CELEX: 62018CJ0295
Преюдициално запитване
Платежни услуги във вътрешния пазар
Директива 2007/64/ЕО
Членове 2 и 58
Приложно поле
Ползвател на платежни услуги
Понятие
Изпълнение на директен дебит, издаден от трето лице по сметка, на която не е титуляр
Липса на разрешение на титуляря на задължената сметка
Неразрешена платежна транзакция

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 2 и 58 от Директива 2007/64/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 ноември 2007 година относно платежните услуги във вътрешния пазар, за изменение на директиви 97/7/ЕО, 2002/65/ЕО, 2005/60/ЕО и 2006/48/ЕО и за отмяна на Директива 97/5/ЕО (
OВ L 319, 2007 г., стр. 1
).
Запитването е отправено в рамките на спор между Mediterranean Shipping Company (Portugal) — Agentes de Navegação SA (наричано по-нататък „MSC“), и Banco Comercial Português SA (наричано по-нататък „банка BCP“) по повод възстановяването на определени суми, удържани от сметката на MSC без негово съгласие.
Правна уредба
Правото на Съюза
Считано от 13 януари 2018 г., Директива 2007/64 е отменена и заменена с Директива (ЕС) 2015/2366 на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2015 година за платежните услуги във вътрешния пазар, за изменение на директиви 2002/65/ЕО, 2009/110/ЕО и 2013/36/ЕС и Регламент (ЕС) № 1093/2010 и за отмяна на Директива 2007/64 (
ОВ L 337, 2015 г., стр. 35
). Въпреки това, предвид датата на настъпване на разглежданите факти, приложима към спора в главното производство, е Директива 2007/64.
Съображения 3, 4, 24, 31 и 35 от Директива 2007/64 гласят:
„(3)
Вече бяха приети няколко акта на [Европейския съюз] в област[та] [на пазара на платежни услуги на държавите членки], […] Тези мерки продължават да бъдат недостатъчни. Едновременното съществуване на национални разпоредби и непълна уредба [на Съюза] води до объркване и липса на правна сигурност.
(4)
Поради това е жизненоважно да се установи на равнище [на Съюза] една съвременна и последователна нормативна уредба на платежните услуги […], която да е неутрална с цел гарантиране на равни условия за всички платежни системи, с оглед запазване правото на избор на потребителите, което би представлявало значителна крачка напред по отношение на потребителските разходи, сигурността и ефективността в сравнение с действащите национални системи.
[…]
(24)
На практика рамковите договори и включените в тях платежни транзакции са много по-разпространени и икономически значими, отколкото еднократните платежни транзакции. При наличие на платежна сметка или специфичен платежен инструмент, е необходим рамков договор. […]
[…]
(31)
За да се намалят рисковете и последиците от неразрешени или неточно изпълнени платежни транзакции, ползвателят на платежни услуги следва да информира своевременно доставчика на платежни услуги за всяко оспорване, свързано с предполагаеми неразрешени или неточно изпълнени платежни транзакции, при условие че доставчикът на платежни услуги е изпълнил задълженията си за информация съгласно настоящата директива. […]
[…]
(35)
Следва да се предвидят разпоредби за разпределението на загубите при неразрешени платежни транзакции. […]“.
Член 1, параграф 1, буква а) от посочената директива гласи:
„Настоящата директива определя правилата, в съответствие с които държавите членки разграничават следните шест категории доставчици на платежни услуги:
а)
кредитни институции […]“.
Член 2 от споменатата директива предвижда:
„1.   Настоящата директива се прилага за платежни услуги, предоставяни в [Съюза]. При все това, с изключение на член 73, дялове III и IV от настоящата директива се прилагат само когато и доставчикът на платежни услуги на платеца, и доставчикът на платежни услуги на получателя, или единственият доставчик на платежни услуги по платежната транзакция, се намират на територията на [Съюза].
2.   Дялове III и IV се прилагат по отношение на платежни услуги, извършени в евро или във валутата на държава членка извън Еврозоната.
3.   Държавите членки могат да освободят от задължението за прилагане на всички или на част от разпоредбите на настоящата директива институциите по член 2 от Директива 2006/48/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2006 година относно предприемането и осъществяването на дейност от кредитните институции (
ОВ L 177, 2006 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 9, стр. 3)], освен тези, посочени в първо и второ тире от споменатия член“.
Член 3 от същата директива изброява транзакциите и услугите, които са изключени от приложното ѝ поле.
Член 4 от Директива 2007/64 съдържа следните определения по смисъла на посочената директива:
„[…]
3)
„платежна услуга“ означава всяка една от стопанските дейности, изброени в приложението;
[…]
5)
„платежна транзакция“ означава действие от страна на платеца или получателя по внасяне, прехвърляне или теглене на средства, независимо от съответните задължения по основното правоотношение между платеца и получателя;
[…]
7)
„платец“ означава физическо или юридическо лице, което е титуляр на платежна сметка и разрешава изпълнението на платежно нареждане по тази сметка или когато липсва платежна сметка, физическо или юридическо лице, което дава платежно нареждане;
8)
„получател“ означава физическо или юридическо лице, определено като краен получател на средства, които са предмет на платежна транзакция;
9)
„доставчик на платежни услуги“ означава доставчици по смисъла на член 1, параграф 1, […];
10)
„ползвател на платежни услуги“ означава физическо или юридическо лице, което се ползва от платежната услуга в качеството си на платец или получател, или и в двете качества;
[…]
14)
„платежна сметка“ означава сметка, водена на името на един или повече ползватели на платежна услуга, използвана за изпълнението на платежни транзакции;
[…]
28)
„директен дебит“ означава платежна услуга по задължаване на платежна сметка на платец, когато платежната транзакция се извършва по инициатива на получателя, въз основа на даденото от платеца съгласие на получателя, на доставчика на платежни услуги на получателя или на доставчика на платежни услуги на платеца;
[…]“
Дял III от тази директива, който включва членове 30—50, е озаглавен „Прозрачност на условията и изискванията за информация за платежни услуги“. Член 42 от посочената директива, който се съдържа в глава 3 от този дял, посветен на рамковите договори, уточнява информацията и условията, които трябва да бъдат предоставени на ползвателя на платежни услуги. Съгласно точка 5, буква г) от този член те включват срока и начините, по които ползвателят трябва да уведоми доставчика на платежни услуги за всякакви неразрешени или неточно изпълнени платежни транзакции в съответствие с член 58 от същата директива, както и отговорността на доставчика на платежни услуги за неразрешени платежни транзакции съгласно член 60 от нея. Член 37, параграф 2 от Директивата, съдържащ се в глава 2 от същия дял относно еднократните платежни транзакции, предвижда подобно задължение за информиране, която става въпрос за еднократни платежни транзакции.
Дял IV от Директива 2007/64, който включва членове 51—83, е озаглавен „Права и задължения във връзка с предоставянето и използването на платежни услуги“. Член 54 от Директивата, който се съдържа в глава 2 от посочения дял, отнасяща се до разрешаването на платежни транзакции, е озаглавен „Съгласие и оттегляне на съгласието“ и предвижда в параграфи 1 и 2:
„1.   Държавите членки гарантират, че платежната транзакция се счита за разрешена, само ако платецът е дал съгласие за изпълнение на платежната транзакция. […]
2.   Съгласието за изпълнение на платежната транзакция или на поредица от платежни транзакции се дава по уговорения между платеца и неговия доставчик на платежни услуги начин.
При липса на такова съгласие платежната транзакция се счита за неразрешена“.
Съгласно член 58 от тази директива, озаглавен „Уведомяване за неразрешени или неточно изпълнени платежни транзакции“:
„Доставчикът на платежни услуги коригира платежната транзакция единствено ако ползвателят на платежни услуги го уведоми своевременно, че е установил неразрешена или неточно изпълнена платежна транзакция, която поражда възможност за предявяване на правата му […] и не по-късно от 13 месеца след датата на задължаване на сметката, освен ако, когато е приложимо, доставчикът на платежни услуги не е предоставил или осигурил на разположение информацията за тази платежна транзакция в съответствие с дял III“.
Член 59 от посочената директива, относно доказване на установяване на автентичност и изпълнение на платежни транзакции, уточнява в параграф 1:
„Когато ползвател на платежни услуги отрича да е разрешавал изпълнена платежна транзакция или твърди, че платежна транзакция не е изпълнена точно, държавите членки изискват от неговия доставчик на платежни услуги да докаже, че автентичността на платежната транзакцията е установена, точно регистрирана, осчетоводена и не е засегната от техническа повреда или от друг недостатък“.
Член 60 от същата директива, който се отнася до отговорността на доставчика на платежни услуги за неразрешени платежни транзакции, предвижда в параграф 1:
„Без да се засягат разпоредбите на член 58, държавите членки гарантират, че в случай на неразрешена платежна транзакция доставчикът на платежни услуги на платеца незабавно възстановява на платеца сумата на неразрешената платежна транзакция и, където е приложимо, възстановява задължената платежна сметка в положението, в което тя би била, ако не е била изпълнена неразрешената платежна транзакция“.
Приложението към Директива 2007/64 изброява платежните услуги, посочени в член 4, точка 3. Точка 3 от приложението гласи:
„Изпълнение на платежни транзакции, включително прехвърляне на средства по платежна сметка при доставчика на платежни услуги на ползвателя или друг доставчик на платежни услуги:
–
изпълнение на директни дебити, включително еднократни директни дебити;
[…]“.
Португалското право
Директива 2007/64 е транспонирана в португалското право с decreto-lei n
o
317/2009 (Декрет-закон № 317/2009) от 30 октомври 2009 г. (
Diário da República
, първа серия, бр. 211 от 30 октомври 2009 г.), с който в приложение I се одобрява правният режим на достъп до дейността на платежните институции и предоставянето на платежни услуги.
В приложимата по спора в главното производство редакция посоченият режим (наричан по-нататък „RJSP“) в член 2 установява определенията, които по същество възпроизвеждат съдържащите се в член 4 от Директива 2007/64. По-специално, посоченият член 2, букви i), j) и m) възпроизвежда определенията, дадени в член 4, точки 7, 8 и 10 от Директивата, а член 69 от RJSP по същество съответства на член 58 от нея.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
MSC е титуляр на разплащателна банкова сметка към банка BCP. В резултат на проверка, извършена през 2014 г., дружество установява, че тази сметка редовно е била задължена чрез директни дебити в полза на трето лице (наричано по-нататък „наредител“), с което дружеството не поддържа каквито и да било отношения и без да е дало разрешение за тази цел на банка BCP.
С писмо от 17 ноември 2014 г. MSC иска от банка BCP да отмени тези директни дебити, да възстанови дебитираните суми и да му изпрати копие от документите, с които те са разрешени. След размяна на информация между тези два субекта, банката извършва поисканата отмяна и възстановява сумата 683,48 EUR, съответстващи на двата директни дебита, извършени през октомври и ноември 2014 г.
По време на тази размяна на информация е получено копие от разрешението за плащане във връзка със спорните директни дебити от Caixa Geral de Depósitos SA, банката, в която се поддържа сметката, в полза на която са изпълнени тези директни дебити (наричана по-нататък „банката на наредителя“). Банка BCP установява, че това разрешение не е било издадено от титуляря на задължената сметка, MSC, а от този наредител, трето дружество, с цел плащанията в полза на последното чрез директен дебит по сметка, с това обстоятелство, че посоченото разрешение дава възможност да се установи разлика между посочения номер на сметка и банковия идентификационен номер, който е номерът на MSC към банка BCP.
На 10 декември 2014 г. MSC отново се обръща към банка BCP, като потвърждава, че сметката е била задължена недължимо. С писмо от 16 декември 2014 г. посочената банка потвърждава липсата на разрешение за това от MSC, или най-малкото неговата нередовност, както и факта, че вследствие на това MSC има право да му бъдат възстановени изпълнените директни дебити до размера на законовото ограничение от тринадесет месеца, предвидено в член 69 от RJSP, т.е. сумата, съответстваща на извършените директни дебити от октомври 2013 г. до декември 2014 г. Въпросната банка нарежда възстановяването на посочената сума.
Впоследствие MSC установява, че в периода от май 2010 г. до септември 2013 г. са били изпълнявани директни дебити по сметката на дружеството на основание същото спорно разрешение в размер общо на 8226,03 EUR (наричани по-нататък „спорните директни дебити“). С писмо от 3 август 2016 г. дружеството иска от банка BCP да възстанови и тази сума, като банката отказва да направи това.
MSC сезира Tribunal Judicial da Comarca do Porto (Районен съд Порто, Португалия) с искане за осъждането на банка BCP да върне сумата, съответстваща на тези директни дебити. Тъй като посоченият иск — в хода на който банката BCP привлича банката на наредителя, за да гарантира възможността си да предяви регресен иск — отхвърлен като неоснователен, MSC подава въззивна жалба пред Tribunal da Relação do Porto (Апелативен съд Порто), запитващата юрисдикция.
Пред посочената юрисдикция MSC поддържа по-специално че Tribunal Judicial da Comarca do Porto (Районен съд Порто) неправилно е тълкувал и приложил член 2, букви i), j) и m) и член 69 от RJSP, тъй като дружеството не може да бъде квалифицирано като „ползвател на платежни услуги“ по смисъла на посочените разпоредби и не може да се счита за такъв. Следователно времевото ограничение, предвидено в член 69, не се прилагало. В това отношение дружеството подчертава, че не е сключвало какъвто и да било договор с банка BCP и не е издавало каквото и да било нареждане до нея с цел разрешаване на директен дебит по сметката му за сумите, съответстващи на издадените от наредителя фактури. Банка BCP иска жалбата да бъде отхвърлена.
Запитващата юрисдикция посочва, че е установено, че банка BCP е изпращала на MSC периодични извлечения от сметката му. Посочената юрисдикция отбелязва освен това, че доколкото MSC е титуляр на банкова сметка към банка BCP, посредством откриването на тази сметка е установено договорно отношение между двете страни, което следва да се разглежда като рамков банков договор. Тя добавя, че въпреки това MSC не е сключвало договор с тази банка с оглед на разрешаването на директен дебит по сметката му за сумите по издадените от наредителя фактури.
Като се позовава на различните определения, съдържащи се в RJSP, запитващата юрисдикция счита, че използването на платежна услуга чрез разплащателна сметка предполага предварителното сключване на рамков договор или, в случай на еднократна платежна транзакция, сключването на договор за еднократна платежна услуга. Според запитващата юрисдикция в настоящия случай с оглед на последователните операции, които са извършени, осъществяването им по необходимост зависи от сключването на рамков договор между MSC и банка BCP и за да може банка BCP да се позове на RJSP, е трябвало да докаже сключването му, а не го е направила. Посочената юрисдикция обаче отбелязва, че RJSP урежда и изпълнението на неразрешени платежни транзакции, като предоставя на ползвателя на платежни услуги защита съгласно член 69 от него.
Като отбелязва, че спорът, с който е сезирана, се отнася до изпълнение на директни дебити от кредитна институция по смисъла на член 1, буква а) от Директива 2007/64, запитващата юрисдикция намира за необходимо да се определи дали приложното поле на Директивата обхваща обстоятелства като разглежданите в главното производство и при утвърдителен отговор, дали MSC може да се счита за „ползвател на платежни услуги“ по смисъла на член 58 от посочената директива.
При тези обстоятелства Tribunal da Relação do Porto (Апелативен съд Порто) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 2 от Директива [2007/64] да се тълкува в смисъл, че следва да се приеме, че в приложното поле на тази директива, определено в посочения член, попада изпълнението на платежно нареждане за директен дебит, издадено от трето лице по отношение на сметка, на която не е титуляр и чийто титуляр не е сключил нито договор за платежни услуги с отделен акт, нито рамков договор за предоставяне на платежни услуги?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос и при същите обстоятелства, може ли посоченият титуляр на сметка да се счита за ползвател на платежни услуги по смисъла на член 58 от посочената директива?“.
По преюдициалните въпроси
В самото начало следва да се отбележи, че в текста на първия въпрос, от значение и за анализа на втория въпрос, запитващата юрисдикция се позовава на положение, при което нареждане за директен дебит е издадено от трето лице и е изпълнено по сметка, „чийто титуляр не е сключил какъвто и да било договор за платежни услуги със съответната кредитна институция с оглед на еднократно действие или рамков договор за предоставяне на платежни услуги“.
При все това, видно от преписката, с която разполага Съдът, от една страна, MSC, титулярят по главното производство, притежава разплащателна банкова сметка и следователно платежна сметка по смисъла на член 4, точка 14 от Директива 2007/64 към банка BCP. Както отбелязва запитващата юрисдикция и както следва от съображение 24 от посочената директива, съществуването на такава сметка предполага, че между двете страни е сключен рамков договор като предвидения в дял III, глава 3 от Директивата. От друга страна, посочения титуляр оспорва възможността да му бъде противопоставена националната разпоредба, с която се транспонира член 58 от Директивата, не с мотива, че липсва каквото и да било договорно отношение между него и банката, а с мотива, че липсва разрешение за спорните директни дебити, независимо дали по силата на такъв рамков договор или в качеството на еднократни платежни транзакции като предвидените в дял III, глава 2 от посочената директива.
Като се позовава на липсата на каквото и да било договорно отношение между MSC и банка BCP, запитващата юрисдикция цели само да посочи, че спорните директни дебити не са били разрешени от MSC към тази банка.
Освен това от акта за преюдициално запитване е видно, че MSC също така не е разрешило тези директни дебити чрез някой от другите начини, предвидени в член 4, точка 28 от Директива 2007/64, и че наредителят е бил и получател на тези директни дебити по смисъла на член 4, точка 8 от тази директива.
Следователно спорът в главното производство се отнася до директни дебити по инициатива на получателя, които са изпълнени по платежна сметка, на която получателят не е титуляр, без титулярят на сметката да е дал съгласие по какъвто и да било начин.
Поставените въпроси следва да се разгледат именно в светлината на тези съображения.
По първия въпрос
Въпреки че в първия си въпрос запитващата юрисдикция визира тълкуването на член 2 от Директива 2007/64 във връзка с приложното ѝ поле, от акта за преюдициално запитване следва, че в главното производство се спори единствено за едно от условията, определящи това приложно поле, а именно условието, съдържащо се в първото изречение на параграф 1 от този член, според което посочената директива се прилага за „платежни услуги“, предоставяни в рамките на Съюза.
При тези условия и с оглед на предварителните съображения, изложени в точки 28—32 от настоящото решение, с първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, параграф 1 от Директива 2007/64 трябва да се тълкува в смисъл, че изпълнението на директни дебити по инициатива на получателя по платежна сметка, на която не е титуляр, и за които титулярят на задължената сметка не е дал съгласие, попада в обхвата на понятието „платежна услуга“ по смисъла на тази разпоредба.
Съгласно постоянната практика на Съда при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза трябва да се вземе предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част (решения от 17 ноември 1983 г., Merck,
292/82
,
EU:C:1983:335
, т.
, и от 4 октомври 2018 г., ING-DiBa Direktbank Austria,
C‑191/17
,
EU:C:2018:809
, т.
и цитираната съдебна практика).
По смисъла на Директива 2007/64 понятието „платежни услуги“ е определено в член 4, точка 3 от нея като „всяка една от стопанските дейности, изброени в приложението“. В точка 3 от това приложение се уточнява, че в обхвата на това понятие попада изпълнение на „платежни транзакции“, които съгласно член 4, точка 5 от тази директива са действия, предприети от платеца или от получателя, по внасяне, прехвърляне или теглене на средства, независимо от съответните задължения по основното правоотношение между платеца и получателя. Тези операции съгласно точка 3, първо тире от посоченото приложение включват изпълнение на директни дебити, включително еднократни директни дебити. Понятието „директен дебит“ е определено в член 4, точка 28 от посочената директива като състоящ се по същество от „платежна услуга по задължаване на платежна сметка на платец, когато платежната транзакция се извършва по инициатива на получателя, въз основа на даденото от платеца съгласие“, а понятието „платец“ е определено в член 4, точка 7 като отнасящо се по-специално до „физическо или юридическо лице, което е титуляр на платежна сметка и разрешава изпълнението на платежно нареждане по тази сметка“.
От тези разпоредби следва, че изпълнението на директни дебити, извършено по инициатива на получателя по сметка, на която не е титуляр, попада в обхвата на понятието „платежна услуга“, съдържащо се в член 2, параграф 1 от Директива 2007/64, дори при липса на съответно задължение по основното правоотношение между платеца и получателя, когато платецът, титуляр на задължената платежна сметка, е дал съгласие за тези директни дебити. Въпреки това тези разпоредби не позволяват сами по себе си при липсата на споменаване в този смисъл да се установи недвусмислено дали изпълнението на директни дебити по инициатива на получателя по сметка, на която не е титуляр, попада в обхвата на това понятие и когато титулярят на задължената сметка не е дал съгласие за тези директни дебити.
При тези условия следва да се разгледа контекстът, в който се вписва понятието „платежни услуги“, както и целите, които преследва посочената директива.
Що се отнася до контекста, се налага изводът, че изпълнението на директни дебити по платежна сметка без съгласието на титуляря на сметката не е сред платежните операции, които са изключени от приложното поле на член 3 от Директива 2007/64.
Освен това следва да се отбележи, че няколко разпоредби от Директива 2007/64 уреждат „неразрешени платежни транзакции“, понятие, което според член 54, параграфи 1 и 2 от Директивата се отнася до транзакциите, изпълнени без съгласието на платеца. Същото се отнася и за член 42, параграф 5, буква г) от тази директива, който уточнява, че информацията и условията, които трябва да бъдат предоставени на ползвателя на платежни услуги при сключване на рамков договор, включват сроковете и начините, по които този ползвател трябва да уведоми доставчика на платежни услуги за неразрешени или неточно изпълнени платежни транзакции, както и информацията относно отговорността на доставчика на платежни услуги за неразрешени платежни транзакции, като подобно задължение за информиране впрочем се съдържа в член 37, параграф 2 от посочената директива по отношение на еднократните платежни транзакции.
Също така, на първо място, член 58 от Директива 2007/64 се отнася до уведомяването за неразрешени или неточно изпълнени платежни транзакции. На следващо място, член 59 от Директивата по същество се отнася до разпределението на доказателствената тежест, когато ползвател на платежни услуги отрича да е давал разрешение за изпълнена платежна операция. На последно място, членове 60 и 61 от тази директива уреждат съответните отговорности на доставчика на платежни услуги и на платеца за неразрешени платежни транзакции.
Ако обаче липсата на съгласие на титуляря на задължената с изпълнение на директен дебит платежна сметка позволяваше да се изключи подобна платежна транзакция от понятието „платежни услуги“, съдържащо се в член 2, параграф 1 от Директива 2007/64, и следователно от приложното ѝ поле, що се отнася до неразрешените платежни транзакции, тези разпоредби биха били лишени от всякакъв смисъл и полезно действие.
Следователно от контекста, в който се вписва това понятие, следва, че то трябва да се тълкува в смисъл, че включва изпълнение на директни дебити по инициатива на получателя по сметка, на която не е титуляр, дори когато титулярят на задължената сметка не е дал съгласие за това.
Преследваните с Директива 2007/64 цели подкрепят това тълкуване. Така съображения 3 и 4 от Директивата по същество гласят, че едновременното съществуване на национални разпоредби и непълнотата на правната уредба на Съюза в областта на пазара на платежни услуги на държавите членки са източник на объркване и липса на правна сигурност и по тези причини е жизненоважно да се установи на равнището на Съюза една съвременна и последователна нормативна уредба на платежните услуги, която да е неутрална с цел гарантиране на справедливи условия на конкуренция за всички платежни системи, с оглед на запазване правото на избор на потребителите, което би представлявало значителна крачка напред по-специално по отношение на сигурността и ефективността в сравнение с действащите национални системи.
В този смисъл съображение 31 от Директивата по същество посочва, че за да се намалят рисковете и последиците от неразрешени или неточно изпълнени платежни транзакции, ползвателят на платежни услуги следва да информира своевременно доставчика на платежни услуги за всяко оспорване във връзка с такива операции. Съображение 35 от Директивата уточнява също, че е целесъобразно да се предвиди разпределяне на загубите в случай на неразрешени платежни транзакции.
Ако обаче неразрешените платежни операции, например разглежданите в главното производство директни дебити, бяха изключени от приложното поле на Директива 2007/64, не само част от тези съображения би била лишена от смисъл, но и би се накърнило постигането на преследваните с тази директива цели, съдържащи се в посочените съображения. Действително, подобно изключване би лишило участниците на пазара от закрилата, която цели да им предостави посочената директива чрез въвеждането на разпоредби, уреждащи по еднакъв начин на равнището на Съюза някои последици от неразрешени платежни транзакции, когато има спор по отношение на такива платежни транзакции.
С оглед на всички гореизложени съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 2, параграф 1 от Директива 2007/64 трябва да се тълкува в смисъл, че изпълнението на директни дебити по инициатива на получателя по платежна сметка, на която не е титуляр, и за които титулярят на задължената сметка не е дал съгласие, попада в обхвата на понятието „платежна услуга“ по смисъла на тази разпоредба.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 58 от Директива 2007/64 трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „ползвател на платежни услуги“ по смисъла на тази директива включва титуляр на платежна сметка, по която са изпълнени директни дебити без неговото съгласие.
Член 58 по същество предвижда, че ползвателят на платежни услуги може да получи от доставчика на платежни услуги корекция на дадена транзакция само ако незабавно съобщи на доставчика си на платежни услуги, че е установил неразрешена платежна транзакция или неточно изпълнение, които са основание за предявяване на правата му, и не-по-късно от тринадесет месеца след датата на задължаване на сметката, при условие, за което не се спори в главното производство, че доставчикът на платежни услуги е изпълнил определени задължения за предоставяне на информация.
По смисъла на Директива 2007/64 член 4, точка 10 от нея определя понятието „ползвател на платежни услуги“ като „физическо или юридическо лице, което се ползва от платежната услуга в качеството си на платец или получател, или и в двете качества“.
Следователно, безспорно предвид текста само на тази разпоредба във връзка с член 4, точки 7 и 8 от Директивата относно понятията „платец“ и „получател“, титулярят на платежна сметка, която е задължена без неговото съгласие, изглежда, не попада в обхвата на понятието „ползвател на платежни услуги“. Въпреки това, от една страна, както бе констатирано по същество в точка 48 от настоящото решение, изпълнението на директни дебити по платежна сметка без съгласието на титуляря на задължената сметка попада в обхвата на понятието „платежна услуга“, съдържащо се в член 2, параграф 1 от посочената директива. От друга страна, от самия текст на посочения член 58, както и от заглавието му следва, че целта му е именно да бъде прилаган по-специално за неразрешени платежни транзакции.
При тези условия понятието „ползвател на платежни услуги“ трябва да се тълкува в смисъл, че включва титуляр на платежна сметка, по която са изпълнени директни дебити без неговото съгласие. Освен това, по същите съображения като изложените в точка 47 от настоящото решение, подобно тълкуване е в съответствие с целите, преследвани с Директива 2007/64, припомнени в точки 45 и 46 от него.
С оглед на гореизложените съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 58 от Директива 2007/64 трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „ползвател на платежни услуги“ по смисъла на тази директива включва титуляр на платежна сметка, по която са изпълнени директни дебити без неговото съгласие.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (десети състав) реши:

1)
Член 2, параграф 1 от Директива 2007/64/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 ноември 2007 година относно платежните услуги във вътрешния пазар, за изменение на директиви 97/7/ЕО, 2002/65/ЕО, 2005/60/ЕО и 2006/48/ЕО и за отмяна на Директива 97/5/ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че изпълнението на директни дебит по инициатива на получателя по платежна сметка, на която не е титуляр, и за които титулярят на задължената сметка не е дал съгласие, попада в обхвата на понятието „платежна услуга“ по смисъла на тази разпоредба.

2)
Член 58 от Директива 2007/64 трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „ползвател на платежни услуги“ по смисъла на тази директива включва титуляр на платежна сметка, по която са изпълнени директни дебити без неговото съгласие.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: португалски.