CELEX: 62021CJ0389
Pritožba
Ekonomska in monetarna politika
Bonitetni nadzor kreditnih institucij
Uredba (EU) št. 575/2013
Izračun količnika finančnega vzvoda
Mera izpostavljenosti
Člen 429(14)
Izključitev izpostavljenosti, ki izpolnjujejo nekatere pogoje
Delna zavrnitev dovoljenja
Diskrecijska pravica Evropske centralne banke (ECB)
Ničnostna tožba
Očitna napaka pri presoji
Sodni nadzor

Evropska centralna banka (ECB) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 14. aprila 2021, Crédit lyonnais/ECB (T‑504/19, EU:T:2021:185; v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to ugodilo tožbi banke Crédit lyonnais za razglasitev ničnosti Sklepa Evropske centralne banke (ECB) ECB-SSM-2019-FRCAG-39 z dne 3. maja 2019 (v nadaljevanju: sporni sklep), sprejetega na podlagi člena 4(1)(d) in člena 10 Uredbe Sveta (EU) št. 1024/2013 z dne 15. oktobra 2013 o prenosu posebnih nalog, ki se nanašajo na politike bonitetnega nadzora kreditnih institucij, na Evropsko centralno banko (UL 2013, L 287, str. 63) in člena 429(14) Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 (UL 2013, L 176, str. 1), kakor je bila spremenjena z Delegirano uredbo Komisije (EU) 2015/62 z dne 10. oktobra 2014 (UL 2015, L 11, str. 37) (v nadaljevanju: Uredba št. 575/2013), v delu, v katerem je s tem sklepom banki Crédit lyonnais zavrnjeno, da iz izračuna svojega količnika finančnega vzvoda izključi nekatere izpostavljenosti.

Pravni okvir

Uredba št. 575/2013
V uvodnih izjavah 90, 91 in 94 Uredbe št. 575/2013 je navedeno:
„(90)      V obdobju pred finančno krizo so se pretirano nakopičile izpostavljenosti institucij glede na njihov kapital (finančni vzvod). V času finančne krize so morale institucije zaradi izgub in pomanjkanja financiranja v kratkem obdobju bistveno zmanjšati svoj finančni vzvod.  S tem so bili pritiski na zniževanje cen premoženja še večji, zaradi česar so imele institucije dodatne izgube, kar je nato povzročilo še dodatno zmanjšanje njihovega kapitala.  Končni posledici tega negativnega poteka dogodkov sta bili zmanjšanje obsega kreditov, ki so na voljo realnemu gospodarstvu, ter resnejša in daljša kriza.
(91)      Kapitalske zahteve, ki temeljijo na tveganju, so bistvene za zagotovitev zadostnega kapitala za kritje nepričakovanih izgub. Vendar se je med krizo pokazalo, da te zahteve same ne zadostujejo, da bi se institucije odvrnilo od prevzemanja tveganja prevelikega in nevzdržnega finančnega vzvoda.
[…]
(94)      Količnik finančnega vzvoda je novo regulativno in nadzorniško orodje [Evropske] unije.  V skladu z mednarodnimi dogovori bi bilo treba to orodje najprej uvesti kot dodaten element, ki ga je mogoče uporabiti za posamezne institucije po presoji nadzornih organov.  Ustrezen pregled in umeritev z namenom prehoda na zavezujoč ukrep leta 2018 bi se omogočila z obveznostjo poročanja za institucije.“
Člen 4(1), točki 93 in 94, te uredbe določa:
„V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
93)       ,finančni vzvod‘ pomeni: relativno velikost sredstev, zunajbilančnih obveznosti in pogojnih obveznosti institucije za plačilo ali izročitev ali zagotovitev zavarovanja s premoženjem, vključno z obveznostmi iz prejetih sredstev, sprejetih zavez, pogodb o izvedenih finančnih instrumentih ali pogodb o začasni prodaji, pri čemer pa so izključene obveznosti, ki jih je mogoče izvršiti le med likvidacijo institucije, glede na kapital navedene institucije;
94)       ,tveganje prevelikega finančnega vzvoda‘ pomeni: tveganje, pogojeno z ranljivostjo institucije zaradi finančnega vzvoda ali pogojnega finančnega vzvoda, zaradi katerega bi lahko bili potrebni nenačrtovani popravni ukrepi poslovnega načrta institucije, vključno s prisilno prodajo sredstev, zaradi česar lahko nastanejo izgube ali prilagoditve vrednotenja za preostala sredstva institucije.“
Člen 116(4) navedene uredbe določa:
„V izjemnih okoliščinah se lahko izpostavljenosti do subjektov javnega sektorja obravnavajo kot izpostavljenosti do enot centralne, regionalne ali lokalne ravni države, na območju katere so ustanovljene, če po mnenju pristojnih organov na tem območju, zaradi ustreznega jamstva s strani enot centralne, regionalne ali lokalne ravni države ni nikakršne razlike v tveganju med takimi izpostavljenostmi.“
Člen 412(1) iste uredbe določa:
„Institucije imajo likvidna sredstva, katerih vsota vrednosti krije likvidnostne odlive, zmanjšane za likvidnostne prilive v stresnih pogojih, s čimer se zagotovi, da institucije vzdržujejo zadostne ravni likvidnostnih blažilnikov za pokritje vsakega morebitnega neravnotežja med likvidnostnimi prilivi in odlivi v zelo stresnih pogojih za obdobje tridesetih dni. […]“
Člen 429(2) in (14) Uredbe št. 575/2013 določa:
„2.       Količnik finančnega vzvoda se izračuna kot mera kapitala institucije, deljena z mero skupne izpostavljenosti te institucije, in se izrazi kot odstotek.
[…]
[…]
14.       Pristojni organi lahko instituciji dovolijo, da iz mere izpostavljenosti izključi izpostavljenosti, ki izpolnjujejo vse naslednje pogoje:
a)      so izpostavljenosti do subjekta javnega sektorja;
b)      obravnavajo se v skladu s členom 116(4);
c)      izhajajo iz vlog, ki jih je institucija pravno zavezana prenesti na subjekt javnega sektorja iz točke (a) za namene financiranja naložb splošnega interesa.“
Člen 429a(1)(j) Uredbe št. 575/2013, kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2019/876 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2019 (UL 2019, L 150, str. 1) (v nadaljevanju: spremenjena Uredba št. 575/2013), ki se v skladu s členom 3(2) Uredbe 2019/876 uporablja od 28. junija 2021, določa:
„1.      Z odstopanjem od člena 429(4) lahko institucija iz svoje mere skupne izpostavljenosti izključi katero koli od naslednjih izpostavljenosti:
[…]
(j)       izpostavljenosti, ki izpolnjujejo vse naslednje pogoje:
(i)      so izpostavljenosti do subjekta javnega sektorja;
(ii)      obravnavajo se v skladu s členom 116(4);
(iii)      izhajajo iz vlog, ki jih je institucija pravno zavezana prenesti na subjekt javnega sektorja iz točke (i) za namene financiranja naložb splošnega interesa.“

Uredba št. 1024/2013
V uvodni izjavi 55 Uredbe št. 1024/2013 je navedeno:
„Prenos nadzorniških nalog pomeni za ECB veliko odgovornost v smislu zaščite finančne stabilnosti v Uniji ter v smislu najbolj učinkovite in sorazmerne uporabe njenih nadzorniških pooblastil. […]“
Člen 4(1)(d) in (3) te uredbe določa:
„1.      V okviru člena 6 je ECB v skladu z odstavkom 3 tega člena izključno pristojna za opravljanje naslednjih nalog za namene bonitetnega nadzora v zvezi z vsemi kreditnimi institucijami s sedežem v sodelujočih državah članicah:
[…]
d)      zagotavljanje skladnosti z akti iz prvega pododstavka člena 4(3), ki kreditnim institucijam nalagajo bonitetne zahteve v zvezi s kapitalskimi zahtevami, listinjenjem, omejitvami velike izpostavljenosti, likvidnostjo, finančnim vzvodom ter poročanjem in javnim razkritjem informacij o tem;
[…]
3.      ECB za izvajanje nalog, ki se nanjo prenesejo s to uredbo, in s ciljem zagotavljanja visokih standardov nadzora uporablja vse upoštevno pravo Unije in nacionalno zakonodajo, s katero so bile prenesene morebitne direktive, ki so del upoštevnega prava Unije. […]“
Člen 6(1) navedene uredbe določa:
„ECB naloge opravlja v okviru enotnega mehanizma nadzora, ki ga sestavljajo ECB in pristojni nacionalni organi. ECB je odgovorna za učinkovito in skladno delovanje [enotnega mehanizma nadzora].“

Dejansko stanje
Banka Crédit Lyonnais je delniška družba francoskega prava, ki ima dovoljenje za opravljanje dejavnosti kreditne institucije. Ta kreditna institucija je hčerinska družba banke Crédit agricole SA in kot taka pod neposrednim bonitetnim nadzorom ECB.
Družba Crédit agricole je 5. maja 2015 v svojem imenu in imenu subjektov, ki so del skupine Crédit agricole, med katerimi je tudi Crédit lyonnais, ECB zaprosila za dovoljenje, da iz mere izpostavljenosti za izračun količnika finančnega vzvoda izključi izpostavljenosti do Caisse des dépôts et consignations (Francija, v nadaljevanju: CDC), ki izhajajo iz vlog v okviru sheme A, varčevalne sheme prebivalstva ter sheme trajnostnega in solidarnega razvoja, ki morajo biti v skladu z francosko ureditvijo, ki se uporabi, obvezno prenesene na CDC (v nadaljevanju skupaj: regulirane varčevalne sheme).
ECB je s sklepom z dne 24. avgusta 2016 banki Crédit agricole zavrnila izdajo dovoljenja, za katero je ta zaprosila. Ta sklep je bil razglašen za ničen s sodbo Splošnega sodišča z dne 13. julija 2018, Crédit agricole/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472).
Banka Crédit agricole je 26. julija 2018 v svojem imenu in imenu subjektov, ki so del skupine Crédit agricole, med katerimi je tudi banka Crédit lyonnais, pri ECB znova zaprosila za dovoljenje, da izpostavljenosti do CDC, ki izhajajo iz vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem, izključi iz mere izpostavljenosti za izračun količnika finančnega vzvoda.
ECB je po tem, ko je družbi Crédit agricole poslala osnutek sklepa in prejela pripombe v zvezi s tem, 3. maja 2019 sprejela sporni sklep.
S tem sklepom je bilo banki Crédit agricole in subjektom, ki so del skupine Crédit agricole, razen banke Crédit lyonnais, dovoljeno, da vse svoje izpostavljenosti do CDC, ki izhajajo iz vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem, izključijo iz mere izpostavljenosti za izračun količnika finančnega vzvoda. Družbi Crédit lyonnais pa je bilo dovoljeno, da jih izključi le 66 %.
ECB je v utemeljitev navedenega sklepa menila, da so pogoji iz člena 429(14), od (a) do (c), Uredbe št. 575/2013 v obravnavanem primeru izpolnjeni. ECB je ocenila, da ima diskrecijsko pravico za odobritev izvzetja na podlagi te določbe, zato je uporabila metodologijo, pri kateri je upoštevala tri elemente, in sicer boniteto francoske centralne uprave, tveganje prisilne prodaje in stopnjo koncentracije izpostavljenosti do CDC, ki izhajajo iz vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem.
Skratka, ECB je menila, da izpostavljenosti subjektov, ki so predmet njenega bonitetenega nadzora, do CDC pomenijo majhno tveganje. Vendar je v zvezi z banko Crédit lyonnais na podlagi ocene treh elementov svoje metodologije in zlasti desetdnevnega roka za prilagoditev med postavkami te kreditne institucije in postavkami CDC, visoke in naraščajoče koncentracije izpostavljenosti navedene institucije do CDC, povezanih z reguliranimi varčevalnimi shemami, ter dejstva, da za to institucijo ne velja solidarnostni mehanizem, ki obstaja na ravni skupine Crédit agricole, menila, da ravnovesje med interesom uporabe količnika finančnega vzvoda, ki je nevtralen v smislu tveganja, in interesom izvzetja nekaterih izpostavljenosti z nizkim tveganjem upravičuje, da se ji za izračun tega količnika v zvezi z njenimi izpostavljenostmi do CDC prizna le 66‑odstotni delež izključitve.

Tožba pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Banka Crédit lyonnais je 12. julija 2019 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti spornega sklepa v delu, v katerem je bilo s tem sklepom banki Crédit lyonnais zavrnjeno, da za izračun količnika finančnega vzvoda iz mere izpostavljenosti izključi vse svoje izpostavljenosti do CDC, ki izhajajo iz vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem.
Banka Crédit lyonnais je v utemeljitev te tožbe navedla tri tožbene razloge, ki se nanašajo, prvič, na kršitev člena 266 PDEU, ki izhaja iz tega, da je ECB napačno izvršila sodbo z dne 13. julija 2018, Crédit agricole/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472), drugič, na kršitev členov 429(14) in 400(1)(a) Uredbe št. 575/2013 in, tretjič, na očitne napake pri presoji, ki jih je storila ECB.
Splošno sodišče je zavrnilo prvi in drugi tožbeni razlog, pri čemer je v točki 69 izpodbijane sodbe menilo, da je treba trditev iz tretjega dela prvega tožbenega razloga, ki se je nanašala na vprašanje, ali je bila presoja ECB skladna s točko 81 sodbe z dne 13. julija 2018, Crédit agricole/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472), preučiti skupaj s tretjim tožbenim razlogom.
Splošno sodišče je v točkah od 101 do 123 izpodbijane sodbe preučilo prvi del tretjega tožbenega razloga, ki se je nanašal na očitno napako pri presoji, ki naj bi jo ECB v spornem sklepu storila pri presoji tveganja prisilne prodaje.
V okviru te preučitve je Splošno sodišče, na prvem mestu, v točkah od 107 do 114 izpodbijane sodbe navedlo, da imajo regulirane varčevalne sheme nekatere bistvene značilnosti, in sicer, prvič, lastnost „varnega pristana“ teh prihrankov v primeru bančne krize, ki v spornem sklepu ni bil omenjena, drugič, obstoj dvojnega jamstva Francoske republike v zvezi z vlogami v okviru reguliranih varčevalnih shem in, tretjič, dejstvo, da je malo verjetno, da bi navedeni prihranki prispevali k ustvarjanju prevelikega finančnega vzvoda, ker jih je treba prenesti na CDC in jih torej v nasprotju z drugimi vrstami bančnih vlog ni mogoče vložiti v tvegana ali nelikvidna sredstva.
Splošno sodišče je, na drugem mestu, v točkah 105 in od 115 do 117 te sodbe menilo, da glede na elemente, navedene v točkah od 107 do 114 navedene sodbe, utemeljitev spornega sklepa, ki se nanaša na izrazito likvidnost reguliranih varčevalnih shem, sama po sebi ne zadostuje za utemeljitev ugotovitve, do katere je ECB prišla glede banke Crédit lyonnais, in sicer da je v obravnavani zadevi obstajalo tveganje prisilne prodaje, tako da je bila utemeljenost te ugotovitve odvisna od drugega elementa, na katerega se je v bistvu oprla ECB, in sicer izkušenj, pridobljenih iz nedavnih bančnih kriz.
V zvezi s tem je Splošno sodišče, na tretjem mestu, v točkah od 118 do 122 iste sodbe menilo, da se primer, ki ga je ECB upoštevala za ugotovitev, da izkušnje, pridobljene iz nedavnih bančnih kriz, kažejo na to, da je prišlo do množičnih dvigov, ni nanašal na vloge, ki imajo glede na elemente, navedene v točki 23 te sodbe, dovolj podobne značilnosti kot vloge v okviru reguliranih varčevalnih shem.
Splošno sodišče je v točki 123 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je treba prvemu delu tretjega tožbenega razloga ugoditi, ker ECB pri presoji tveganja prisilne prodaje ni upoštevala vseh značilnosti reguliranih varčevalnih shem, in je iz tega v točki 124 te sodbe sklepalo, da ECB ni „pravilno uporabila“ točke 81 sodbe z dne 13. julija 2018, Crédit agricole/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472), tako da je treba sprejeti trditev, ki je v zvezi s tem podana v tretjem delu prvega tožbenega razloga.
Splošno sodišče je v točki 125 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je bil razlog iz spornega sklepa v zvezi z oceno tveganja prisilne prodaje torej nezakonit.
V točki 126 te sodbe je ob upoštevanju metodologije, ki jo je ECB uporabila v spornem sklepu, menilo, da z drugimi razlogi iz tega sklepa, ki se nanašajo na boniteto francoske centralne uprave in na raven koncentracije izpostavljenosti do CDC, tudi če niso nezakoniti, ni mogoče utemeljiti tega, da je ECB zavrnila prošnjo banke Crédit lyonnais. Na podlagi navedene metodologije namreč upoštevanje zgolj teh razlogov po mnenju Splošnega sodišča ne bi pripeljalo do tega, da se banki  Crédit lyonnais v celoti zavrne priznanje izjeme iz člena 429(14) Uredbe št. 575/2013.
Zato je Splošno sodišče, ne da bi analiziralo trditve v zvezi z drugimi razlogi iz spornega sklepa, ta sklep razglasilo za ničen v delu, v katerem je ECB banki Crédit lyonnais zavrnila, da bi iz mere izpostavljenosti za izračun količnika finančnega vzvoda izključila 34 % njenih izpostavljenosti do CDC, ki izhajajo iz vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem.

Predlogi strank
ECB s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–        izpodbijano sodbo razveljavi in
–        banki Crédit lyonnais naloži plačilo stroškov.
Banka Crédit lyonnais Sodišču predlaga, naj:
–        pritožbo zavrne kot očitno neutemeljeno in
–        ECB naloži plačilo stroškov.

Pritožba
ECB v utemeljitev pritožbe navaja štiri pritožbene razloge. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na to, da Splošno sodišče ni upoštevalo omejitev, ki veljajo za izvajanje njegovega sodnega nadzora. Drugi, tretji in četrti pritožbeni razlog se nanašajo na kršitev obveznosti obrazložitve, izkrivljanje dokazov, predloženih Splošnemu sodišču, oziroma kršitev člena 4(1), točka 94, in člena 429(14) Uredbe št. 575/2013.

Prvi pritožbeni razlog

Trditve strank
ECB s prvim pritožbenim razlogom meni, da Splošno sodišče ni upoštevalo omejitev, ki veljajo za izvajanje njegovega sodnega nadzora.
ECB najprej poudarja, da kadar imajo institucije ali organi Unije široko diskrecijsko pravico, zlasti zaradi zapletenih ekonomskih ocen, ki jih morajo opraviti, je pristojnost sodišč Unije za nadzor omejena. Poleg neobstoja ali nezadostnosti obrazložitve, izkrivljanja dejstev, napačne uporabe prava in zlorabe pooblastil lahko sankcionirajo le očitno napako pri presoji, ki jo je storila zadevna institucija ali organ pri sprejetju odločbe, ki jim je bila predložena, ne da bi s svojo presojo nadomestila presojo te institucije ali organa.
Iz besedila člena 429(14) Uredbe št. 575/2013 naj bi izhajalo, da imajo pristojni organi, na katere se nanaša ta določba, široko diskrecijsko pravico, zlasti glede na svojo tehnično usposobljenost na področju bančnega nadzora in zaupne informacije, do katerih imajo lahko na tej podlagi dostop. Navedena določba naj bi namreč določala, da lahko pristojni organi, tudi če zadevne izpostavljenosti izpolnjujejo v njej naštete pogoje, odobrijo ali zavrnejo izključitev iz mere izpostavljenosti, za katero zaprosi institucija.
V zvezi s tem pa naj Splošno sodišče ne bi dokazalo, da so bile ugotovitve ECB glede na dejstva, ki jih je ta ugotovila, jasno neutemeljene. Dejansko naj bi se oprlo na druge razloge, kot jih je ECB navedla v utemeljitev spornega sklepa.  Poleg tega, da razlogi, ki jih je navedlo Splošno sodišče, niso pravilni, naj bi nadzor, ki ga je to izvajalo v obravnavanem primeru, odražal prenos izvedbe zapletenih ekonomskih ocen nanj.
Tako naj bi Splošno sodišče, čeprav je ECB v spornem sklepu menila, da tveganje prisilne prodaje, čeprav je malo verjetno, vseeno obstaja in da bi, če bi se uresničilo v primeru banke Crédit lyonnais, lahko povzročilo velike izgube glede na raven izpostavljenosti te kreditne  institucije do CDC, na podlagi lastne presoje nekaterih značilnosti reguliranih varčevalnih shem ugotovilo, da to tveganje v primeru banke Crédit lyonnais ni bilo dokazano.  Zato naj bi Splošno sodišče presojo, ki jo je opravila ECB, nadomestilo s svojo.
Taka nadomestitev naj bi bila opravljena v zvezi z več razlogi iz spornega sklepa.
Prvič, ECB Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 107 do 110 izpodbijane sodbe menilo, da ker imajo regulirane varčevalne sheme lastnost „varnega pristana“, za vloge v okviru reguliranih varčevalnih shem ni oziroma je malo verjetno, da bi jih deponenti v kratkoročnem obdobju množično dvigovali. Vendar naj sama ne bi prezrla te lastnosti „varnega pristana“ v primeru bančne krize, temveč naj bi ugotovila, da navedena lastnost ob neobstoju pravnega mehanizma, ki bi omejeval možnost dviga s strani deponentov, ne omogoča popolne odprave tveganja množičnih dvigov.
ECB meni, da medtem ko je bilo razlogovanje v podporo spornemu sklepu dosledno, dokazi, na katere se je Splošno sodišče oprlo v izpodbijani sodbi, niso upoštevni zaradi svoje starosti ali splošnosti, poleg tega pa meni, da jih je Splošno sodišče napačno razlagalo in da ne morejo podpreti ugotovitev, ki jih je iz njih izpeljalo v tej sodbi.
Drugič, ECB trdi, da je Splošno sodišče v točki 113 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da vloge v okviru reguliranih varčevalnih shem, ki jih je banka Crédit lyonnais prenesla na CDC, niso mogle ustvariti tveganja prevelikega finančnega vzvoda, medtem ko je v spornem sklepu menila, da tega tveganja, čeprav majhnega, ni mogoče prezreti.
ECB v zvezi s tem poudarja, da je obveznost prenosa dela vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem na CDC eden od pogojev, ki jih morajo izpostavljenosti v skladu s členom 429(14)(c) Uredbe št. 575/2013 izpolnjevati, da so lahko izključene iz mere izpostavljenosti za izračun količnika finančnega vzvoda. Splošno sodišče naj bi s tem, da je menilo, da ta pogoj zadostuje za odpravo vsakršnega tveganja prevelikega finančnega vzvoda, s svojo presojo nadomestilo presojo ECB in kršilo opredelitev tega tveganja iz člena 4(1), točka 94, te uredbe, ki se ne sklicuje na prosto uporabo vlog. ECB meni, da je treba za ugotovitev, ali obstaja tveganje prevelikega finančnega vzvoda v smislu te določbe, ugotoviti, ali lahko institucija izpolni obveznost na dan, ko jo je treba izpolniti, in če ni tako, ali mora opraviti prisilno prodajo, da bi lahko to obveznost izpolnila. V obravnavanem primeru naj tveganja prevelikega finančnega vzvoda ne bi bilo mogoče izključiti, ker  ni bilo, po eni strani,  zagotovljene simultanosti med dvigom zneskov, deponiranih v okviru reguliranih varčevalnih shem, s strani deponentov in vračilom teh zneskov s strani CDC ter po drugi strani pravnega mehanizma, ki bi omejeval možnost dviga teh zneskov.
Tretjič, ECB navaja, da je Splošno sodišče v točki 122 izpodbijane sodbe menilo, da deponenti zaradi varstva reguliranih hranilnih shem z dvojnim jamstvom Francoske republike stopnjo varnosti teh shem dojemajo kot višjo od ravni varnosti vlog, za katere velja zgolj varstvo z mehanizmom jamstva, ki izhaja iz prenosa Direktive 2014/49/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. aprila 2014 o sistemih jamstva za vloge (UL 2014, L 173, str. 149). Splošno sodišče naj bi menilo, da to dvojno jamstvo prispeva k preprečevanju množičnega dviga teh prihrankov v kratkem časovnem obdobju. ECB pa je v spornem sklepu menila, da navedeno dvojno jamstvo ne more preprečiti vsakršnega tveganja množičnih dvigov v takem časovnem obdobju in da je zato treba to tveganje upoštevati pri oceni tveganja prevelikega finančnega vzvoda.
Četrtič, ECB trdi, da je Splošno sodišče v točki 116 izpodbijane sodbe s svojo presojo nadomestilo njeno presojo, ker je menilo, da likvidnost vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem prispeva k temu, da imajo te sheme lastnost „varnega pristana“ v času krize. ECB pa je menila, da je treba upoštevati dejstvo, da likvidnost reguliranih varčevalnih shem preprečuje izključitev vsakršnega tveganja množičnih dvigov v kratkem časovnem obdobju.
Poleg tega naj bi se Splošno sodišče oprlo na izvleček letnega poročila observatorija za regulirane varčevalne sheme (Francija), katerega vsebina naj ne bi omogočala utemeljitve ugotovitev, do katerih je Splošno sodišče prišlo na podlagi tega poročila.
Banka Crédit lyonnais meni, da trditve ECB niso utemeljene.
Trdi, da je Splošno sodišče pravilno uporabilo standarde sodnega nadzora, določene s sodno prakso Sodišča na področjih, na katerih ima avtor odločbe, katere razglasitev ničnosti se predlaga, diskrecijsko pravico. Ta nadzor naj bi v skladu s to sodno prakso, tudi na področju monetarne politike, pomenil, da se preveri spoštovanje nekaterih postopkovnih zahtev, med katerimi je obveznost skrbne in nepristranske preučitve vseh elementov zadevnega položaja.
Splošno sodišče naj bi v izpodbijani sodbi menilo, da se je ECB v okviru svoje analize značilnosti reguliranih varčevalnih shem, katere namen je bil presoditi bonitetno tveganje, povezano z izpostavljenostmi banke Crédit lyonnais do CDC, očitno oprla na elemente, ki v zvezi s tem niso upoštevni, in ni upoštevala oziroma je namerno prezrla upoštevne elemente, in sicer lastnost „varnega pristana“ teh shem v času krize, neobstoj svobode institucije, ki zbira vloge v okviru teh shem, pri uporabi teh vlog in dvojno jamstvo Francoske republike.
Banka Crédit lyonnais trditve, ki jih je ECB navedla zoper razlogovanje Splošnega sodišča, izpodbija.
Prvič, banka Crédit lyonnais trdi, da je Splošno sodišče ugotovilo pomanjkljivost v razlogovanju ECB, ker se je ta oprla izključno na likvidnost vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem, ne da bi upoštevala lastnost „varnega pristana“ teh shem v času krize. Taka lastnost, ki naj je ECB ne bi izpodbijala, naj bi pomenila, da je zmožnost navedenih shem, da bi institucijo, ki je zbrala vloge v okviru teh shem, izpostavile tveganju množičnih dvigov v primeru krize, majhna.
Banka Crédit lyonnais poleg tega trdi, da ECB pred Splošnim sodiščem ni izpodbijala dokazov, ki jih je predložila v tožbi na prvi stopnji in ki so bili upoštevani v obrazložitvi izpodbijane sodbe.
Drugič, kar zadeva presojo tveganja finančnega vzvoda, naj bi Splošno sodišče pravilno upoštevalo namen zakonodajalca, kot je bil predstavljen v točkah od 48 do 51 sodbe z dne 13. julija 2018, Crédit agricole/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472), in analizah Evropskega bančnega organa (v nadaljevanju: EBA). Poleg tega naj bi se omejilo na ugotovitev, da vloge v okviru reguliranih varčevalnih shem niso prosto na voljo institucijam, ki jih zbirajo.
Tretjič, Splošno sodišče naj bi v točkah 114 in 122 izpodbijane sodbe v zvezi z dvojnim jamstvom Francoske republike za vloge v okviru reguliranih varčevalnih shem zgolj ugotovilo, da sistem jamstva za vloge, uveden z Direktivo 2014/49, nima enakih značilnosti kot ta mehanizem dvojnega jamstva, zlasti v smislu, kako varčevalci dojemajo varnost vlog. Splošno sodišče naj bi tako menilo, da razlogovanje ECB, ker temelji izključno na sistemu, uvedenem s to direktivo, in ker ne upošteva dvojnega jamstva Francoske republike, ni upoštevno za presojo tveganja finančnega vzvoda, ki mu je je zaradi zneskov v okviru reguliranih varčevalnih shem izpostavljena banka Crédit lyonnais.
Četrtič, Splošno sodišče naj bi v   točki 115 izpodbijane sodbe upoštevalo vse dokaze, ki so mu bili predloženi v okviru preučitve spora, ki mu je bil predložen, ne da bi pri njihovi razlagi kakor koli napačno uporabilo pravo. ECB pa naj ne bi predložila dokazov v podporo svoji trditvi, da likvidnost vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem sama po sebi  ustvari tveganje prisilne prodaje. Tako naj bi Splošno sodišče v točki 116 izpodbijane sodbe upoštevalo dejstvo, da lahko ta lastnost dejansko daje prednost dvigom s strani varčevalcev, vendar naj bi ugotovilo vrzel v obrazložitvi spornega sklepa, ker naj bi ta sklep v zvezi s tem temeljil izključno na navedeni lastnosti in naj se v njem ne bi upoštevali nasprotni dokazi.

Presoja Sodišča
Kot je Splošno sodišče v bistvu opozorilo v točki 98 izpodbijane sodbe, ker ima ECB široko diskrecijsko pravico pri odločanju, ali bo priznala ugodnost iz člena 429(14) Uredbe št. 575/2013 ali ne, sodni nadzor, ki ga mora sodišče Unije izvajati nad utemeljenostjo razlogov iz odločbe, kakršna je sporni sklep, ne sme pripeljati do tega, da to s svojo presojo nadomesti presojo ECB, temveč je njegov namen preveriti, ali ta odločba ne temelji na dejansko napačnih dejstvih in da ne vsebuje nobene očitne napake pri presoji ali zlorabe pooblastil (glej v tem smislu sodbe z dne 25. januarja 1979, Racke, 98/78, EU:C:1979:14, točka 5; z dne 18. julija 2007, Industrias Químicas del Vallés/Komisija, C‑326/05 P, EU:C:2007:443, točka 76; z dne 11. septembra 2014, CB/Komisija, C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, točka 46, in z dne 11. decembra 2018, Weiss in drugi, C‑493/17, EU:C:2018:1000, točka 24).
V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora sodišče Unije med drugim preveriti ne le dejansko pravilnost navedenih dokazov, njihovo zanesljivost in doslednost, ampak tudi, ali ti dokazi vsebujejo vse upoštevne podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji zapletenega položaja, in ali lahko utemeljijo iz njih izvedene sklepe (sodbi z dne 26. marca 2019, Komisija/Italija, C‑621/16 P, EU:C:2019:251, točka 104, in z dne 11. novembra 2021, Autostrada Wielkopolska/Komisija in Poljska, C‑933/19 P, EU:C:2021:905, točka 117).
Kadar ima institucija široko diskrecijsko pravico, je namreč bistveno spoštovanje procesnih jamstev, med katerimi je njena obveznost, da skrbno in nepristransko preuči vse upoštevne elemente zadevnega položaja (glej v tem smislu sodbi z dne 21. novembra 1991, Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, točka 14, in z dne 11. decembra 2018, Weiss in drugi, C‑493/17, EU:C:2018:1000, točka 30).
V obravnavani zadevi je Splošno sodišče, da bi odločilo o utemeljenosti presoje ECB v zvezi z obstojem tveganja prisilne prodaje, v točkah od 107 do 114 izpodbijane sodbe najprej presodilo nekatere elemente, ki se nanašajo na značilnosti reguliranih varčevalnih shem, ki jih je banka Crédit lyonnais izpostavila v tožbi na prvi stopnji, in sicer njihovo lastnost „varnega pristana“ v primeru bančne krize,  neobstoj svobode institucije, ki prejema vloge v okviru teh shem, pri uporabi teh vlog in dvojno jamstvo Francoske republike, ki velja za te vloge.
Splošno sodišče je za to presojo zlasti primerjalo značilnosti vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem in značilnosti navadnih vlog. Tako je v točkah 111 in 113 te sodbe menilo, da je zadnjenavedene mogoče vložiti v sredstva, ki bi lahko prispevala k ustvarjanju prevelikega finančnega vzvoda, medtem ko je malo verjetno, da bodo prvonavedene prispevale k vzpostavitvi takega vzvoda.
Splošno sodišče je nato v točki 115 navedene sodbe in glede na presojo, ki jo je podalo glede elementov, navedenih v točkah od 107 do 114 iste sodbe, ugotovilo, da utemeljitev, ki se nanaša na izrazito likvidnost vlog v okviru teh shem, sama po sebi ne dokazuje utemeljenosti ugotovitve ECB, da izpostavljenosti do CDC iz naslova teh vlog pomenijo tveganje prisilne prodaje.
Splošno sodišče je v točki 116 iste sodbe dodalo, da je iz dokazov, ki jih je predložila banka  Crédit lyonnais, razvidno, da pri presoji ECB glede vpliva izrazite likvidnosti navedenih vlog na tveganje prisilne prodaje ni bilo upoštevano dejstvo, da je ta značilnost glede na visoko raven varnosti reguliranih varčevalnih shem prispevala tudi k lastnosti „varnega pristana“ teh shem v primeru bančne krize.
Splošno sodišče je nazadnje v točki 120 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se primer, na katerem temelji ugotovitev ECB, da izpostavljenosti do CDC iz naslova vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem pomenijo tveganje prisilne prodaje, ne nanaša na vloge, ki imajo značilnosti, ki so dovolj podobne značilnostim teh shem, da jih je mogoče ustrezno upoštevati.
V zvezi s tem je Splošno sodišče v točki 122 te sodbe ob sklicevanju na presoje iz točk od 107 do 110 in 114 navedene sodbe menilo, da se možnost, da bi bile te vloge predmet množičnih in nenadnih dvigov v primeru krize, razlikuje od možnosti v zvezi z vlogami, ki jih je ECB upoštevala kot primere v spornem sklepu.
Splošno sodišče je iz tega v točkah 125 in 126 izpodbijane sodbe sklepalo, da je razlog  iz spornega sklepa, ki se nanaša na raven tveganja prisilne prodaje,  „nezakonit“ in da zato druga dva elementa metodologije, navedene tudi v točki 17 te sodbe, in sicer boniteta francoske centralne uprave in stopnja koncentracije izpostavljenosti banke Crédit lyonnais do CDC, nista mogla pripeljati do tega, da ECB v spornem sklepu družbi Crédit lyonnais ne bi odobrila izjeme, določene s členom 429(14) Uredbe št. 575/2013, za vse izpostavljenosti te kreditne institucije do CDC. Zato je v točki 127 izpodbijane sodbe ta sklep razglasilo za ničen v delu, v katerem je bilo z njim zavrnjeno, da se iz izračuna količnika finančnega vzvoda banke Crédit lyonnais izključi 34 % teh izpostavljenosti.
Iz točk izpodbijane sodbe, navedenih v točkah od 58 do 64 te sodbe, je razvidno, da je Splošno sodišče, da bi obrazložilo razglasitev delne ničnosti spornega sklepa, prvič, opravilo lastno presojo značilnosti reguliranih varčevalnih shem, pri čemer je zlasti menilo, da je lastnost „varnega pristana“ reguliranih varčevalnih shem izravnala likvidnost teh prihrankov, in  drugič, menilo, da je ECB svojo utemeljitev, ki se nanaša na izkušnje iz nedavnih bančnih kriz, oprla na primer dviga vlog, ki imajo značilnosti, ki niso dovolj blizu reguliranim varčevalnim shemam, ker naj bi se zadnjenavedene od vlog, na katere se ta primer nanaša, razlikovale v tem, da institucija, ki zbira vloge v okviru navedenih varčevalnih shem, teh ne more prosto uporabiti, in po svoji lastnosti „varnega pristana“ v primeru bančne krize, ki je povezana z dvojnim jamstvom Francoske republike, ki velja za te vloge.
Splošno sodišče je tako menilo, da raven tveganja prisilne prodaje, ki izhaja iz njegove lastne presoje značilnosti reguliranih varčevalnih shem in njihovega skupnega učinka, ni dovolj visoka, da bi upravičila, da se  zavrne izključitev vseh izpostavljenosti banke Crédit lyonnais do CDC iz mere njene izpostavljenosti za izračun količnika finančnega vzvoda.
Na prvem mestu, treba je ugotoviti, da Splošno sodišče ni podvomilo o ugotovitvah ECB v zvezi z značilnostmi reguliranih varčevalnih shem, na podlagi katerih je ta ugotovila, da na podlagi teh značilnosti ni mogoče popolnoma izključiti vsakršnega tveganja množičnih dvigov, zaradi katerih bi bila lahko banka Crédit lyonnais prisiljena izvesti prisilno prodajo v desetdnevnem roku za prilagoditev med njenimi postavkami in postavkami CDC.
Tako je iz točke 116 izpodbijane sodbe razvidno, da je Splošno sodišče pri presoji značilnosti reguliranih varčevalnih shem menilo, da velika likvidnost teh prihrankov in dvojno jamstvo Francoske republike, do katerega so upravičeni zneski, deponirani v okviru teh varčevalnih shem, prispevata k temu, da imajo te sheme v primeru bančne krize lastnost „varnega pristana“. Kot pa je ECB navedla pred Sodiščem, je v spornem sklepu pri presoji tveganja prisilnih prodaj upoštevala značilnosti, ki po mnenju Splošnega sodišča tem prihrankom dajejo lastnost „varnega pristana“.
V zvezi s tem je treba poudariti, da Splošno sodišče ni podvomilo o ugotovitvah ECB v spornem sklepu v zvezi z veliko likvidnostjo reguliranih varčevalnih shem, ob tem, da ni pravnega mehanizma, ki bi omejeval njihov dvig, in v zvezi z obveznostjo banke Crédit Lyonnais, da  jih deponentom povrne v desetdnevnem roku za prilagoditev med njenimi postavkami in postavkami CDC.
Zato ni mogoče šteti, da se z razlogovanjem, na podlagi katerega je Splošno sodišče razglasilo delno ničnost spornega sklepa, izpodbijajo dejanska pravilnost, zanesljivost ali doslednost elementov, ki so bili upoštevani v tem sklepu, ali da je z njim izkazano, da ti elementi ne pomenijo vseh upoštevnih podatkov, ki jih mora ECB v tem primeru upoštevati.
Na drugem mestu, v delu, v katerem je Splošno sodišče vseeno ugotovilo, da s podatki, ki jih je ECB upoštevala, ni bilo mogoče podpreti ugotovitev, ki so iz njih izpeljane v spornem sklepu, je treba ugotoviti, da ta ugotovitev Splošnega sodišča izhaja iz njegove lastne presoje ravni tveganja prisilne prodaje, ki – čeprav temelji na istih elementih, kot jih je upoštevala ECB – odstopa od tiste, ki jo je podala ta institucija, ne da bi bila ugotovljena očitna napačnost te presoje.
Splošno sodišče s takim razlogovanjem ni opravilo nadzora nad očitno napako pri presoji, ki bi ga moralo opraviti v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah od 55 do 57 te sodbe, ampak je s svojo presojo nadomestilo presojo ECB v primeru, v katerem pa ima ta institucija široko diskrecijsko pravico.
Poleg tega,  kar zadeva presojo Splošnega sodišča v točkah od 117 do 122 izpodbijane sodbe glede utemeljitve ECB, ki se nanaša na izkušnje iz nedavnih bančnih kriz, Splošno sodišče v tej sodbi ni dokazalo, zakaj preudarki, navedeni v točki 121 te sodbe, v skladu s katerimi vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem – drugače kot pri vlogah na vpogled iz točke 118 navedene sodbe – ni mogoče investirati v tvegana ali nelikvidna sredstva, lahko dokažejo očitno napačnost presoje ECB glede scenarija tveganja množičnih dvigov, ki je moral biti sprejet za analizo tveganja prisilne prodaje, ki mu je bila izpostavljena banka Crédit lyonnais. Enako velja za preudarke iz točke 122 iste sodbe, ki temeljijo na razliki med dvojnim jamstvom Francoske republike, ki velja za  regulirane varčevalne sheme, in jamstvenim mehanizmom, ki izhaja iz Direktive 2014/49.
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče sporni sklep razglasilo za ničen v delu, v katerem se nanaša na banko Crédit lyonnais, tako da je podalo svojo presojo tveganja prisilne prodaje, ki ji je bila izpostavljena banka Crédit lyonnais, ne da bi izkazalo, zakaj naj bi bila pri presoji ECB iz tega sklepa v zvezi s tem storjena očitna napaka pri presoji. S tem je prekoračilo meje svojega sodnega nadzora, na katere je bilo opozorjeno v točki 55 te sodbe. Prav tako je napačno ugotovilo, da ECB ni izpolnila svoje obveznosti, ki izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 57 te sodbe, da skrbno in nepristransko preuči vse upoštevne elemente zadevnega položaja.
Iz navedenega izhaja, da je treba, ne da bi bilo treba preučiti druge pritožbene razloge, ugoditi prvemu pritožbenemu razlogu in zato razveljaviti izpodbijano sodbo v delu, v katerem je bilo z njo ugodeno prvemu delu tretjega tožbenega razloga in deloma tretjemu delu prvega tožbenega razloga ter v katerem je bil sporni sklep z njo razglašen za deloma ničen.

Tožba
V skladu s členom 61, prvi odstavek, drugi stavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko to v primeru razveljavitve odločitve Splošnega sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje.
To velja za obravnavano zadevo, saj ima Sodišče na voljo vse potrebne elemente za odločitev o tožbi banke Crédit lyonnais.
Ta tožba temelji na treh tožbenih razlogih, navedenih v točki 20 te sodbe.
Kot je razvidno iz točke 21 te sodbe, je Splošno sodišče prvi tožbeni razlog – z izjemo trditve iz njegovega tretjega dela, ki se nanaša na kršitev člena 266 PDEU, ki izhaja iz tega, da je ECB napačno izvršila točko 81 sodbe z dne 13. julija 2018, Crédit agricole/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472) – in drugi tožbeni razlog zavrnilo, na da bi banka Crédit lyonnais v okviru nasprotne pritožbe izpodbijala utemeljenost presoj, ki jih je v zvezi z njima podalo Splošno sodišče.  V teh okoliščinah je izpodbijana sodba glede teh presoj postala pravnomočna, ne glede na delno razveljavitev te sodbe, ki izhaja iz sprejetja prvega pritožbenega razloga ECB  (glej v tem smislu sodbo z dne 4. marca 2021, Komisija/Fútbol Club Barcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, točke od 109 do 111).
Iz tega sledi, da mora Sodišče preučiti le tretji tožbeni razlog in trditev iz tretjega dela prvega tožbenega razloga, navedeno v prejšnji točki.

Tretji del prvega tožbenega razloga in prvi del tretjega tožbenega razloga

Trditve strank
Banka Crédit lyonnais s tretjim delom prvega tožbenega razloga in prvim delom tretjega tožbenega razloga, ki ju je treba preučiti skupaj, trdi, da ECB pri presoji tveganja prisilne prodaje ni opravila poglobljene analize značilnosti reguliranih varčevalnih shem, čeprav bi morala to storiti v skladu s sodno prakso, na katero je bilo prav tako opozorjeno v točki 57 te sodbe.
Banka Crédit lyonnais trdi, prvič, da je iz več študij in ekonomskih poročil razvidno, da so te sheme „varen pristan“ v primeru bančne krize zaradi jamstva Francoske republike, ki velja za vloge v okviru navedenih shem, zaradi česar gre za posebej varen varčevalni produkt, tako da hipoteza množičnih dvigov teh vlog v obdobju krize ni verodostojna.
Banka Crédit lyonnais v zvezi s tem izpodbija sklicevanje ECB na scenarij dvigov, ki se nanaša na od 10 % do 30 % zajamčenih vlog v manj kot petih dneh, kar naj bi pomenilo nepreverljivo in neupoštevno predpostavko.
Poleg tega naj ECB ne bi dokazala, zakaj naj bi desetdnevni rok med dvigi deponentov v okviru reguliranih varčevalnih shem in tem, da CDC zneske, ki ustrezajo tem dvigom, povrne banki Crédit Lyonnais, povzročil likvidnostno tveganje v okviru presoje količnika finančnega vzvoda, čeprav naj ga ne bi predstavljal v okviru količnika likvidnosti, kot je priznala ECB.
Banka Crédit lyonnais meni, drugič, da regulirane varčevalne sheme spadajo v okvir strukturno uravnoteženega mehanizma, kar zadeva bilance, pri čemer so vloge v okviru teh shem centralizirane pri CDC in ustrezajo terjatvam v istem znesku, ki jih ima banka Crédit lyonnais do CDC.  Zneski, vplačani v okviru navedenih shem, ne morejo biti investirani v tvegana sredstva in naj bi bili v celoti kriti z obveznostjo CDC, da zneske teh vlog, ki jih deponenti dvignejo, povrne, tako da institucija, ki kot banka Crédit lyonnais zbira navedene vloge, ne bi bila prisiljena v prisilno prodajo sredstev, da bi si zagotovila potrebno likvidnost za izpolnitev obveznosti iz dvigov.
Banka Crédit lyonnais navaja, tretjič, da obseg vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem ni odvisen od strategije institucije, ki jih zbira, temveč od dejavnikov, ki niso pod njenim nadzorom.  Ta institucija naj bi delovala zgolj kot posrednik med deponentom in CDC.
Te značilnosti reguliranih varčevalnih shem naj bi dokazovale, da te sheme institucij, ki zbirajo te vloge, ne izpostavljajo tveganju prevelikega finančnega vzvoda, kar naj bi potrjevalo poročilo EBA z dne 3. avgusta 2016 v zvezi z izpostavljenostmi, za katere veljajo posebni zakonski jamstveni mehanizmi, in člen 429a(1)(j) spremenjene Uredbe št. 575/2013.
ECB meni, da je treba te trditve zavrniti.

Presoja Sodišča
Kot je bilo navedeno v točkah od 55 do 57 te sodbe, ima ECB pri odločanju, ali je treba priznati ugodnost iz  člena 429(14) Uredbe št. 575/2013 ali ne, široko diskrecijsko pravico, tako da sodni nadzor, ki ga mora sodišče Unije izvajati nad utemeljenostjo razlogov iz odločbe, kakršna je sporni sklep, ne sme pripeljati do tega, da to sodišče s svojo presojo nadomesti presojo ECB, temveč je njegov namen preveritev, da ta sklep ne temelji na dejansko napačnih dejstvih in da ne vsebuje nobene očitne napake pri presoji ali zlorabe pooblastil.
V obravnavanem primeru je ECB menila, da so izpostavljenosti do CDC, ki izhajajo iz vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem, pomenile nizko bonitetno tveganje za institucije pod njenim nadzorom, da pa je v zvezi z banko Crédit lyonnais še vedno obstajalo bonitetno tveganje, ki ga je treba upoštevati tako, da se izključitev teh izpostavljenosti iz mere izpostavljenosti za namene izračuna količnika finančnega vzvoda te institucije omeji na 66 %.
ECB je v okviru analize, na kateri temelji taka ugotovitev, ob upoštevanju značilnosti reguliranih varčevalnih shem, vključno – kot izrecno izhaja iz ocene pripomb št. 2 in št. 4, ki ju je predložila banka Crédit agricole in sta navedeni v prilogi k spornemu sklepu –  tistih v zvezi z obstojem dvojnega jamstva Francoske republike, presodila, ali so institucije, ki so pod nadzorom ECB, lahko ob nastanku bančne krize izpostavljene množičnim dvigom v kratkem časovnem obdobju, zaradi katerih bi bilo morda treba sprejeti popravne ukrepe, ki niso predvideni v poslovnem načrtu, vključno s prisilno prodajo sredstev, da bi se zagotovila sredstva, potrebna za izpolnitev zahtev za dvige v smislu člena 4(1), točka 94, Uredbe št. 575/2013.
Iz tega izhaja, da je ECB opravila prospektivno bonitetno analizo, pri čemer je določila učinke, ki bi jih lahko imeli dogodki, za katere ni gotovo, da bodo nastopili, na zmožnost institucije, da se na te dogodke odzove.
Čeprav se mora ECB za uspešno izvedbo te analize v okviru širokega polja proste presoje, ki ga ima, opreti na scenarije, ki glede na razpoložljive podatke niso neverjetni, pa glede na prospektivno naravo navedene analize ni mogoče šteti, da mora dokazati obstoj preteklih dogodkov z enakimi značilnostmi, kot jih ima analizirani scenarij.
V zvezi s sklicevanjem na scenarij dvigov, ki se nanašajo na od 10 % do 30 % zajamčenih vlog v manj kot petih dneh, ki ga je ECB uporabila v spornem sklepu, pa ni razvidno, da bi bil ta scenarij, ki temelji na primeru, ki je dejansko nastopil v položaju, v katerem so elementi, primerljivi z elementi izpostavljenosti do CDC, ki izhaja iz vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem, očitno neverjeten.
V zvezi s tem je na podlagi trditev in elementov, ki jih je banka Crédit lyonnais navedla v zvezi z lastnostjo „varnega pristana“ teh shem, ki je med drugim povezana z dejstvom, da za te sheme velja jamstvo Francoske republike, sicer mogoče ugotoviti, da je imela med nekaterimi preteklimi epizodami bančne krize skupna raven vlog v okviru nekaterih reguliranih varčevalnih shem tendenco povečevanja.
Vendar ta splošna ugotovitev ne more privesti do tega, da se scenariju, ki ga je ECB uporabila v okviru svoje prospektivne analize tveganja prisilnih prodaj, odvzame vsakršna verjetnost, čeprav omejena, množičnih dvigov vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem, ki so bile položene pri banki Crédit lyonnais, v primeru bančne krize.
Čeprav je mogoče s trditvami in elementi, ki jih je navedla banka Crédit lyonnais in na podlagi katerih je mogoče priti do te ugotovitve, kot je priznala ECB, pojasniti, da bodo varčevalci v primeru napetosti ali krize na finančnih trgih na splošno nagnjeni k temu, da se zatečejo k takim oblikam varnih in likvidnih naložb v škodo drugih oblik bolj tveganih ali manj likvidnih naložb, pa s temi trditvami in elementi ni mogoče očitno izkazati, da je tveganje, da bi deponenti  izvedli takojšnje in množične dvige prihrankov, katerih namen je, na primer, njihova naložitev v bolj zdrave institucije, očitno izključeno. Navedene trditve je torej treba zavrniti.
Kar zadeva obstoj dvojnega jamstva Francoske republike v zvezi z reguliranimi varčevalnimi shemami, banka Crédit lyonnais ni dokazala, zakaj naj bi ECB v spornem sklepu storila očitno napako pri presoji, ker navedene značilnosti glede na izkušnje iz nedavnih bančnih kriz ni štela za tako, da bi to kreditno institucijo zaščitila pred kakršnim koli tveganjem množičnega dvigovanja in s tem pred kakršnim koli tveganjem prisilne prodaje.
Poleg tega je treba v zvezi s trditvijo banke Crédit lyonnais, da regulirane varčevalne sheme pomenijo strukturno uravnotežene transakcije v bilanci stanja institucije, ki zbira vloge, položene v okviru teh shem, poudariti, da je ECB menila, da v sistemu prenosa, kot je ta, na katerega se nanaša pogoj iz člena 429(14)(c) Uredbe št. 575/2013, ki je izpolnjen v zvezi z izpostavljenostmi do CDC, ki izhajajo iz takih vlog, množični dvigi sami po sebi ne bi povzročili nezadostnosti sredstev za institucijo, ki mora odgovoriti na zahteve za dvig, če bi ob neobstoju mehanizma, ki bi omejeval možnost dviga, taka institucija lahko od subjektov javnega sektorja, na katere so bile navedene vloge prenesene, zahtevala in takoj prejela zneske, ki ustrezajo tako dvignjenim zneskom. ECB pa je v spornem sklepu ugotovila, da v obravnavanem primeru ni tako.
Upoštevala je namreč dejstvo, da so bili zneski, deponirani v okviru reguliranih varčevalnih shem, preneseni na CDC za financiranje naložb v javnem interesu in da obstaja obveznost CDC –  pri čemer je zagotovljeno jamstvo Francoske republike – da institucijam, ki so te vloge zbirale, zneske, ki so jih deponenti dvignili, vrne. Vendar je menila, da zaradi desetdnevnega roka za prilagoditev med dvigom deponiranih zneskov in vračilom dvignjenih zneskov, ki ga opravi CDC, še vedno obstaja tveganje prisilne prodaje.
Vendar se ne zdi, da je odločitev te institucije, ki temelji na scenariju dvigov, ki ni očitno neverjeten, in sicer da se upoštevajo posledice, ki bi jih ta desetdnevni rok za prilagoditev lahko imel za potrebo, da zadevna institucija uporabi popravne ukrepe, ki niso predvideni v poslovnem načrtu, vključno s prisilno prodajo sredstev, presegla meje širokega polja proste presoje, ki ga ima ECB pri oceni ravni bonitetnega tveganja, ki se šteje za upoštevno za uporabo člena 429(14) Uredbe št. 575/2013.
Te ugotovitve ni mogoče ovreči s trditvijo banke Crédit lyonnais, da ECB ni dokazala, kako bi lahko ta desetdnevni rok za prilagoditev povzročil likvidnostno tveganje v okviru presoje, opravljene za določitev količnika finančnega vzvoda, medtem ko naj to ne bi veljalo v okviru presoje, opravljene za določitev zahteve glede likvidnostnega kritja.
Poudariti je namreč treba, da je ECB v spornem sklepu upoštevanje takega desetdnevnega roka utemeljila s tem, da je poudarila, da v okviru izračuna količnika finančnega vzvoda ni določen noben ustrezen poseben časovni okvir, v nasprotju s tem, kar velja za izračun količnika likvidnosti.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je, kot je ECB poudarila pred Splošnim sodiščem, namen zahteve glede likvidnostnega kritja, ki je zlasti urejena s členom 412 Uredbe št. 575/2013, da skupna vrednost likvidnih sredstev „krije likvidnostne odlive, zmanjšane za likvidnostne prilive v stresnih pogojih“, da se zagotovi, da institucije vzdržujejo „zadostne ravni likvidnostnih blažilnikov za pokritje vsakega morebitnega neravnotežja med likvidnostnimi prilivi in odlivi v zelo stresnih pogojih za obdobje tridesetih dni“. Količnik finančnega vzvoda pa je urejen zlasti s členom 429 te uredbe in je namenjen zaščiti institucije pred tveganjem prevelikega finančnega vzvoda, torej tveganjem  „finančnega vzvoda ali pogojnega finančnega vzvoda, zaradi katerega bi lahko bili potrebni nenačrtovani popravni ukrepi poslovnega načrta institucije, vključno s prisilno prodajo sredstev, zaradi česar lahko nastanejo izgube ali prilagoditve vrednotenja za preostala sredstva institucije“. Medtem ko je namen zahteve glede likvidnosti zagotoviti zadostno kritje likvidnostnih odlivov v stresnem scenariju v tridesetdnevnem obdobju, je namen količnika finančnega vzvoda preprečiti, da bi bila institucija v položaju pomanjkanja likvidnosti prisiljena izvesti popravne ukrepe, kot je „prisilna“ prodaja sredstev v oslabljenih pogojih.
ECB pa je navedla, da če bi do dviga v višini 30 % vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem prišlo v manj kot petih dneh, bi to za banko Crédit lyonnais pomenilo 5,4 milijarde EUR. Menila je, da za to kreditno institucijo ni mogoče izključiti možnosti takega obsega in take hitrosti dviga ter da bi v tem primeru morda morala sprejeti ukrepe, ki niso predvideni v poslovnem načrtu, vključno s prisilno prodajo sredstev, da bi imela potrebna sredstva za ugoditev zahtevam za dvig.
Iz tega sledi, da glede na te razlike v časovnem okviru, ki izhajajo iz Uredbe št. 575/2013, ni razvidno, da presoja ECB v zvezi z upoštevanjem desetdnevnega roka med dvigi deponentov in vračilom CDC v okviru uporabe člena 429(14) te uredbe vsebuje očitno napako.
Poleg tega je treba v zvezi s trditvijo banke Crédit lyonnais, da obseg vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem ni odvisen od strategije institucije, ki zbira te prihranke, ampak od dejavnikov, ki niso pod njenim nadzorom, ugotoviti, da je banka Crédit lyonnais navedla le elemente, s katerimi je mogoče dokazati, da so na ta obseg vplivali tudi dejavniki, ki niso povezani z njenim delovanjem. Ta banka ni niti trdila niti dokazala, da ni imela nobene oblike vpliva na obseg vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem.
V teh okoliščinah je treba to trditev banke Crédit lyonnais zavrniti.
Prav tako je treba zavrniti trditve banke Crédit lyonnais v zvezi s členom 429a(1)(j) spremenjene Uredbe št. 575/2013 in poročilom EBA, navedenim v točki 87 te sodbe.
Po eni strani je namreč ta določba začela veljati po sprejetju spornega sklepa in se torej v okviru te zadeve
ratione temporis
ne uporablja. Poleg tega namen navedene določbe, kot je razvidno iz njenega besedila, ni
ex lege
izključiti nekatere izpostavljenosti, kot so tiste, povezane z reguliranimi varčevalnimi shemami, iz mere skupne izpostavljenosti za izračun količnika finančnega vzvoda, temveč odpraviti obveznost zadevnih institucij, da pridobijo dovoljenje pristojnih organov za tako izključitev, tako da se nanje prenese odgovornost za presojo, ali je ta izključitev upravičena za izpostavljenosti, ki izpolnjujejo pogoje iz Uredbe št. 575/2013.
Poleg tega, kolikor bi ta zakonodajna sprememba lahko pomenila, da je zakonodajalec menil, da izpostavljenosti, povezane z reguliranimi varčevalnimi shemami, ne ustvarjajo tveganja finančnega vzvoda, na podlagi te ugotovitve ne bi bilo mogoče šteti, da bi morala ECB položaj banke Crédit lyonnais razumeti glede na navedbe, ki naj bi izhajale iz člena 429a(1)(j) Uredbe št. 575/2013 glede namena zakonodajalca v zvezi s prihodnjo ureditvijo teh izpostavljenosti.
Na drugi strani je treba v zvezi s poročilom EBA, navedenim v točki 87 te sodbe, poudariti, da je bilo v njem priporočeno, da se izključitev, podobna tisti, ki izhaja iz člena 429(14) Uredbe št. 575/2013, uporabi za druge izpostavljenosti, kot so tiste, ki izhajajo iz vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem.
Vsekakor je na podlagi tega poročila, ki ECB ne zavezuje, ko sprejme odločbo na podlagi tega člena, mogoče kvečjemu ugotoviti, da je EBA menil, da imajo tudi te druge izpostavljenosti majhen profil tveganja, kar ustreza, kot je bilo navedeno v točki 90 te sodbe, celoviti presoji, ki jo je ECB v spornem sklepu uporabila v zvezi z reguliranimi varčevalnimi shemami.
Iz navedenega izhaja, da banka Crédit lyonnais s svojimi trditvami ni dokazala, da presoja ECB ‐ v zvezi s tveganjem prisilnih prodaj, ki ga ustvarjajo njene izpostavljenosti do CDC, ki izhajajo iz vlog v okviru reguliranih varčevalnih shem ‐ ki je prispevala k utemeljitvi izključitve zgolj 66 % teh izpostavljenosti iz mere izpostavljenosti za namene izračuna količnika finančnega vzvoda, vsebuje očitno napako pri presoji.
Iz tega sledi, da je treba prvi del tretjega tožbenega razloga in tretji del prvega tožbenega razloga zavrniti.

Drugi del tretjega tožbenega razloga

Trditve strank
Banka Crédit lyonnais  meni, da ECB ni predložila elementov, s katerimi bi bilo mogoče potrditi verjetnost neplačila Francoske republike, na podlagi katere bi bilo mogoče utemeljiti, čeprav delno, zavrnitev odobritve izključitve iz člena 429(14) Uredbe št. 575/2013.
ECB meni, da je treba te trditve zavrniti.

Presoja Sodišča
ECB je v točki 2.2.1 spornega sklepa upoštevala kreditno boniteto francoske centralne uprave pri presoji, ali v primeru neizpolnitve obveznosti CDC obstaja tveganje, da ta uprava subjektom, ki so pod bonitetnim nadzorom, ne bo mogla vrniti zneskov, prenesenih na CDC, ki ustrezajo vlogam v okviru reguliranih varčevalnih shem, ki bi jih deponenti dvignili.
Poleg tega iz te točke spornega sklepa izhaja, da je ECB menila, da to tveganje samo po sebi ne povzroča „bonitetnih težav“, ki bi upravičevale, da ECB ne dovoli izključitve, ki je zaprošena na podlagi člena 429(14) Uredbe št. 575/2013.
Vendar je ECB glede na bonitetno oceno, ki so jo Francoski republiki dodelile zunanje bonitetne  institucije, med katerimi je družba Standard & Poor’s, ki ni bila „najvišja možna“, in glede na to, da pri poslih kreditnih zamenjav na pet let  „verjetnost neplačila [te države] ni nič“, menila, da je obseg izpostavljenosti institucij, ki so predmet njenega bonitetnega nadzora, do CDC dejavnik, ki ga je treba upoštevati pri oceni splošnega bonitetnega tveganja, ki ga predstavlja položaj teh institucij.
Iz tega izhaja, da je ECB ocenila tveganje neplačila Francoske republike na podlagi elementov, na podlagi katerih je bilo mogoče razumno oceniti, da tveganje, povezano z boniteto francoske centralne uprave, ni nič, ne da bi banka Crédit lyonnais uspela dokazati, da je bila pri tej presoji storjena očitna napaka.
V zvezi s tem je treba poudariti, da bi morala v obravnavani zadevi ECB v okviru izvajanja široke diskrecijske pravice, ki jo je imela, ugotoviti, ali je treba pri oceni, ki jo mora opraviti, upoštevati majhno tveganje neplačila Francoske republike, ki ga je ugotovila na podlagi presoje, pri kateri ni bila storjena očitna napaka.
Iz tega sledi, da glede na to široko polje proste presoje ni mogoče šteti, da sprejeta raven tveganja in njegov vpliv na položaj institucij, ki so pod njenim nadzorom, vsebujeta očitno napako pri presoji.
Zato je treba drugi del tretjega tožbenega razloga in s tem ta tožbeni razlog v celoti zavrniti.
Glede na vse zgoraj navedene preudarke je treba tožbo zavrniti.

Stroški
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če je pritožba utemeljena in Sodišče samo dokončno odloči v sporu, o stroških odloči Sodišče.
Člen 138(1) tega poslovnika, ki se za pritožbeni postopek uporablja na podlagi člena 184(1) istega poslovnika, določa, da se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker v obravnavani zadevi banka Crédit lyonnais ni uspela ter je ECB pred Sodiščem in Splošnim sodiščem predlagala, naj se banki Crédit lyonnais naloži plačilo stroškov, je treba zadnjenavedeni naložiti, da poleg svojih stroškov nosi tudi stroške ECB v zvezi s postopkom na prvi stopnji in v zvezi s to pritožbo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1.
Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 14. aprila 2021, Crédit lyonnais/ECB (T
‑
504/19, EU:T:2021:185), se razveljavi v delu, v katerem je z njo sprejet prvi del tretjega tožbenega razloga in deloma tretji del prvega tožbenega razloga, ki sta bila navedena na prvi stopnji, ter v delu, v katerem je z njo za ničen razglašen sklep ECB
‑
SSM
‑
‑
FRCAG
‑
39 Evropske centralne banke (ECB) z dne 3. maja 2019 v delu, v katerem je s tem sklepom zavrnjeno, da bi se iz izračuna količnika finančnega vzvoda banke Crédit lyonnais izključilo 34 % njenih izpostavljenosti do Caisse des dépôts et consignations.
2.
Tožba, ki jo je banka Crédit lyonnais vložila na prvi stopnji v zadevi T
‑
504/19, se zavrne.
3.
Banki Crédit lyonnais se naloži plačilo stroškov.
Podpisi
*
Jezik postopka: francoščina.