prekėms ar paslaugoms, kurias aiškiai žymi pažodine reikšme vartojamos nuorodos, pateiktos Nicos sutarties atitinkamos klasės antraštėje.
Taigi, priešingai, nei teigia apeliantė, 2016 m. pareiškimu siekta ne išplėsti ginčijamo prekių ženklo apsaugą naujoms paslaugoms, o užtikrinti, kad pasibaigus Reglamento Nr. 207/2009, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2015/2424, 28 straipsnio 8 dalies trečioje pastraipoje numatytam laikotarpiui šiame pareiškime nurodytoms paslaugoms ši apsauga tebegalios, nepaisant to, kad jų aiškiai neapima Nicos sutarties 35 ir 36 klasių antraštėse esančios pažodžiui vartojamos nuorodos.
Vadinasi, kaip savo rašytinėse pastabose teisingai nurodo EUIPO, nors ginčijamas sprendimas priimtas iki pateikiant 2016 m. pareiškimą, jis apėmė visas paslaugas, kurioms ginčijamas prekių ženklas buvo įregistruotas, t. y. visas Nicos sutarties 35 ir 36 klasių paslaugas, įskaitant nurodytas šiame pareiškime, todėl šiuo sprendimu ginčijamo prekių ženklo registracija pripažinta negaliojančia visoms šioms paslaugoms.
Darytina išvada, jog, kadangi apeliantės argumentai, pateikti pirmiesiems dviem apeliacinio skundo pagrindams pagrįsti, paremti prielaida, neatitinkančia ginčijamam prekių ženklui faktiškai teikiamos apsaugos apimties, ši prielaida yra teisiškai klaidinga.
Taip pat reikia pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 154 punkte Bendrasis Teismas nurodė motyvus, leidusius apeliantei suprasti priežastis, dėl kurių jis atmetė prašymą pakeisti ginčijamą sprendimą. Vadinasi, šiuo požiūriu skundžiamas sprendimas nėra nemotyvuotas.
Dėl šios priežasties du pirmuosius apeliacinio skundo pagrindus reikia atmesti.
Dėl trečiojo pagrindo
Šalių argumentai
Pateikdama apeliacinio skundo trečiąjį pagrindą, apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą pažeidus Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktą dėl to, kad jis pripažino ginčijamą prekių ženklą apibūdinančiu visas juo žymimas paslaugas, išskyrus „reklamos“ ir „įstaigų veiklos“ paslaugas.
Anot jos, pirma, skundžiamas sprendimas grindžiamas netiksliais teiginiais dėl to, kaip atitinkama visuomenė suvokia sudurtinį žodį „Vermögensmanufaktur“.
Viena vertus, skundžiamo sprendimo 53 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad ši visuomenė galėjo suprasti, ką reiškia vokiečių kalbos žodžiai „Vermögen“ ir „Manufaktur“. Kita vertus, to sprendimo 57 ir 58 punktuose jis konstatavo, kad šių dviejų žodžių junginys turėjo aiškią ir nedviprasmišką reikšmę – „turto gamykla“; ši neviršijo šių dviejų elementų reikšmių sumos; tuo remdamasis jis padarė išvadą, kad atitinkama visuomenė galėjo suprasti, jog ginčijamas prekių ženklas reiškė konkrečią struktūrą ar vietą, kurioje neįprastu būdu buvo teikiamos ar siūlomos teminės paslaugos, turinčios labai tikslų turinį, glaudžiai susijusį su turtu ir finansais.
Apeliantės teigimu, žodis „Manufaktur“ kasdienėje kalboje vartojamas tik kalbant apie prekes. Taigi, kalbant apie paslaugas, sudurtinis žodis „Vermögensmanufaktur“ skatina atitinkamą visuomenę susimąstyti, todėl jis nėra tiesiogiai ir nedelsiant siejamas su individualizuotomis aukštos kokybės paslaugomis.
Antra, anot apeliantės, Bendrasis Teismas pripažino ginčijamą prekių ženklą apibūdinančiu Nicos sutarties 35 klasei priskirtas „verslo vadybos paslaugas“ ir „verslo administravimo“ paslaugas, remdamasis klaidingu Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punkto išaiškinimu.
Pirmiausia, skundžiamo sprendimo 73 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad žodis „Manufaktur“ galėjo žymėti paslaugų teikimo vietą, todėl sudurtinį žodį „Vermögensmanufaktur“ galima laikyti nuoroda į tokią vietą. Taigi Bendrasis Teismas laikėsi nuomonės, kad „verslo vadybos paslaugos“ ir „verslo administravimo“ paslaugos gali būti teikiamos tokioje „turto gamykloje“.
Toliau skundžiamo sprendimo 74 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad žodis „Manufaktur“ gali reikšti individualizuotas aukštos kokybės paslaugas, todėl žodžių junginys „turto gamykla“ apibūdina „verslo vadybos paslaugų“ ir „verslo administravimo“ paslaugų paskirtį taip, kad šios paslaugos suvokiamos kaip aukštos kokybės paslaugos, leidžiančios individualizuotai įsigyti turto.
Tačiau, apeliantės teigimu, priešingai, nei reikalaujama pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktą, ginčijamas prekių ženklas nėra vien nuoroda, prekyboje žyminti tokių paslaugų paskirtį. Anot jos, „verslo vadybos paslaugos“ ir „verslo administravimo“ paslaugos skirtos pelningai įmonės veiklai ir ekonominei sėkmei užtikrinti. Taigi jos nėra skirtos tam, kad būtų įsigyjama turto.
Tariamos nuorodos į „ypač aukštos kokybės“ paslaugas arba į „individualizuotas paslaugas“ taip pat nieko nepasako apie šių paslaugų paskirtį.
Trečia, teigiama, kad Bendrasis Teismas taip pat rėmėsi klaidingu Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punkto aiškinimu, kai skundžiamo sprendimo 66–69 punktuose padarė išvadą, kad ginčijamas prekių ženklas apibūdina Nicos sutartis 36 klasės paslaugas.
Anot apeliantės, toks samprotavimas grindžiamas vien teiginiu, kad sudurtinis žodis „Vermögensmanufaktur“ bus suprastas kaip vieta, kurioje teikiamos prie šios 36 klasės priskirtos paslaugos. Tačiau šis žodis žymi daugiausia šių paslaugų teikėją, bet ne jų charakteristiką.
Be to, ji nurodo, kad skundžiamo sprendimo motyvai yra prieštaringi. Nors to sprendimo 46 ir 47 punktuose Bendrasis Teismas padarė prielaidą, kad žodis „Manufaktur“ bus suprastas plačiau nei jo įprasta reikšmė, t. y. kaip nuoroda į aukštos kokybės paslaugas, iš to sprendimo 69 punkto matyti, kad Nicos sutarties 36 klasės paslaugų atveju šis žodis turėtų išlaikyti savo įprastą reikšmę kaip nuoroda į konkrečią vietą, kurioje teikiamos atitinkamos paslaugos.
EUIPO teigia, kad apeliacinio skundo trečiasis pagrindas yra akivaizdžiai nepagrįstas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad pagal SESV 256 straipsnį ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmą pastraipą apeliacinis skundas gali būti paduotas tik teisės klausimais. Tik Bendrasis Teismas turi kompetenciją konstatuoti ir vertinti reikšmingas faktines aplinkybes ir vertinti įrodymus. Toks faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimas, nebent jie buvo iškreipti, nėra teisės klausimas, dėl kurio galima pateikti apeliacinį skundą Teisingumo Teismui (žr., be kita ko, 2018 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Bundesverband Souvenir – Geschenke – Ehrenpreise / EUIPO,
C‑488/16 P
,
EU:C:2018:673
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Reikia konstatuoti, kad, nurodydama tariamai klaidingą Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punkto aiškinimą ir tariamai prieštaringus skundžiamo sprendimo motyvus, apeliantė ginčija tik Bendrojo Teismo atliktą faktų vertinimą, susijusį su ginčijamo prekių ženklo suvokimu atitinkamoje visuomenėje ir su jo apibūdinamuoju pobūdžiu, kiek tai susiję su Nicos sutarties 35 ir 36 klasių paslaugomis.
Taigi apeliantė iš tiesų Teisingumo Teismo prašo pateikti savo analizę vietoj tos, kurią Bendrasis Teismas pateikė savarankiškai įvertinęs faktines aplinkybes ir įrodymus, tačiau nenurodo jokio šių faktinių aplinkybių iškraipymo.
Todėl apeliacinio skundo trečiasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
Dėl ketvirtojo pagrindo
Šalių argumentai
Nurodydama ketvirtąjį pagrindą apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą klaidingai įvertinus Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą ir dėl to skundžiamo sprendimo 113 punkte padarius išvadą, kad ginčijamas prekių ženklas neturi skiriamojo požymio.
Iš pradžių ji teigia, kad to sprendimo 110 punkte Bendrasis Teismas tik nurodė, jog, atsižvelgdama į atitinkamas paslaugas, atitinkama visuomenė šį prekių ženklą aiškiai ir tiesiogiai suvokia kaip nuorodą į aukštos kokybės paslaugas ir kaip pagrindą, leidžiantį tikėtis, kad šių paslaugų teikimas suteiks jai turtinės naudos.
Toliau, anot jos, skundžiamo sprendimo 111 punkte Bendrasis Teismas tik nurodė, kad ginčijamas prekių ženklas nėra nei pakankamai originalus ar stiprus, nei pakankamai neįprastos formos, kad atitinkama visuomenė turėtų dėti bent minimalias aiškinimo, mąstymo ar analizės pastangas tam, kad galėtų jį suvokti, nors, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija (2010 m. sausio 21 d. Sprendimo Audi / VRDT,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
,
punktas), tokių savybių buvimas nėra būtina sąlyga, siekiant pripažinti reklaminės nuorodos skiriamąjį požymį.
Pavyzdžiui, skundžiamo sprendimo 112 ir 113 punktuose Bendrasis Teismas motyvavo išvadą, kad ginčijamas prekių ženklas neturi skiriamojo požymio, tik nurodęs, kad atitinkama visuomenė laikys jį pagiriamąja nuoroda ar reklamine informacija apie atitinkamų paslaugų veiksmingumą.
Tai darydamas, Bendrasis Teismas tariamai neatsižvelgė į Teisingumo Teismo jurisprudenciją, pagal kurią tokio konstatavimo nepakanka norint pripažinti, kad prekių ženklas neturi skiriamojo požymio, nes jis kartu gali būti suvoktas kaip reklaminė informacija ir kaip kilmės nuoroda, turinti skiriamąjį požymį (2010 m. sausio 21 d. Sprendimo Audi / VRDT,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
,
punktas).
Taigi, apeliantės teigimu, Bendrasis Teismas neįrodė ir pakankamai nemotyvavo ginčijamo prekių ženklo skiriamojo požymio nebuvimo, ir tokio nebuvimo taip pat negalima pagrįsti sudurtinio žodžio „Vermögensmanufaktur“ tariamai aprašomuoju pobūdžiu, nes Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punkte numatytos sąlygos neįvykdytos.
EUIPO teigia, kad apeliacinio skundo ketvirtasis pagrindas yra akivaizdžiai nepagrįstas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Apeliantės argumentas, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai konstatavo, jog ginčijamas prekių ženklas neturi skiriamojo požymio, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą, iš esmės vien todėl, kad sudurtinis žodis „Vermögensmanufaktur“, grindžiamas klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu, yra pagiriamoji nuoroda.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, pirma, kad to sprendimo 95 punkte Bendrasis Teismas priminė, jog jeigu prekių ženklas yra apibūdinamasis, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktą, dėl šios priežasties jis neišvengiamai neturi skiriamojo požymio.
Antra, skundžiamo sprendimo 96 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad, priešingai, jeigu prekių ženklas nėra apibūdinamasis, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, vien dėl to jis nebūtinai turi skiriamąjį požymį ir tokiu atveju taip pat turi būti nagrinėjama, ar jis iš esmės galėtų atlikti pagrindinę prekių ženklo funkciją, t. y. identifikuoti konkrečios prekės ar paslaugos komercinę kilmę tam, kad vartotojas, įsigijęs prekių ženklu pažymėtą prekę ar paslaugą, galėtų vėliau nuspręsti įsigyti tokią pačią prekę ar paslaugą, jeigu patirtis buvo teigiama, arba priimti kitokį sprendimą, jeigu ji buvo neigiama.
Be to, skundžiamo sprendimo 99 punkte Bendrasis Teismas taip pat priminė, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją žodinio prekių ženklo pagiriamoji konotacija neužkerta kelio jo tinkamumui garantuoti vartotojams juo žymimų prekių ar paslaugų kilmę. Taigi atitinkama visuomenė gali suvokti prekių ženklą kartu kaip reklaminę frazę ir kaip juo žymimų prekių ar paslaugų komercinės kilmės nuorodą (2010 m. sausio 21 d. Sprendimo Audi / VRDT,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
,
punktas).
Tačiau to sprendimo 111 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad ginčijamas prekių ženklas nėra nei pakankamai originalus ar stiprus, nei pakankamai neįprastos formos, kad atitinkama visuomenė turėtų dėti bent minimalias aiškinimo, mąstymo ar analizės pastangas tam, kad jį suvoktų, todėl ji iš pat pradžių susies jį su juo žymimomis paslaugomis.
Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad negalima leisti įmonei monopolizuoti sudurtinio žodžio „Vermögensmanufaktur“ kaip Sąjungos prekių ženklo, kai jis neleidžia atitinkamai visuomenei atskirti tos įmonės teikiamų paslaugų nuo kitos to paties veiklos sektoriaus įmonės teikiamų paslaugų.
Taigi Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 112 punkte konstatavo, kad atitinkama visuomenė ginčijamą prekių ženklą suvoks tik kaip reklaminę informaciją, bet ne kaip konkrečios komercinės kilmės nuorodą, leidžiančią jai vėliau nuspręsti įsigyti tokias pačias paslaugas, jeigu patirtis buvo teigiama, arba priimti kitokį sprendimą, jeigu ji buvo neigiama.
Vadinasi, apeliantė negali teigti, kad Bendrojo Teismo išvada, jog, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 113 punkto, ginčijamas prekių ženklas neturi skiriamojo požymio, grindžiama tik šio prekių ženklo giriamuoju pobūdžiu.
Darytina išvada, kad ketvirtasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Dėl apeliacinio skundo penktojo ir šeštojo pagrindų
Šalių argumentai
Pateikdama penktąjį ir šeštąjį pagrindus apeliantė teigia, kad kai skundžiamo sprendimo 123–133 ir 135–148 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, kad vertindama ginčijamo prekių ženklo tinkamumą įregistruoti Apeliacinė taryba konkrečiai neatsižvelgė į įstojusios į bylą šalies pirmojoje instancijoje pateiktus 26–30 ginčijamus priedus, šis teismas pažeidė, pirma, Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnio antrą sakinį, pagal kurį EUIPO sprendimai gali būti grindžiami tik motyvais, dėl kurių šalys galėjo pateikti savo atsiliepimus, ir, antra, šio reglamento 76 straipsnio 2 dalį, pagal kurią EUIPO negali atsižvelgti į faktus ar įrodymus, kurie šalių nebuvo pateikti laiku.
Dėl ginčijamų 27, 29 ir 30 priedų ji nurodo, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 125 ir 141 punktuose nusprendė, kad jie nebuvo aiškiai paminėti Apeliacinės tarybos vertinime.
Nors apeliantė sutinka, kad Apeliacinė taryba aiškiai nenurodė šių priedų, ji teigia, kad ginčijamo sprendimo 29 ir 40 punktuose pakartotas ginčijamo 29 priedo tekstas. Taigi, anot apeliantės, Apeliacinė taryba atsižvelgė į šį priedą, nors apeliantė neturėjo galimybės pateikti pastabų dėl ginčijamų priedų.
Be to, teigiama, kad Bendrasis Teismas atmetė kaltinimus Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnio antro sakinio ir 76 straipsnio 2 dalies pažeidimu vien dėl to, kad ginčijami 27, 29 ir 30 priedai nebuvo aiškiai nurodyti ginčijame sprendime, ir netikrino, ar Apeliacinės tarybos vertinimui šie priedai buvo lemiami veiksniai, ar tik papildomi įrodymai.
Dėl ginčijamų 26 ir 28 priedų Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 128, 132 ir 142 punktuose tariamai konstatavo, kad jie neturėjo lemiamos įtakos Apeliacinės tarybos vertinimui ir buvo tik papildomi įrodymai.
Apeliantės teigimu, ginčijamas 28 priedas susijęs su tuo pačiu vokišku prekių ženklu „Finanzmanufaktur“, kuris nurodytas ginčijamame 29 priede, o Apeliacinė taryba pakartojo pastarojo priedo tekstą. Vadinasi, aišku, kad Apeliacinė taryba savo vertinime taip pat atsižvelgė į šį 28 priedą.
Ginčijamame 26 priede buvo nurodytas Vokietijos patentų ir prekių ženklų biuro sprendimas dėl prekių ženklo „Kreditmanufaktur“ tinkamumo įregistruoti. Kadangi Apeliacinė taryba beveik pažodžiui pakartojo šio sprendimo motyvus, Bendrojo Teismo teiginys, kad šis priedas yra tik papildomas įrodymas ir neturėjo lemiamos įtakos Apeliacinės tarybos vertinimui, yra klaidingas.
EUIPO teigia, kad penktasis ir šeštasis pagrindai yra akivaizdžiai nepagrįsti.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kadangi, kaip teigia ieškovė, tarp ginčijamų priedų ir ginčijamo sprendimo motyvų galima įžvelgti panašumų, kritika dėl atsižvelgimo į įrodymus, kurie nebuvo pateikti laiku ir dėl kurių šalys negalėjo pateikti pastabų, negali būti paneigta. Vis dėlto reikia pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 128, 130 ir 131 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, kad Apeliacinė taryba galėjo grįsti savo argumentus kitais įstojusios į bylą šalies pirmojoje instancijoje pateiktais priedais, kurie nurodyti, be kita ko, skundžiamo sprendimo 43 ir 50 punktuose ir dėl kurių neginčijama, kad jie buvo pateikti laiku, kad apeliantė su jais susipažino ir kad ji turėjo galimybę pateikti dėl jų pastabas.
Tuo remdamasis, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 132 ir 142 punktuose padarė išvadą, kad ginčijami priedai neturėjo lemiamos reikšmės Apeliacinės tarybos vertinimui ir kad jie buvo tik papildomi įrodymai.
Taigi konstatuotina, kad savo apeliaciniame skunde apeliantė iš esmės tik pakartoja argumentus, kuriuos ji pateikė pirmojoje instancijoje, ir nenurodo, kuo pasireiškė Bendrojo Teismo tariamai padaryta teisės klaida, kai skundžiamo sprendimo 134 ir 144 punktuose jis padarė išvadą, kad ieškinio pagrindai dėl tariamo Apeliacinės tarybos atsižvelgimo į ginčijamus priedus buvo netinkami.
Darytina išvada, kad penktasis ir šeštasis pagrindai turi būti atmesti kaip nepriimtini.
Vadinasi, turi būti atmestas visas apeliacinis skundas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal minėto reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi EUIPO reikalavo priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas, o ši pralaimėjo bylą, ji turi padengti ne tik savo, bet ir EUIPO patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
VM Vermögens‑Management GmbH
padengia savo ir Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO) patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.