CELEX: 62015CJ0562
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Lyginamoji reklama
Direktyva 2006/114/EB
4 straipsnis
Direktyva 2005/29/EB
7 straipsnis
Objektyvus kainų palyginimas
Klaidinantis informacijos neatskleidimas
Reklama, kurioje lyginamos skirtingo dydžio ir formato parduotuvėse parduodamų prekių kainos
Leistinumas
Esminė informacija
Informacijos apimtis ir sklaidos priemonės

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/114/EB dėl klaidinančios ir lyginamosios reklamos (
OL L 376
, 2006, p. 21) 4 straipsnio a ir c punktų ir 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) (
OL L 149, 2005, p. 22
) 7 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
ITM Alimentaire International SASU
(toliau – ITM) ir
Carrefour Hypermarchés SAS
(toliau –
Carrefour
) ginčą dėl
Carrefour
pradėtos reklaminės televizijos kampanijos, kurioje lyginamos didžiųjų prekių ženklų prekių kainos
Carrefour
tinklo parduotuvėse ir konkuruojančių tinklų parduotuvėse.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Pagal Direktyvos 2006/114 2 straipsnio b punktą šioje direktyvoje „klaidinanti reklama“ yra „bet kokia reklama, kuri savo pateikimu ar kitokiu būdu apgaudinėja [klaidina] ar gali apgauti [klaidinti] asmenis, kuriems ji skirta ir [ar] kuriuos ji pasiekia, ir kuri dėl savo apgaulingo [klaidinamo] pobūdžio gali daryti poveikį jų ekonominiam elgesiui ar kuri dėl tų pačių priežasčių kenkia ar gali pakenkti konkurentui“.
Šios direktyvos 4 straipsnyje nurodyta:
„Lyginamoji reklama, kiek ji susijusi su lyginimu, leidžiama, jeigu įvykdytos šios sąlygos:
a)
ji nėra klaidinanti pagal šios direktyvos 2 straipsnio b punktą, 3 straipsnį ir 8 straipsnio 1 dalį arba pagal <…> Direktyvos 2005/29 <…> 6 ir 7 straipsnius;
b)
ji lygina prekes arba paslaugas, kurios skirtos tam pačiam poreikiui tenkinti ar tai pačiai paskirčiai;
c)
ji objektyviai palygina vieną ar kelias esmines, svarbias, patikrinamas ir tipines tų prekių ir paslaugų savybes, tarp kurių gali būti ir kaina;
d)
ji nediskredituoja ir nešmeižia konkurento prekių ženklų, firmos vardų, kitų skiriamųjų ženklų, prekių, paslaugų, veiklos ar aplinkybių;
e)
produktams su kilmės vietos nuoroda ji kiekvienu atveju susijusi su tos pačios kilmės vietos nuorodos produktais;
f)
ji nepasinaudoja nesąžiningai konkurento prekių ženklo, firmos vardo, kitų skiriamųjų ženklų reputacija ar konkuruojančių produktų kilmės vietos nurodymu;
g)
ji nepateikia prekių ar paslaugų kaip prekių ar paslaugų, apsaugotų prekių ženklais ar firmos vardais, imitacijų ar reprodukcijų;
h)
ji nesukelia painiavos tarp prekybininkų, tarp reklamuotojo ir konkurento arba tarp reklamuotojo ir konkurento prekių ženklų, firmos vardų, kitų skiriamųjų ženklų, prekių ar paslaugų.“
Direktyvos 2005/29 6 straipsnyje „Klaidinantys veiksmai“ nurodyta:
„1.   Klaidinančia laikoma komercinė veikla, kurioje yra apgaulingos informacijos, ir dėl to ji yra neteisinga, arba kuri bet kuriuo būdu, įskaitant bendrą pristatymą, apgaudinėja arba gali apgauti vidutinį vartotoją, nors informacija ir yra faktiškai tiksli, vieno arba kelių toliau išvardintų elementų atžvilgiu, ir bet kuriuo atveju skatina arba gali paskatinti jį priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs [Klaidinančia laikoma komercinė veikla, jeigu ją vykdant teikiama apgaulinga, taigi melaginga informacija; arba net jei informacija faktiškai tiksli, bet kuriuo būdu, įskaitant bendrą pristatymą, klaidinamas arba gali būti suklaidintas vidutinis vartotojas dėl vieno arba kelių toliau išvardytų elementų, ir bet kuriuo atveju jis skatinamas arba gali būti paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio kitomis aplinkybėmis nebūtų priėmęs]:
<…>
d)
kaina arba metodas, kuriuo ji apskaičiuojama, ar konkretaus kainos pranašumo buvimas;
<…>“
Direktyvos 2005/29 7 straipsnyje „Klaidinantis informacijos neatskleidimas“ numatyta:
„1.   Komercinė veikla laikoma klaidinančia, jeigu toje faktinėje situacijoje, atsižvelgiant į visus jos ypatumus ir aplinkybes bei komunikacijos priemonių ribotumą, ją vykdant neatskleidžiama esminė informacija, kuri vidutiniam vartotojui reikalinga tam, kad jis toje situacijoje galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio, ir tuo vidutinis vartotojas skatinamas arba gali būti paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėm[i]s nebūtų priėmęs.
2.   Klaidinančiu informacijos neatskleidimu, atsižvelgiant į 1 dalyje numatytus klausimus, taip pat laikomas prekybininko vykdomas 1 dalyje nurodytos esminės informacijos nuslėpimas arba jos pateikimas neaiškiai, neįskaitomai, dviprasmiškai ar ne laiku, arba komercinės veiklos komercinio tikslo, jeigu jis neaiškus iš konteksto, nenurodymas, ir kai dėl to abiem atvejais vidutinis vartotojas paskatinamas arba gali būti paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio kitomis aplinkybėm[i]s jis nebūtų priėmęs.
3.   Jeigu komercinei veiklai perduoti naudojamos komunikacijos priemonės yra ribotos apimties arba laiko prasme, tai, sprendžiant, ar informacija buvo neatskleista, turi būti atsižvelgiama į šį ribotumą bei bet kokias kitas priemones, kurių prekybininkas ėmėsi tam, kad informacija būtų prieinama vartotojams kitais būdais.
<…>“
Prancūzijos teisė
Klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms galiojusios redakcijos
Code de la consommation
(Vartotojų kodeksas) L. 121‑8 straipsnyje nurodyta:
„Bet kokia reklama, kurioje lyginamos prekės ar paslaugos netiesiogiai arba tiesiogiai nurodant konkurentą arba konkurento siūlomas prekes ar paslaugas, leidžiama, tik jei:
1.
ji nėra klaidinanti arba apgaulinga;
2.
joje lyginamos prekės ar paslaugos, skirtos tiems patiems poreikiams tenkinti ar turinčios tą pačią paskirtį;
3.
joje objektyviai lyginama viena ar kelios esminės, svarbios, patikrinamos ir tipinės tų prekių ar paslaugų savybės, tarp kurių gali būti ir kaina.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2012 m. gruodžio mėn.
Carrefour
pradėjo didelio masto reklaminę televizijos kampaniją, pavadintą „
Carrefour
mažiausia kaina garantuota“, kurioje buvo lyginamos 500 didžiųjų prekių ženklų prekių kainos
Carrefour
tinklo parduotuvėse ir konkuruojančių tinklų parduotuvėse, įskaitant
Intermarché
parduotuves, ir siūloma vartotojui dvigubai kompensuoti kainų skirtumą, jeigu kitur jis tokią prekę rastų pigiau.
Platintuose reklamos intarpuose buvo rodomi palankių
Carrefour
kainų skirtumai, o, visų pirma,
Intermarché
tinkle parduodamų prekių kainos buvo nurodomos kaip sistemingai brangesnės už
Carrefour
parduodamų prekių kainas. Pradedant nuo antrojo televizijos reklamos intarpo, visos palyginimui atlikti atrinktos
Intermarché
parduotuvės buvo vidutinio dydžio prekybos centrai, o visos
Carrefour
parduotuvės buvo didieji prekybos centrai. Ši informacija buvo pateikta tik
Carrefour
interneto svetainės pradiniame puslapyje, smulkiu šriftu nurodant, kad garantija „galioja tik parduotuvėse
Carrefour
ir
Carrefour Planet
“, taigi ji „negalioja parduotuvėse
Carrefour Market
,
Carrefour Contact
,
Carrefour City
“. Televizijos reklamos intarpuose po pavadinimu
Intermarché
mažesnėmis raidėmis buvo nurodyta „Super“.
ITM, bendrovė, atsakinga už „groupe des Mousquetaires“ mažmeninės prekybos maisto produktais tinklų, be kita ko,
Intermarché Hyper
ir
Intermarché Super
, strategiją ir prekybos politiką, pareikalavo
Carrefour
nutraukti šios reklamos transliaciją; paskui 2013 m. spalio 2 d. ITM kreipėsi į
Tribunal de commerce de Paris
(Paryžiaus komercinių bylų teismas, Prancūzija) reikalaudama iš
Carrefour
priteisti 3 milijonus EUR žalai atlyginti, uždrausti transliuoti nurodytą reklamą ir vykdyti bet kokią lyginamosios reklamos veiklą, grindžiamą panašiais lyginimo metodais, nutraukti aštuonių reklamos intarpų transliaciją internete (to nepadarius skirti baudą), nutraukti bet kokius skelbimus, kuriuose remiantis neobjektyvaus lyginimo metodu lyginamas skirtingų tinklų vidutinių kainų skirtumas (to nepadarius skirti baudą) ir paskelbti sprendimą, kai jis bus priimtas.
2014 m. gruodžio 31 d. sprendimu
Tribunal de commerce de Paris
(Paryžiaus komercinių bylų teismas) priteisė iš
Carrefour
sumokėti ITM 800000 EUR už patirtą žalą, patenkino reikalavimus uždrausti transliuoti atitinkamą reklamą ir nurodė paskelbti tą sprendimą.
Tas teismas, be kita ko, konstatavo, kad taikydama klaidinantį prekybos vietų pasirinkimo būdą, dėl kurio buvo iškreiptas kainų palyginimų reprezentatyvumas,
Carrefour
nesilaikė objektyvumo reikalavimų, kylančių iš Vartotojų kodekso L. 121‑8 straipsnio, ir kad tokia lyginamosios reklamos kampanijos neutralumo ir objektyvumo stoka yra nesąžiningos konkurencijos veiksmai. Jis taip pat pažymėjo, jog remdamasis
Carrefour
interneto svetainėje pateikta informacija vartotojas negalėjo aiškiai suprasti, kad palyginimas atliktas tarp skirtingo dydžio parduotuvių.
Carrefour
dėl minėto sprendimo padavė apeliacinį skundą
Cour d’appel de Paris
(Paryžiaus apeliacinis teismas, Prancūzija) ir, vykstant pasirengimui nagrinėti bylą, paprašė pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
Tame teisme
Carrefour
teigė, jog tam, kad būtų išspręstas ginčas pagrindinėje byloje, būtina, kad būtų išaiškinta Direktyva 2006/114, kuri buvo perkelta Vartotojų kodekso L. 121‑8 straipsniu, kalbant apie klausimą, ar pasirinktų prekių palyginimas yra leidžiamas, tik jeigu tos prekės parduodamos tokio paties dydžio ar formato parduotuvėse.
ITM prieštaravo, kad būtų pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, ir teigė, jog numatomas pateikti klausimas nėra būtinas ginčui pagrindinėje byloje išspręsti, nes šioje byloje nagrinėjamas ne draudimas lyginti skirtingo dydžio ar formato parduotuvėse parduodamų prekių kainas, bet reklamos klaidinančio pobūdžio vertinimas, atsižvelgiant į tai, kad vartotojas nebuvo aiškiai ir objektyviai informuotas apie lygintų parduotuvių formato ar dydžio skirtumą.
Už pasirengimą nagrinėti bylą atsakingas teisėjas pažymėjo, kad pirmosios instancijos teismo sprendimas buvo pagrįstas pačiu kainų skirtingo formato parduotuvėse lyginamosios reklamos principu, ir konstatavo, kad
Cour d’appel de Paris
(Paryžiaus apeliacinis teismas), kuriam apeliacinis skundas pateiktas dėl viso ginčo, turi priimti sprendimą šiuo klausimu. Be to, jis pažymėjo, kad jeigu kainų skirtingų formatų parduotuvėse lyginamosios reklamos principas būtų vertinamas kaip atitinkantis Direktyvą 2006/114,
Cour d’appel
(Apeliacinis teismas) turėtų taip pat išsiaiškinti, ar tai, kad parduotuvės, kuriose taikomos kainos yra lyginamos, yra skirtingo dydžio ar formato, yra esminė informacija, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2005/29, kuri būtinai turi būti pateikta vartotojams, ir, atsakius teigiamai, kokia turėtų būti šios informacijos apimtis ir sklaidos priemonės.
Tokiomis aplinkybėmis
Cour d’appel de Paris
(Paryžiaus apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Direktyvos 2006/114] 4 straipsnio a ir c punktai, kuriuose numatyta, kad „lyginamoji reklama <…> leidžiama, jeigu <…> ji nėra klaidinanti <…>; ji objektyviai palygina vieną ar kelias esmines, svarbias, patikrinamas ir tipines tų prekių ir paslaugų savybes“, turi būti aiškinami taip, kad palyginti mažmeninės prekybos tinklų parduodamų prekių kainas leidžiama tik tuo atveju, jeigu prekės parduodamos vienodo formato arba dydžio parduotuvėse?
2.
Ar tai, kad parduotuvės, kuriose taikomos kainos yra lyginamos, yra skirtingo dydžio ir formato, yra esminė informacija, kaip tai suprantama pagal [Direktyvą 2005/29], kuri būtinai turi būti pateikta vartotojams?
3.
Jeigu į pastarąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, kiek šios informacijos ir kokiomis priemonėmis turėtų būti pateikiama vartotojams?“
Dėl prejudicinių klausimų
Trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2006/114 4 straipsnio a ir c punktai turi būti aiškinami taip, kad reklama, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje lyginamos skirtingo dydžio ir formato parduotuvėse parduodamų prekių kainos, yra neleidžiama. Be to, tam teismui kyla klausimas, ar tai, kad parduotuvės, kuriose taikomos kainos lyginamos, yra skirtingo dydžio ir formato, yra esminė informacija, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 1 ir 2 dalis (į šį straipsnį daroma nuoroda Direktyvos 2006/114 4 straipsnio a punkte), ir, jei taip yra, kiek šios informacijos turi būti pateikiama ir kokiomis priemonėmis.
Reikia pažymėti, kad Direktyva 2006/114 kodifikuota 1984 m. rugsėjo 10 d. Tarybos direktyva 84/45/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų dėl klaidinančios reklamos suderinimo (
OL L 250, 1984, p. 17
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 227); pastaroji direktyva buvo kelis kartus iš dalies pakeista ir buvo panaikinta ir pakeista Direktyva 2006/114, todėl su Direktyvos 84/450 aiškinimu susijusi Teisingumo Teismo jurisprudencija yra visiškai taikytina atvejams, kurie patenka į Direktyvos 2006/114 taikymo sritį.
Taigi reikia priminti, kad Direktyva 2006/114 valstybėse narėse buvo išsamiai suderintos lyginamosios reklamos leistinumo sąlygos ir kad toks suderinamumas pagal savo pobūdį reiškia, jog lyginamosios reklamos leistinumas turi būti vertinamas atsižvelgiant tik į Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytus kriterijus (2003 m. balandžio 8 d. Sprendimo Pippig Augenoptik,
C‑44/01
,
EU:C:2003:205
,
punktas ir 2010 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Lidl,
C‑159/09
,
EU:C:2010:696
,
punktas).
Be to, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo jurisprudenciją, kadangi lyginamoji reklama padeda objektyviai parodyti skirtingų palyginamų prekių privalumus ir taip skatinti prekių tiekėjų ir paslaugų teikėjų konkurenciją vartotojų naudai, tokiai reklamai nustatyti reikalavimai turi būti aiškinami šiai reklamai palankiausiu būdu, kartu užtikrinant, kad lyginamoji reklama nebūtų naudojama antikonkurenciniais ir nesąžiningais tikslais arba pažeidžiant vartotojų interesus (šiuo klausimu žr. 2001 m. spalio 25 d. Sprendimo Toshiba Europe,
C‑112/99
,
EU:C:2001:566
,
ir
punktus; 2006 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Lidl Belgium,
C‑356/04
,
EU:C:2006:585
,
punktą ir 2010 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Lidl,
C‑159/09
,
EU:C:2010:696
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Viena vertus, Direktyvos 2006/114 4 straipsnyje nereikalaujama, kad parduotuvių, kuriose parduodamos prekės, kurių kainos lyginamos, formatas ar dydis būtų panašūs, ir, kita vertus, skirtingo formato ar dydžio parduotuvėse parduodamų panašių prekių kainų palyginimas gali pats savaime padėti siekti pirmesniame šio sprendimo punkte nurodytų lyginamosios reklamos tikslų ir nepažeidžia sąžiningos konkurencijos reikalavimo ar vartotojų interesų.
Vis dėlto reklama, kurioje lyginamos skirtingo dydžio ar formato parduotuvėse parduodamų prekių kainos, gali būti laikoma leistina, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/114 4 straipsnį, tik jeigu įvykdytos visos šiame straipsnyje nustatytos sąlygos.
Kalbant konkrečiai, tokioje reklamoje turi būti objektyviai lyginamos kainos ir ji neturi būti klaidinanti.
Iš tiesų, viena vertus, iš Direktyvos 2006/114 4 straipsnio c punkto matyti, kad kainos turi būti palygintos objektyviai (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Lidl Belgium,
C‑356/04
,
EU:C:2006:585
,
punktą).
Tam tikromis aplinkybėmis parduotuvių, kuriose nurodytos reklamuotojo lyginamos kainos, dydžio ar formato skirtumas gali iškreipti palyginimo objektyvumą. Taip gali būti, kai reklamuotojas ir konkurentai, kurių parduotuvėse taikomos nurodytos kainos, priklauso tinklams, kurių kiekvienas turi įvairaus dydžio ir formato parduotuvių, ir reklamuotojas lygina savo tinklo didesnio formato ar dydžio parduotuvėse taikomas kainas su konkuruojančių tinklų mažesnio formato ar dydžio parduotuvėse nurodytomis kainomis ir tai neparodoma reklamoje.
Kaip savo išvados 43 ir 57 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, kasdienio vartojimo prekių kainos gali skirtis atsižvelgiant į parduotuvės formatą ar dydį, taigi dėl asimetriško palyginimo gali būti sukurtas arba dirbtinai padidintas reklamuotojo ir konkurento kainų atotrūkis pagal tai, kokios parduotuvės pasirinktos palyginimui atlikti.
Kita vertus, Direktyvos 2006/114 4 straipsnio a punkte reikalaujama, kad lyginamoji reklama nebūtų klaidinanti, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio b punktą arba Direktyvos 2005/29 6 ir 7 straipsnius.
Iš šių nuostatų matyti, kad lyginamoji reklama yra klaidinanti, jeigu ji kokiu nors būdu, veiksmu ar neveikimu gali suklaidinti vartotojus, kuriems ji skirta, ir daryti poveikį jų ekonominiam elgesiui arba dėl tų pačių priežasčių pakenkti konkurentui. Taigi pagal Direktyvos 2006/114 4 straipsnio a punktą, siejamą su Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 1 ir 2 dalimis, reklama yra klaidinanti, jeigu, be kita ko, joje neatskleidžiama esminė informacija, kuri vidutiniam vartotojui reikalinga tam, kad jis toje situacijoje galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio, arba joje nuslepiama tokia informacija, arba ji pateikiama neaiškiai, neįskaitomai, dviprasmiškai ar ne laiku ir dėl to ji gali paskatinti vidutinį vartotoją priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėmis nebūtų priėmęs.
Nors Direktyvoje 2005/29 nėra apibrėžta sąvoka „esminė informacija“, iš jos 7 straipsnio 1 ir 2 dalių matyti, kad tai yra informacija, kuri vidutiniam vartotojui reikalinga tam, kad jis toje situacijoje galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio, ir kurios neatskleidus jis gali būti paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio kitomis aplinkybėmis nebūtų priėmęs.
Nacionaliniai teismai, remdamiesi kiekvieno atvejo aplinkybėmis, turi patikrinti, ar atsižvelgiant į vartotojus, kuriems skirta reklama, jos pobūdis gali būti laikomas klaidinamu (šiuo klausimu žr. 2010 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Lidl,
C‑159/09
,
EU:C:2010:696
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2011 m. gegužės 12 d. Sprendimo Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
,
punktą). Siekdami tai padaryti jie turi, viena vertus, atsižvelgti į tai, kaip pakankamai informuotas, protingai pastabus ir nuovokus vidutinis vartotojas suvokia atitinkamoje reklamoje pateikiamas prekes ar paslaugas, ir, kita vertus, atsižvelgti į visas svarbias bylos aplinkybes, remdamiesi, kaip matyti iš Direktyvos 2006/114 3 straipsnio, reklamoje esančia informacija ir apskritai visais tos reklamos elementais (šiuo klausimu žr. 2010 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Lidl,
C‑159/09
,
EU:C:2010:696
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju reklama, kurioje reklamuotojas, siekdamas palyginti jo parduotuvėse parduodamų prekių kainas su konkuruojančiose parduotuvėse parduodamų prekių kainomis, pasirenka, viena vertus, savo tinklo didesnio formato ar dydžio parduotuvėse taikomas kainas ir, kita vertus, konkuruojančių tinklų mažesnio formato ar dydžio parduotuvėse nurodytas kainas, nors visi šie tinklai turi įvairaus dydžio ir formato parduotuvių, gali suklaidinti vidutinį vartotoją ir sudaryti jam įspūdį, kad atliekant šį palyginimą buvo atsižvelgta į visas šiems tinklams priklausančias parduotuves ir kad nurodyti kainų skirtumai būdingi visoms kiekvieno tinklo parduotuvėms, neatsižvelgiant į jų dydį ir formatą, nors dėl šio sprendimo 27 punkte nurodytų priežasčių taip nebūtinai yra.
Ši reklama gali daryti poveikį vartotojo ekonominiam elgesiui ir jį paskatinti priimti sprendimą klaidingai manant, kad gaus naudos dėl reklamoje nurodytų kainų skirtumų, jeigu atitinkamas prekes pirks visose reklamuotojo tinklo parduotuvėse, o ne konkuruojančių tinklų parduotuvėse.
Remiantis tuo darytina išvada, kad tokia reklama gali būti klaidinanti, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/114 4 straipsnio a punktą.
Vis dėlto kitaip yra, jeigu vartotojas yra informuojamas, kad atitinkamoje reklamoje lyginamos reklamuotojo tinklo didesnio formato ar dydžio parduotuvėse taikomos kainos su konkuruojančių tinklų mažesnio formato ar dydžio parduotuvėse nurodytomis kainomis, nes tokiu atveju vartotojas žino, kad pirkdamas atitinkamas prekes tik reklamuotojo tinklo didesnio formato ar dydžio parduotuvėse gali gauti naudos dėl reklamoje nurodytų kainų skirtumų. Todėl ši informacija, kalbant apie tokią reklamą, kurioje lyginamos parduotuvėse, priklausančiose tinklams, kurių kiekvienas turi įvairaus dydžio ir formato parduotuvių, taikomos kainos, yra būtina vartotojui, kad jis galėtų priimti informacija paremtą sprendimą pirkti atitinkamas prekes reklamuotojo, o ne konkuruojančiose parduotuvėse ir nebūtų skatinamas priimti sprendimo pirkti, kurio kitomis aplinkybėmis jis nebūtų priėmęs. Taigi tokiomis aplinkybėmis tai yra esminė informacija, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 1 ir 2 dalis.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad reklama, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje lyginamos skirtingo dydžio ir formato parduotuvėse parduodamų prekių kainos, jeigu šios parduotuvės priklauso tinklams, kurių kiekvienas turi įvairaus dydžio ir formato parduotuvių, ir reklamuotojas lygina savo tinklo didesnio formato ar dydžio parduotuvėse taikomas kainas su konkuruojančių tinklų mažesnio formato ar dydžio parduotuvėse nurodytomis kainomis, gali neatitikti iš Direktyvos 2006/114 4 straipsnio c punkto kylančio palyginimo objektyvumo reikalavimo ir būti klaidinanti, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 4 straipsnio a punktą, nebent vartotojai yra informuojami, kad reklamuotojo tinklo didesnio formato ar dydžio parduotuvėse taikomos kainos buvo palygintos su konkuruojančių tinklų mažesnio formato ar dydžio parduotuvėse nurodytomis kainomis.
Dėl tokios esminės informacijos apimties ir sklaidos priemonių pažymėtina, kad Direktyvoje 2005/29 šiuo klausimu nenustatyta jokio konkretaus reikalavimo. Vis dėlto, viena vertus, kaip matyti iš šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalies, esminė informacija negali būti nuslepiama arba pateikiama neaiškiai, neįskaitomai, dviprasmiškai ar ne laiku ir, kita vertus, kaip matyti iš minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 ir 3 dalių, siekiant įvertinti, ar informacija buvo neatskleista, turi būti atsižvelgta į naudojamai komunikacijos priemonei būdingus apribojimus ir, jeigu ši priemonė yra ribota apimties arba laiko prasme, į bet kokias kitas priemones, kurių prekybininkas ėmėsi tam, kad informacija būtų prieinama vartotojams kitais būdais.
Kalbant apie reklamą, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, pažymėtina, kad iš to, kas išdėstyta pirma, išplaukia, jog informavimas apie tai, kad buvo palygintos reklamuotojo tinklo didesnio formato ar dydžio parduotuvėse taikomos kainos su konkuruojančių tinklų mažesnio formato ar dydžio parduotuvėse nurodytomis kainomis, yra aplinkybė, kurios nesant yra didelė tikimybė, kad reklama neatitinka objektyvaus palyginimo reikalavimo ir yra klaidinanti. Taigi tokia informacija turi būti ne tik pateikta aiškiai, bet, kaip savo išvados 75–79 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, ir nurodyta pačiame reklaminiame skelbime.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje, remiantis nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis, joje nagrinėjama reklama neatitinka objektyvaus palyginimo reikalavimo ir yra klaidinanti, atsižvelgiant į šio sprendimo 31 punkte nurodytas aplinkybes, ypač į tai, kas nurodyta pačioje reklamoje dėl reklamuotojo tinklo ir konkuruojančių tinklų parduotuvių, kuriose taikomos kainos buvo palygintos; šios aplinkybės yra svarbios vertinant tiek palyginimo objektyvumą, tiek minėtos reklamos klaidinantį pobūdį.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip:
—
Direktyvos 2006/114 4 straipsnio a ir c punktai, siejami su Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 1–3 dalimis, turi būti aiškinami taip, kad reklama, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje lyginamos skirtingo dydžio ar formato parduotuvėse parduodamų prekių kainos, gali būti neleidžiama, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/114 4 straipsnio a ir c punktus, jeigu šios parduotuvės priklauso tinklams, kurių kiekvienas turi įvairaus dydžio ir formato parduotuvių, ir reklamuotojas lygina savo tinklo didesnio formato ar dydžio parduotuvėse taikomas kainas su konkuruojančių tinklų mažesnio formato ar dydžio parduotuvėse nurodytomis kainomis, nebent vartotojai yra aiškiai pačiame reklaminiame skelbime informuojami, kad reklamuotojo tinklo didesnio formato ar dydžio parduotuvėse taikomos kainos buvo palygintos su konkuruojančių tinklų mažesnio formato ar dydžio parduotuvėse nurodytomis kainomis.
—
Siekdamas įvertinti tokios reklamos leistinumą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje, remiantis nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis, joje nagrinėjama reklama neatitinka objektyvaus palyginimo reikalavimo ir (arba) yra klaidinanti, viena vertus, atsižvelgdamas į tai, kaip pakankamai informuotas, protingai pastabus ir nuovokus vidutinis vartotojas suvokia atitinkamas prekes, ir, kita vertus, atsižvelgdamas į tai, kas nurodyta minėtoje reklamoje, ypač dėl reklamuotojo tinklo ir konkuruojančių tinklų parduotuvių, kurių kainos buvo palygintos, ir apskritai į visus tos reklamos elementus.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/114/EB dėl klaidinančios ir lyginamosios reklamos 4 straipsnio a ir c punktai, siejami su 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) 7 straipsnio 1–3 dalimis, turi būti aiškinami taip, kad reklama, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje lyginamos skirtingo dydžio ar formato parduotuvėse parduodamų prekių kainos, gali būti neleidžiama, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/114 4 straipsnio a ir c punktus, jeigu šios parduotuvės priklauso tinklams, kurių kiekvienas turi įvairaus dydžio ir formato parduotuvių, ir reklamuotojas lygina savo tinklo didesnio formato ar dydžio parduotuvėse taikomas kainas su konkuruojančių tinklų mažesnio formato ar dydžio parduotuvėse nurodytomis kainomis, nebent vartotojai yra aiškiai pačiame reklaminiame skelbime informuojami, kad reklamuotojo tinklo didesnio formato ar dydžio parduotuvėse taikomos kainos buvo palygintos su konkuruojančių tinklų mažesnio formato ar dydžio parduotuvėse nurodytomis kainomis.

Siekdamas įvertinti tokios reklamos leistinumą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje, remiantis nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis, joje nagrinėjama reklama neatitinka objektyvaus palyginimo reikalavimo ir (arba) yra klaidinanti, viena vertus, atsižvelgdamas į tai, kaip pakankamai informuotas, protingai pastabus ir nuovokus vidutinis vartotojas suvokia atitinkamas prekes, ir, kita vertus, atsižvelgdamas į tai, kas nurodyta minėtoje reklamoje, ypač dėl reklamuotojo tinklo ir konkuruojančių tinklų parduotuvių, kurių kainos buvo palygintos, ir apskritai į visus tos reklamos elementus.

Parašai.
(
)	* Proceso kalba: prancūzų.