CELEX: 62019CJ0699
Överklagande
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Optiska diskenheter
Beslut i vilket en överträdelse av artikel 101 FEUF och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den 2 maj 1992 konstateras
En enda fortlöpande överträdelse
Begrepp
Avtal om samverkan i upphandlingsförfaranden avseende optiska diskenheter för bärbara datorer och stationära datorer vilka organiserats av två datortillverkare

Quanta Storage Inc. (nedan kallad klaganden) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 12 juli 2019, Quanta Storage/kommissionen (
T‑772/15
,
EU:T:2019:519
) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogillade tribunalen bolagets talan om i första hand delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut C(2015) 7135 final av den 21 oktober 2015 om ett förfarande enligt artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet (ärende AT.39639 – Optiska diskenheter) (nedan kallat det omtvistade beslutet) i den del det berör klaganden och, i andra hand, nedsättning av de böter som klaganden ålagts.
Tillämpliga bestämmelser
Artikel 23.2 och 23.3 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna [101 och 102 FEUF] (
EGT L 1, 2003, s. 1
) har följande lydelse.
”2.   Kommissionen får genom beslut ålägga företag och företagssammanslutningar böter, om de uppsåtligen eller av oaktsamhet
a)
överträder artikel [101 eller 102 FEUF] i fördraget, eller
b)
åsidosätter ett beslut om interimistiska åtgärder enligt artikel 8, eller
c)
inte iakttar ett åtagande som gjorts bindande genom beslut enligt artikel 9.
…
Om en sammanslutnings överträdelse har samband med dess medlemmars verksamhet, får böterna inte överstiga 10 % av summan av den sammanlagda omsättningen hos varje medlem med verksamhet på den marknad som påverkas av sammanslutningens överträdelse.
3.   När bötesbeloppet fastställs, skall hänsyn tas både till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått.”
I artikel 27.1 och 27.2 i denna förordning anges följande:
”1.   Innan kommissionen fattar beslut enligt artiklarna 7, 8, 23 och 24.2 skall den ge de företag eller företagssammanslutningar som omfattas av det förfarande som kommissionen inlett tillfälle att yttra sig över kommissionens invändningar. Kommissionen skall grunda sina beslut endast på invändningar som de berörda parterna har fått tillfälle att yttra sig över. De klagande skall vara nära knutna till förfarandet.
2.   Berörda parters rätt till försvar skall iakttas fullt ut under förfarandet. De skall ha rätt att få tillgång till kommissionens handlingar i ärendet, med förbehåll för företagens berättigade intresse av att deras affärshemligheter skyddas. Rätten till tillgång till handlingar i ärendet skall inte omfatta konfidentiell information och interna handlingar hos kommissionen eller medlemsstaternas konkurrensmyndigheter. I synnerhet skall rätten till tillgång inte utsträckas till att gälla skriftväxling mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter eller mellan de senare, inbegripet handlingar som utarbetats enligt artiklarna 11 och 14. Detta skall inte hindra att kommissionen röjer eller använder upplysningar som är nödvändiga för att bevisa en överträdelse.”
Artikel 31 i nämnda förordning har följande lydelse:
”EU-domstolen skall ha obegränsad behörighet att pröva beslut genom vilka kommissionen har fastställt böter eller viten. EU-domstolen får upphäva, sänka eller höja förelagda böter eller viten.”
Vad gäller beräkningen av böterna anges i punkterna 6 och 13 i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 23.2 a i förordning (EG) nr 1/2003 (
EUT C 210, 2006, s. 2
) följande:
”6.   Kombinationen av försäljningsvärdet och varaktigheten är ett lämpligt beräkningstal för att värdera överträdelsens ekonomiska betydelse och omfattningen av varje företags delaktighet i överträdelsen. Dessa mått ger en god indikation om ett rimligt bötesbelopp, men de skall inte ses som en automatisk och aritmetisk grund för beräkningen av böterna.
…
13.   Kommissionen fastställer grundbeloppet genom att utgå från försäljningsvärdet från de varor eller tjänster som har ett direkt eller indirekt samband med överträdelsen och som företaget sålt i det berörda geografiska området inom [Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES)]. …”
Bakgrund till tvisten och det omtvistade beslutet
Bakgrunden till tvisten anges i punkterna 1–32 i den överklagade domen och kan sammanfattas enligt följande såvitt avser förevarande mål.
Quanta Storage är verksamt inom sektorn för datorutrustning för lagring och bedriver forskning och utveckling, konstruktion, tillverkning och leverans av optiska diskenheter. Bolaget bildades i februari 1999. Det är ett aktiebolag noterat på Taipei-börsen i Taïwan (Republiken Kina).
Den aktuella överträdelsen avser optiska diskenheter som används i bland annat persondatorer (stationära datorer och bärbara datorer) tillverkade av Dell Inc. och Hewlett Packard (nedan kallat HP).
Dell och HP är de två främsta tillverkarna av originalprodukter på världsmarknaden för persondatorer. De båda bolagen använder klassiska världsomfattande upphandlingsförfaranden som, bland annat, omfattar kvartalsvisa förhandlingar om ett världsmarknadspris och globala inköpsvolymer med ett litet antal i förväg utvalda leverantörer av optiska diskenheter.
Upphandlingsförfarandena omfattar inbjudningar att lämna prisanbud, elektroniska inbjudningar att lämna prisanbud, förhandlingar online, elektroniska auktioner och bilaterala förhandlingar (offline). När ett upphandlingsförfarande avslutas tilldelar kunderna de deltagande leverantörerna av optiska diskenheter volymer utifrån de priser som de erbjuder.
Den 14 januari 2009 mottog kommissionen en ansökan om immunitet enligt kommissionens tillkännagivande om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (
EUT C 298, 2006, s. 17
) som ingetts av Koninklijke Philips NV (nedan kallat Philips). Den 29 januari och den 2 mars 2009 kompletterades denna ansökan i syfte att, vid sidan av det sistnämnda bolaget, inkludera Lite-On IT Corporation och deras gemensamma företag Philips & Lite-On Digital Solutions Corporation (nedan kallat PLDS).
Kommissionen beviljade den 30 juni 2009 Philips, Lite-On IT och PLDS en villkorad immunitet.
Kommissionen riktade den 18 juli 2012 ett meddelande om invändningar till 13 leverantörer av optiska diskenheter, däribland klagandena (nedan kallat meddelandet om invändningar). I detta meddelande angav kommissionen att dessa bolag hade överträtt artikel 101 FEUF och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (
EGT L 1, 1994, s. 3
) (nedan kallat EES-avtalet), genom att delta i en konkurrensbegränsande samverkan avseende optiska diskenheter från den 5 februari 2004 till den 29 juni 2009, bestående i samordning av deras beteenden i upphandlingsförfaranden som organiserades av två datortillverkare, nämligen Dell och HP.
Den 26 oktober 2012 inkom klaganden med ett skriftligt yttrande till svar på meddelandet om invändningar. Ett muntligt hörande hölls den 29 och den 30 november 2012, vid vilket alla företag som meddelandet om invändningar riktade sig till deltog.
Den 21 oktober 2015 antog kommissionen det omtvistade beslutet.
Kommissionen fann i detta beslut att deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan hade samordnat sina konkurrensbeteenden, åtminstone från den 23 juni 2004 till den 25 november 2008. Kommissionen preciserade att denna samverkan hade skett genom ett nät av parallella bilaterala kontakter. Den angav att deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan försökte anpassa sina volymer på marknaden och se till att priserna låg kvar på högre nivåer än de skulle ha gjort om dessa bilaterala kontakter inte hade ägt rum.
Kommissionen angav i det omtvistade beslutet att samordningen mellan deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan avsåg kunderna Dell och HP. Enligt kommissionen tillämpade Dell och HP, utöver de bilaterala förhandlingarna med bolagens leverantörer av optiska diskenheter, standardiserade upphandlingsförfaranden som ägde rum minst en gång per kvartal. Kommissionen påpekade att medlemmarna i den konkurrensbegränsande samverkan använde sitt nät av bilaterala kontakter för att manipulera dessa upphandlingsförfaranden. De motverkade därigenom sina kunders försök att stimulera priskonkurrensen.
Enligt kommissionen fick medlemmarna i den konkurrensbegränsande samverkan genom de regelbundna informationsutbytena en mycket ingående kännedom om konkurrenternas avsikter innan de ens gav sig in i upphandlingsförfarandet och kunde följaktligen förutse deras konkurrensstrategi.
Kommissionen tillade att medlemmarna i den konkurrensbegränsande samverkan med regelbundna intervaller utbytte prisinformation avseende specifika kunder och information utan samband med priser, till exempel om befintlig produktion och leveranskapacitet, lagersituationen, kvalificeringssituationen samt tidpunkter för införande av nya produkter eller förbättringar. Kommissionen påpekade att leverantörerna av optiska diskenheter dessutom övervakade slutresultaten av de avslutade upphandlingsförfarandena, det vill säga rangordningen, priset och tilldelade volymer.
Kommissionen angav även att leverantörerna, samtidigt som de var medvetna om att de måste hemlighålla sina kontakter för kunderna, för att kontakta varandra använde de medel som de ansåg vara ändamålsenliga för att uppnå det önskade resultatet. Kommissionen preciserade för övrigt att ett försök att kalla till ett inledande möte för att organisera regelbundna multilaterala möten mellan leverantörerna av optiska diskenheter hade misslyckats år 2003 efter att ha avslöjats för en kund. Enligt kommissionen ägde, i stället för dessa möten, bilaterala kontakter rum, i huvudsak i form av telefonsamtal och, ibland, genom e‑postmeddelanden, inbegripet via privata e-postadresser och chattjänster, eller vid möten, i huvudsak mellan förvaltare av världsomfattande kundkonton.
Kommissionen konstaterade att deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan regelbundet kontaktade varandra och att kontakterna, i huvudsak per telefon, skedde oftare i samband med upphandlingsförfarandena, under vilka flera telefonsamtal per dag ägde rum bilateralt mellan vissa deltagare i den konkurrensbegränsande samverkan. Kommissionen preciserade att generellt sett var vissa bilaterala kontakter mellan deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan i allmänhet mer frekventa än andra.
Såvitt avser beräkningen av de böter som klagandena ålades, grundade kommissionen denna på riktlinjerna för beräkning av böter med tillämpning av artikel 23.2 a i förordning nr 1/2003.
Kommissionen ansåg för det första att det, i syfte att fastställa böternas grundbelopp, mot bakgrund av att varaktigheten av de olika aktuella leverantörernas deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan avsevärt skilde sig åt och för att bättre kunna mäta den faktiska påverkan av denna samverkan, var lämpligt att använda ett årligt genomsnitt beräknat på det faktiska värdet av företagens försäljning under de hela kalendermånader som vart och ett av dem deltagit i överträdelsen.
Kommissionen förklarade således att försäljningsvärdet beräknades på grundval av försäljningen av optiska diskenheter avsedda för persondatorer och som fakturerats HP:s och Dells enheter inom EES.
Kommissionen preciserade att den årliga försäljning som beaktats i klagandens fall även omfattade försäljning av optiska diskenheter till Sony Optiarc Inc., avsedda för HP:s och Dells bärbara och stationära datorer.
Kommissionen hävdade även att den hade beräknat det aktuella försäljningsvärdet separat för HP och Dell och tillämpat två olika multiplikationskoefficienter för varaktigheten, eftersom det konkurrensbegränsande beteendet avseende HP inleddes senare och för att beakta kartellens utveckling.
Kommissionen beslutade även att eftersom avtal om samordning av priserna till sin art hör till de mest allvarliga överträdelserna av artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet och den konkurrensbegränsande samverkan omfattade åtminstone EES, skulle ett procentuellt tillägg på 16 procent tillämpas för den aktuella överträdelsens allvar för samtliga företag som det angripna beslutet riktade sig till.
Slutligen angav kommissionen att ett avskräckande belopp motsvarande 16 procent skulle läggas till, mot bakgrund av omständigheterna i det aktuella fallet.
Det omtvistade beslutets artikeldel har, i den mån som klaganden berörs därav, följande lydelse:
”Artikel 1
Följande företag har överträtt artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet genom att, under de angivna perioderna, delta i en enda, fortlöpande överträdelse, som utgjorts av flera separata överträdelser, inom sektorn för optiska diskenheter i hela EES, bestående i avtal om samordning av priser:
…
h)
[klaganden] från den 14 februari 2008 till den 28 oktober 2008, för dess samordning avseende Dell och HP.
Artikel 2
Följande böter åläggs för den överträdelse som avses i artikel 1:
…
h)
[klaganden]: 7146000 euro”
Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 29 december 2015 väckte klaganden talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet till den del det berörde klaganden och, i andra hand, om undanröjande eller nedsättning av de böter klaganden hade påförts.
Klaganden åberopade fem grunder till stöd för sin talan. Den första grunden avsåg åsidosättande av rätten till försvar, motiveringsskyldigheten och rätten till en god förvaltning. Som andra grund gjorde klaganden gällande en uppenbart felaktig rättstillämpning och ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten på grund av en diskrepans mellan artikeldelen i det omtvistade beslutet och kommissionens resonemang avseende överträdelsens varaktighet beträffande HP. Den tredje grunden gällde en avsaknad av bevis och en otillräcklig motivering avseende klagandens deltagande i en enda fortlöpande överträdelse. Den fjärde grunden rörde en uppenbart felaktig rättstillämpning och att kommissionen saknade behörighet att tillämpa artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet. Som femte grund åberopade klaganden en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna och en felaktig rättstillämpning vid beräkningen av böterna samt ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten.
Tribunalen fann i den överklagade domen att talan inte kunde vinna bifall på dessa grunder och ogillade därför klagandens talan i dess helhet.
Parternas yrkanden
Klaganden har i sitt överklagande yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen,
–
ogiltigförklara det omtvistade beslutet i den del det avser klaganden,
–
i andra hand, sätta ned de böter som klaganden har ålagts,
–
i tredje hand, återförvisa målet till tribunalen, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta klaganden att ersätta samtliga rättegångskostnader i förevarande mål.
Prövning av överklagandet
Klaganden har åberopat fem grunder till stöd för sitt överklagande. Dessa grunder rör i huvudsak tribunalens bedömning av för det första kommissionens konstaterande att den enda, fortlöpande överträdelse som kommissionen lagt klaganden till last bestod av flera olika överträdelser, för det andra vissa delar av bevisningen, som den har missuppfattat, för det tredje hur lång tid klaganden deltog i denna enda, fortlöpande överträdelse, för det fjärde den påstådda kännedomen om denna överträdelse och, för det femte, det bötesbelopp som klaganden ålagts.
Den första grunden
Parternas argument
Klaganden har genom den första grunden kritiserat tribunalen för att, i punkterna 58–72 i den överklagade domen, inte ha tillämpat det relevanta rättsliga kriteriet och för att ha missuppfattat bevisningen när den underkände klagandens grund för ogiltigförklaring avseende ett åsidosättande av klagandens rätt till försvar, vilken kommissionen hade åsidosatt genom att i det omtvistade beslutet, utöver en enda, fortlöpande överträdelse, konstatera att det rörde sig om flera separata överträdelser som kommissionen inte hade kvalificerat som sådana i meddelandet om invändningar.
Klaganden har erinrat om att principen om iakttagande av rätten till försvar är av grundläggande betydelse och är tillämplig i alla förfaranden som kan leda till sanktionsåtgärder, däribland böter eller viten. På konkurrensområdet kräver denna princip bland annat att ett meddelande om invändningar, som kommissionen riktar till ett företag som den avser ålägga böter, innehåller ett antal väsentliga omständigheter, såsom de omständigheter som läggs företaget till last, deras rättsliga kvalificering och den bevisning som kommissionen grundar sig på, så att företaget på ett ändamålsenligt sätt kan göra gällande sina argument inom ramen för det administrativa förfarande som inletts mot det.
Den rättspraxis som tribunalen hänvisade till i punkterna 62 och 63 i den överklagade domen är emellertid inte förenlig med vare sig artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950, eller med artiklarna 41.1, 41.2, 48.1 och 48.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Tribunalen gjorde sig således skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att klagandens rätt till försvar hade iakttagits, trots att kommissionen i det omtvistade beslutet kvalificerade omständigheter som separata överträdelser vilka den inte hade kvalificerat på detta sätt i meddelandet om invändningar. De olika kombinationer av konkurrensbegränsande kontakter som gjorts gällande i detta meddelande om invändningar skulle nämligen kunna ge upphov till ett stort antal överträdelser.
Detta skulle vara fallet, även om kommissionen hade grundat det omtvistade beslutet på endast fem kontakter. Klaganden har som exempel anfört att kontakt nr 5 inte i sig kan utgöra ett åsidosättande av artikel 101 FEUF. Däremot kan den kvalificeras som ett sådant åsidosättande om den kombineras med andra kontakter. Detsamma gäller för alla kombinationer av konkurrensbegränsande kontakter som inbegriper denna kontakt.
Trots att de faktiska omständigheterna och bevisningen angavs i meddelandet om invändningar, gjordes det där inte någon kvalificering av denna bevisning. Avsaknaden av en sådan kvalificering i meddelandet om invändningar ledde emellertid till att klagandens rätt till försvar åsidosattes, vilket tribunalen underlät att slå fast.
Tribunalen gjorde sig även skyldig till felaktig rättstillämpning genom att begränsa sin kontroll till de kontakter som omnämndes i det omtvistade beslutet. Även om det i meddelandet om invändningar hade angetts att varje kombination av kontakter utgjorde en överträdelse, skulle det enligt klaganden ha varit omöjligt för den att behandla var och en av dessa kombinationer utan att känna till den exakta kvalificering som kommissionen gjort. Dessutom gjorde tribunalen sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att klaganden i meddelandet om invändningar hade upplysts om att kommissionen hade betraktat alla kombinationer av bilaterala kontakter som separata överträdelser.
Vad gäller missuppfattningen av de faktiska omständigheterna har klaganden påpekat att tribunalen fann att skälen 301, 308, 353 och 354 i meddelandet om invändningar hänvisade till en härva av avtal och samordnade förfaranden och att klaganden följaktligen hade informerats om kommissionens avsikt att fastställa separata överträdelser. Tribunalen beaktade emellertid inte den första meningen i skäl 353 i meddelandet om invändningar, i vilken det tydligt angavs att kommissionen ansåg att det endast var fråga om en enda, fortlöpande överträdelse.
Kommissionen anser att denna grund är verkningslös. Kommissionen har understrukit att tribunalen bekräftade kommissionens konstaterande att klaganden hade deltagit i en enda, fortlöpande överträdelse mellan den 14 februari 2008 och den 28 oktober 2008. Klagandens argument avseende kommissionens prejudiciella konstaterande att denna enda, fortlöpande överträdelse bestod av flera separata överträdelser är således verkningslöst, eftersom det saknar betydelse för domslutet i den överklagade domen.
Kommissionen har hävdat att dessa argument under alla omständigheter är grundlösa.
Klaganden har för det första missuppfattat den överklagade domen när den påstår att tribunalen i den domen ansåg att det av rättspraxis framgår att en parts processuella rättigheter inte är tillämpliga om parten har yttrat sig över vad som har anförts mot vederbörande. Tribunalen gjorde tvärtom en korrekt sammanfattning, i punkterna 60–63 i den överklagade domen, av de principer som är tillämpliga i fråga om rätten att yttra sig.
För det andra kan klaganden inte vinna framgång med sitt argument att tribunalen, i punkt 65 i den överklagade domen, uppenbart missuppfattade meddelandet om invändningar. Klaganden fick nämligen under det administrativa förfarandet tillfälle att yttra sig över påståendet att dess beteende inte bara utgjorde en enda, fortlöpande överträdelse utan även en rad separata överträdelser. Tribunalen gjorde en riktig bedömning när den, i punkterna 66 och 67 i den överklagade domen, fann att konkurrensbegränsande kontakter både kan utgöra separata överträdelser och sammantagna kan kvalificeras som en enda, fortlöpande överträdelse. Denna slutsats ligger enligt kommissionen i linje med domstolens praxis. Dessutom nämns i meddelandet om invändningar, i motsats till vad klaganden har påstått, på flera ställen att det föreligger en härva av överträdelser.
För det tredje bemötte tribunalen, i motsats till vad klaganden har påstått, i punkterna 68–70 i den överklagade domen klagandens argument att de olika kombinationerna av de kontakter som gjordes gällande i meddelandet om invändningar medförde att ett stort antal överträdelser var möjliga. Dels konstaterade tribunalen att antalet kontakter som klaganden var inblandad i var begränsat. Detta konstaterande, som avser faktiska omständigheter, kan inte ifrågasättas i målet om överklagande. Dels konstaterade tribunalen att klaganden under alla omständigheter kunde försvara sig vad gäller samtliga påstådda bilaterala kontakter och att klaganden utnyttjat denna möjlighet, varför klaganden inte kunde göra gällande att dess rätt till försvar hade åsidosatts.
För det fjärde har klaganden missuppfattat det omtvistade beslutet när den hävdar att den konkurrensbegränsande karaktären hos kontakt nr 5 endast berodde på kontakt nr 1. Denna tolkning bortser från innehållet i skälen 257–259 i detta beslut. Tribunalen gjorde dessutom en riktig bedömning när den, i punkterna 68–70 i den överklagade domen, slog fast att klaganden hade haft tillfälle att ifrågasätta den konkurrensbegränsande karaktären hos såväl kontakt nr 1 som kontakt nr 5.
Klaganden har för det femte gjort en felaktig tolkning av punkterna 70 och 71 i den överklagade domen. Tribunalen slog där inte fast att rätten till försvar endast är tillämplig när ett företag har haft ett begränsat antal bilaterala kontakter. Tribunalen nöjde sig med att för fullständighetens skull, i punkt 71 i den överklagade domen, påpeka att kommissionen inte kunde hållas ansvarig för det eventuellt stora antalet bilaterala kontakter som klaganden kan ha deltagit i.
Domstolens bedömning
Klaganden har som första grund gjort gällande att tribunalen, i punkterna 58–72 i den överklagade domen, gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och missuppfattade bevisningen när den fann att kommissionen inte hade åsidosatt klagandens rätt till försvar genom att i det omtvistade beslutet, utöver en enda, fortlöpande överträdelse, konstatera flera separata överträdelser som kommissionen inte hade kvalificerat som sådana i meddelandet om invändningar.
Det ska i detta hänseende påpekas att kommissionen i artikel 1 h i det omtvistade beslutet i huvudsak konstaterade dels att det förelåg en enda, fortlöpande överträdelse, dels att det förelåg ”flera separata överträdelser” som denna överträdelse bestod av.
Det ska i detta sammanhang även påpekas att den första grunden endast syftar till att ifrågasätta tribunalens bedömning av det andra konstaterandet avseende förekomsten av flera separata överträdelser. Denna grund avser däremot inte tribunalens bedömning av slutsatsen i nämnda bestämmelse om att klaganden hade deltagit i en enda, fortlöpande överträdelse.
Härav följer, i motsats till vad kommissionen har gjort gällande, att denna grund inte utan vidare kan anses verkningslös, eftersom kommissionen i förevarande fall grundade det omtvistade beslutet på två separata konstateranden av överträdelser.
För att pröva denna grund ska allra först erinras om att det utgör fast rättspraxis att en överträdelse av artikel 101.1 FEUF kan följa inte bara av ett enstaka handlande utan även av en serie handlanden eller av ett fortlöpande beteende. Detta gäller också då ett eller flera led i denna serie handlanden eller i detta fortlöpande beteende även var för sig kan utgöra en överträdelse av nämnda bestämmelse. När de olika beteendena ingår i en ”samlad plan” på grund av deras identiska syfte som snedvrider konkurrensen inom den inre marknaden, får kommissionen således tillskriva företag ansvar för dessa beteenden utifrån deltagandet i överträdelsen bedömd i dess helhet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 december 2012, kommissionen/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Ett företag som har deltagit i en sådan enda, fortlöpande överträdelse genom egna beteenden, vilka omfattas av begreppet ”avtal” eller begreppet ”samordnat förfarande” med ett konkurrensbegränsande syfte i den mening som avses i artikel 101.1 FEUF och vilka syftat till att bidra till förverkligandet av överträdelsen i dess helhet, kan således även vara ansvarigt, under hela den tid som företaget deltagit i överträdelsen, för andra företags beteenden inom ramen för denna överträdelse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 december 2012, kommissionen/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom generaladvokaten har anfört i punkt 59 i sitt förslag till avgörande förutsätter inte ett företags deltagande i en enda, fortlöpande överträdelse att företaget direkt har deltagit i samtliga de konkurrensbegränsande beteenden som denna överträdelse består av (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 oktober 2020, Silver Plastics och Johannes Reifenhäuser/kommissionen,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det är mot bakgrund av dessa överväganden som den första grunden ska prövas.
Klaganden har gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkterna 58–72 i den överklagade domen underkände klagandens argument att kommissionen hade åsidosatt dess rätt till försvar genom att, för första gången i det omtvistade beslutet, utöver att de deltagit i en enda, fortlöpande överträdelse, kritisera klaganden för deltagande i flera separata överträdelser som denna enda, fortlöpande överträdelse bestod av.
Det ska erinras om att begreppet ”en enda, fortlöpande överträdelse” förutsätter en samling beteenden som även i sig kan utgöra ett åsidosättande av artikel 101.1 FEUF. Även om en samling beteenden, på de villkor som anges i punkterna 54 och 55 ovan, kan kvalificeras som en enda, fortlöpande överträdelse, innebär inte detta att vart och ett av dessa beteenden i sig och ensamt betraktat nödvändigtvis ska kvalificeras som en separat överträdelse av denna bestämmelse. För att kunna ges en sådan kvalificering måste kommissionen nämligen även identifiera och kvalificera vart och ett av dessa beteenden på detta sätt och därefter lägga fram bevis för att det företag som tillskrivs beteendena deltog i dem.
Domstolen har på denna punkt redan slagit fast att det endast är möjligt att dela upp ett kommissionsbeslut i vilket en global konkurrensbegränsande samverkan kvalificeras som en enda, fortlöpande överträdelse, om företaget under det administrativa förfarandet getts möjlighet att inse att det även lades vart och ett av de beteenden som utgjorde denna överträdelse till last, och således kunde försvara sig mot dessa påståenden, och om det aktuella beslutet är tillräckligt tydligt i detta hänseende (se, analogt, dom av den 6 december 2012, kommissionen/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
).
Av fast rättspraxis följer att rätten till försvar ska iakttas i alla förfaranden som kan leda till sanktionsåtgärder, däribland böter eller viten, och utgör en grundläggande princip i unionsrätten som kommissionen till fullo ska iaktta (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 mars 2015, kommissionen m.fl./Versalis m.fl.,
C‑93/13 P och C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom tribunalen korrekt erinrade om i punkt 60 i den överklagade domen föreskrivs i förordning nr 1/2003 att parterna ska tillställas ett meddelande om invändningar i vilket alla väsentliga omständigheter som kommissionen stöder sig på i detta skede av förfarandet klart ska anges. Ett sådant meddelande om invändningar utgör en garanti för ett korrekt förfarande som är en tillämpning av den grundläggande principen i unionsrätten, enligt vilken rätten till försvar ska iakttas i alla förfaranden som kan leda till att en sanktionsåtgärd vidtas. Enligt denna princip ska ett meddelande om invändningar, som kommissionen riktar till ett företag som den avser att vidta sanktionsåtgärder mot på grund av att konkurrensreglerna har överträtts, innehålla de väsentliga omständigheter som åberopas mot detta företag, såsom de påtalade faktiska omständigheterna, hur dessa omständigheter ska kvalificeras och de bevis som kommissionen grundar sig på, för att det nämnda företaget ska ha möjlighet att framföra sina argument inom ramen för det administrativa förfarande som inletts mot det (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 september 2009, Papierfabrik August Koehler m.fl./kommissionen,
C‑322/07 P, C‑327/07 P och C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 88 i sitt förslag till avgörande står det visserligen kommissionen fritt att i sitt slutliga beslut precisera en preliminär rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna som gjorts i meddelandet om invändningar, med beaktande av omständigheter som framkommit under det administrativa förfarandet, antingen för att dra tillbaka invändningar som visat sig vara dåligt underbyggda, eller för att justera och komplettera sina faktiska och rättsliga argument till stöd för de invändningar som kvarstår (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 december 2013, SNIA/kommissionen,
C‑448/11 P
, ej publicerad,
EU:C:2013:801
, punkterna
–
). Detta innebär emellertid att kommissionen i meddelandet om invändningar ska ange varje rättslig kvalificering av de faktiska omständigheter som den avser att beakta i sitt slutliga beslut.
Härav följer att det berörda företagets rätt till försvar endast åsidosätts på grund av bristande överensstämmelse mellan meddelandet om invändningar och det slutliga beslutet för det fall att en invändning inte har framställts i meddelandet om invändningar eller att det inte har redogjorts för en invändning i tillräcklig utsträckning för att de som detta meddelande riktar sig till på ett ändamålsenligt sätt ska kunna framföra sina argument inom ramen för det förfarande som inletts mot dem.
Av detta följer att när kommissionen har för avsikt att hålla dem som ett meddelande om invändningar riktar sig till ansvariga, inte bara för en enda, fortlöpande överträdelse, utan även för vart och ett av de beteenden som utgör överträdelsen, såsom separata överträdelser, kräver iakttagandet av rätten till försvar för dem som meddelandet riktar sig till att kommissionen i detta meddelande redogör för de uppgifter som är nödvändiga för att de ska kunna förstå att kommissionen avser att vidta åtgärder mot dem både med anledning av den nämnda enda, fortlöpande överträdelsen och med anledning av var och en av dessa separata överträdelser.
I punkterna 60–63 i den överklagade domen erinrade tribunalen med rätta om principerna om iakttagande av rätten till försvar i ett förfarande som syftar till att fastställa en överträdelse av artikel 101.1 FEUF. Tribunalen preciserade även med rätta, i punkt 62 i den domen, att det endast är om de berörda företagen i det slutliga beslutet anklagas för andra överträdelser än dem som nämns i meddelandet om invändningar eller om det tas hänsyn till andra faktiska omständigheter som det ska konstateras att rätten till försvar har åsidosatts.
Däremot kan klaganden inte vinna framgång med argumentet att tribunalen, i punkt 63 i den överklagade domen, med hänvisning till domen av den 15 oktober 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl./kommissionen (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P och C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
), slog fast att det inte föreligger något åsidosättande av rätten till försvar när de påstådda skillnaderna mellan meddelandet om invändningar och det slutliga beslutet inte avser andra beteenden än dem som de berörda företagen redan har yttrat sig över och som därför inte kan utgöra några nya invändningar.
Ett sådant övervägande grundar sig nämligen på antagandet att kommissionen klart har angett dels sin avsikt att kvalificera vart och ett av de aktuella beteendena eller kombinationerna av beteenden, betraktade var för sig, som en separat överträdelse, dels vilket företag den anser är ansvarigt härför.
I punkt 65 i den överklagade domen konstaterade tribunalen visserligen att flera av de omständigheter som angavs i meddelandet om invändningar tydde på att kommissionen ansåg att den konkurrensbegränsande samverkan bestod av olika avtal. Tribunalen kunde emellertid inte av dessa allmänna överväganden eller ens av de bilaterala kontakter som identifierades i meddelandet om invändningar och som nämns i punkt 69 i den överklagade domen dra slutsatsen att kommissionen i meddelandet tydligt hade redogjort för de omständigheter som var nödvändiga för att klaganden skulle kunna förstå att kommissionen, utöver en enda, fortlöpande överträdelse, även hade för avsikt att anklaga klaganden för separata överträdelser i form av vart och ett av de beteenden eller var och en av de kombinationer av beteenden som klaganden direkt hade deltagit i, betraktade var för sig.
Tribunalen gjorde sig härigenom skyldig till en felaktig rättstillämpning. Genom att för övrigt implicit blanda ihop begreppet beteende och begreppet överträdelse kunde klaganden nämligen inte i avsaknad av tydliga uppgifter i meddelandet om invändningar förstå att kommissionen avsåg att vidta åtgärder mot bolaget, inte enbart med anledning av den enda, fortlöpande överträdelse som gjordes gällande i detta meddelande, utan även med anledning av flera separata överträdelser bestående av de olika bilaterala kontakter som nämndes i meddelandet.
Av detta följer att tribunalen inte, utan att göra sig skyldig till felaktig rättstillämpning, kunde slå fast att kommissionen inte hade åsidosatt klagandens rätt till försvar, trots att meddelandet om invändningar inte innehöll de väsentliga omständigheter som lades bolaget till last i fråga om dessa separata överträdelser, och i synnerhet den kvalificering som kommissionen avsåg att göra av de beteenden som lades klaganden till last.
Överklagandet ska följaktligen bifallas på den första grunden.
Den andra grunden
Parternas argument
Klaganden har genom den andra grunden gjort gällande att tribunalen, i punkterna 104–107 och 113–115 i den överklagade domen, missuppfattade den bevisning som klaganden hade lagt fram inom ramen för den andra delen av den första grunden för talan om ogiltigförklaring, vilken avsåg iakttagandet av rätten till försvar och rätten till god förvaltning. Klaganden har närmare bestämt gjort gällande att tribunalen missuppfattade den klara innebörden av punkt 13 i klagandens svar på meddelandet om invändningar, i vilken det endast hänvisades till kontakter mellan detta bolag och Philips och Sony Optiarc, som klaganden var leverantör till, när tribunalen drog slutsatsen att dessa kontakter visade att klaganden hade direktkontakt med sina konkurrenter.
För det första vände tribunalen på bevisbördan när den i punkterna 104–107 i den överklagade domen konstaterade att kommissionen inte hade åsidosatt klagandens rätt till försvar.
För det andra, vad gäller åsidosättandet av rätten till god förvaltning, fann tribunalen felaktigt att kommissionen inte hade åsidosatt denna rättighet när den vägrade att begära upplysningar från HP och Dell om transparensen på marknaden.
Det framgår härvidlag av punkterna 113 och 114 i den överklagade domen att tribunalen gjorde en felaktig tolkning av klagandens uttalanden såsom innebärande att klaganden medgav att det förekommit otillåtna kontakter med konkurrenter trots att det endast rörde sig om kontakter mellan en leverantör och dess kunder. En missuppfattning av den tydliga innebörden av dessa uttalanden föranledde tribunalen att felaktigt dra slutsatsen att kommissionen inte behövde begära in vissa handlingar från HP och Dell.
Kommissionen anser att den andra grunden är verkningslös och att den inte kan leda till bifall för överklagandet.
Domstolens bedömning
Enligt fast rättspraxis underkänner domstolen direkt invändningar som riktas mot överflödiga domskäl i en av tribunalen meddelad dom, eftersom dessa inte kan leda till att domen i fråga upphävs (dom av den 25 januari 2007, Sumitomo Metal Industries och Nippon Steel/kommissionen,
C‑403/04 P och C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
, punkt
och där angiven rättspraxis).
De missuppfattningar av bevisningen som klaganden har gjort gällande avser emellertid endast punkter som inte direkt ligger till grund för slutsatserna i punkterna 107 och 115 i den överklagade domen.
Utöver de bevis som avses i punkterna 104–106 i den domen finns det nämligen, för det första, tre andra bevis, som anges i punkterna 96, 100 och 103 i nämnda dom och som utgör tillräcklig grund för konstaterandet i punkt 107 i samma dom. För det andra är den ifrågasatta delen av punkt 113 i den överklagade domen inte heller nödvändig för att stödja slutsatserna i punkterna 114 och 115 i den domen. Nämnda punkt 113 inleds med ett obestritt konstaterande av faktiska omständigheter, som i sig är tillräckligt för att styrka dessa slutsatser. Detta konstaterande avser den omständigheten att klaganden deltog i direkta kontakter genom vilka kartelldeltagarna utbytte prisinformation. Det finns därmed tillräckligt stöd för tribunalens slutsats att kommissionen inte behövde begära att Dell och HP skulle inkomma med handlingar genom vilka de hade informerat leverantörerna av optiska diskenheter om konkurrenternas priser. En eventuell missuppfattning av bevisningen i den andra delen av punkt 113 saknar betydelse för nämnda slutsatser i punkterna 114 och 115 i nämnda dom.
Överklagandet kan således inte vinna bifall på den andra grunden, som är verkningslös.
Den tredje grunden
Parternas argument
Klaganden har genom den tredje grunden gjort gällande att tribunalen åsidosatte sin motiveringsskyldighet eller underlät att tillämpa det korrekta rättsliga kriteriet när den underkände klagandens andra grund för talan om ogiltigförklaring, vilken avsåg en motsägelse mellan skälen i det omtvistade beslutet och dess artikeldel.
Enligt klaganden utgör tribunalens resonemang i punkterna 118–121 i den överklagade domen inte en tillräcklig analys av den andra grunden. Enligt klaganden finns det en motsägelse mellan skäl 553 i det omtvistade beslutet, av vilket det framgår att klaganden, såvitt avser HP, endast deltog i den aktuella enda, fortlöpande överträdelsen från den 10 april till den 28 oktober 2008, och artikeldelen i detta beslut, enligt vilken klaganden deltog i överträdelsen, både vad gäller Dell och HP, från den 14 februari 2008 till den 28 oktober 2008.
En sådan motsägelse borde ha föranlett tribunalen att bifalla klagandens talan om ogiltigförklaring på den andra grunden.
Kommissionen anser att överklagandet inte kan bifallas på denna grund.
Domstolens bedömning
Klaganden har gjort gällande att tribunalen åsidosatte sin motiveringsskyldighet eller gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den underkände klagandens andra grund för talan om ogiltigförklaring, vilken avsåg en motsägelse mellan skälen och artikeldelen i det omtvistade beslutet.
Tribunalen påpekade i detta avseende, i punkt 118 i den överklagade domen, att det i artikel 1 i det omtvistade beslutet angavs att kommissionen konstaterat att det förelåg en enda, fortlöpande överträdelse men att detta inte innebar att sanktionsåtgärder för hela överträdelsen skulle vidtas mot samtliga företag som detta beslut riktade sig till. I punkt 119 i den domen underströk tribunalen nämligen att det i nämnda artikel 1 preciseras att nämnda överträdelse består av ”flera separata överträdelser”.
I punkt 120 i nämnda dom drog tribunalen slutsatsen att kommissionen, utan att motsäga sig själv, i artikel 1 i det omtvistade beslutet konstaterade att klaganden hade deltagit i en enda, fortlöpande överträdelse avseende Dell och HP från den 14 februari 2008 till den 28 oktober 2008, och i skäl 553 i detta beslut, med avseende på beräkningen av bötesbeloppet, utgick från det senare datumet för klagandens första kontakter avseende HP.
Detta resonemang är varken otillräckligt motiverat eller behäftat med någon felaktig rättstillämpning vad gäller det tillämpliga rättsliga kriteriet.
Av fast rättspraxis framgår nämligen att det förhållandet att ett företag inte har deltagit i alla de delar som en konkurrensbegränsande samverkan utgörs av eller att det har spelat en mindre roll i de delar det deltagit i inte är relevant för påvisandet av att det har begått en överträdelse. Dessa förhållanden ska nämligen endast beaktas vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är och i förekommande fall vid fastställandet av bötesbeloppet (dom av den 26 september 2018, Infineon Technologies/kommissionen,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall uppfyller kommissionens resonemang de krav som följer av denna rättspraxis. Efter att i skäl 517 i det omtvistade beslutet ha konstaterat att klaganden hade deltagit i en enda, fortlöpande överträdelse från den 14 februari till den 28 oktober 2008, undersökte kommissionen i den åttonde delen av detta beslut vilka korrigerande åtgärder som skulle vidtas mot de företag som deltagit i överträdelsen. Det var i samband med denna bedömning som kommissionen, med avseende på beräkningen av böterna, redogjorde för hur länge de berörda företagen hade deltagit i var och en av de delar som tillsammans utgjorde överträdelsen, det vill säga den del av överträdelsen som avsåg försäljning till Dell (nedan kallad Dell-delen av överträdelsen) och den del av överträdelsen som avsåg försäljning till HP (nedan kallad HP-delen av överträdelsen). Tabellen i skäl 553 i det omtvistade beslutet innehåller således endast uppgifter som ska användas för att beräkna böterna och inte uppgifter som syftar till att fastställa den aktuella enda, fortlöpande överträdelsen. Det föreligger således ingen motsägelse mellan detta skäl 553 och artikel 1 h i det omtvistade beslutet, som för sin del inte avser beräkningen av böterna, utan fastställandet av denna överträdelse.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan i punkterna 87 och 88 kan tribunalen följaktligen inte kritiseras för att ha motiverat den överklagade domen på ett felaktigt sätt eller för att ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att underkänna klagandens andra grund för talan om ogiltigförklaring.
Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall på den tredje grunden.
Den fjärde grunden
Klaganden har genom den fjärde grunden gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i flera avseenden när det gäller tribunalens bedömning av klagandens ansvar för Dell-delen av överträdelsen. Denna grund består av två delar.
Den fjärde grundens första del
–
Parternas argument
Den fjärde grundens första del avser i huvudsak klagandens påstådda kännedom om den aktuella enda, fortlöpande överträdelsen. Klaganden har hävdat att tribunalens slutsats att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den fann att klaganden kände till eller borde ha känt till Dell-delen av överträdelsen grundar sig på en missuppfattning av bevisningen.
Kommissionens bedömning grundades på två interna e-postmeddelanden från Sony Optiarc av den 14 februari och den 28 oktober 2008, vilka klaganden erhöll en kopia av. Av detta drog kommissionen slutsatsen att klaganden hade förstått eller borde ha förstått att uppgifterna i dessa e-postmeddelanden härrörde från en konkurrent och visade att det skett otillåtna informationsutbyten mellan konkurrenter.
Klaganden gjorde vid tribunalen gällande att e-postmeddelandena inte utgjorde tillräcklig bevisning för att styrka att klaganden hade kännedom om den aktuella enda, fortlöpande överträdelsen, eftersom klaganden trodde att uppgifterna i dessa e-postmeddelanden kom från Dell.
Tribunalen underkände felaktigt detta argument i den överklagade domen.
Vad gäller e-postmeddelandet av den 14 februari 2008 analyserade tribunalen, i punkterna 157–160 i den överklagade domen, fyra separata indicier som enligt tribunalen utgjorde en indiciekedja som var tillräcklig för att visa att klaganden borde ha förstått att uppgifterna i detta e-postmeddelande inte kom från Dell utan från en konkurrent. Detta innebär således att om tribunalens resonemang skulle vara felaktigt med avseende på ett av dessa indicier, skulle tribunalens slutsats vara felaktig i sin helhet.
Tribunalen missuppfattade emellertid ett av de bevis som åberopats som fjärde indicium i punkt 160 i den överklagade domen. Dessa bevis utgjordes av två e‑postmeddelanden från Sony Optiarc, varav det ena var från den 30 oktober 2007 och det andra från den 13 december 2007. Det framgår tydligt att e‑postmeddelandet av den 30 oktober 2007, i motsats till vad tribunalen angav, utväxlades mellan två av Sony Optiarcs anställda och inte mellan Sony Optiarc och klaganden. Tribunalen missuppfattade således denna bevisning, vilket innebär att dess bedömning beträffande e-postmeddelandet av den 14 februari 2008 kan ifrågasättas.
Vad gäller e-postmeddelandet av den 28 oktober 2008 fann tribunalen felaktigt, i punkterna 202–205 i den överklagade domen, att det kunde anses utgöra bevis för en konkurrensbegränsande kontakt rörande priserna. Tribunalen grundade denna slutsats på ett antal indicier.
Tribunalen missuppfattade emellertid den bevisning som den beaktade som indicier. Det kan inte av e-postmeddelandet av den 14 februari 2008 utläsas något som gör det möjligt att dra slutsatsen att det var fråga om en konkurrensbegränsande kontakt den 28 oktober 2008. Det är dessutom omöjligt att utifrån bevisningen avseende HP-delen av överträdelsen dra någon som helst slutsats vad gäller Dell-delen av överträdelsen. Tribunalen gjorde sig följaktligen skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att bevisningen var tillräcklig för att visa att denna kontakt var konkurrensbegränsande.
Kommissionen har gjort gällande att den fjärde grundens första del är verkningslös och inte kan leda till bifall för överklagandet.
–
Domstolens bedömning
Klaganden har genom den fjärde grundens första del kritiserat tribunalen för att ha missuppfattat bevisningen avseende klagandens kännedom om Dell-delen av överträdelsen och för att ha lämnat en bristfällig motivering.
Domstolen erinrar om att det föreligger en missuppfattning när bedömningen av den befintliga bevisningen framstår som uppenbart felaktig utan att någon ny bevisning har beaktats. Det ankommer på klaganden att precisera vilken bevisning som har missuppfattats och att ange de bedömningsfel som har gjorts (dom av den 26 september 2018, Infineon Technologies/kommissionen,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad för det första gäller det interna e-postmeddelandet från Sony Optiarc av den 14 februari 2008, som klaganden var kopiamottagare av, har klaganden hävdat att tribunalen grundade sin slutsats, att detta e-postmeddelande räckte för att visa att klaganden borde ha förstått att det förelåg en överträdelse, på de fyra indicier som anges i punkterna 157–160 i den överklagade domen. Klaganden har hävdat att dessa indicier är kumulativa, i den meningen att om ett av dem faller bort, kan denna slutsats inte vidhållas.
Oberoende av huruvida tribunalen faktiskt missuppfattade en av dessa omständigheter, konstaterar domstolen att det, i motsats till vad klaganden har gjort gällande, klart framgår av den överklagade domen att dessa indicier inte ska förstås som kumulativa villkor som samtliga måste föreligga för att tribunalens slutsats ska vara giltig, utan ska anses utgöra lika många självständiga men inbördes överensstämmande bevis som syftar till att visa att klaganden borde ha förstått att e-postmeddelandet av den 14 februari 2008 behandlade informationsutbyten mellan konkurrenter.
Tribunalen analyserade nämligen först, i punkterna 157 och 158 i den överklagade domen, innehållet i detta e-postmeddelande. Tribunalen drog därav slutsatsen dels att själva ordalydelsen i e-postmeddelandet tydde på att Sony Optiarc hade haft direkta samtal med Toshiba Samsung Storage Technology (TSST) och PLDS, dels att innehållet i den information som påstods härröra från de sistnämnda bolagen i nämnda e-postmeddelande var sådant att klaganden borde ha förstått att de endast kunde ha lämnats av dessa bolag till en annan konkurrent och inte till Dell.
Därefter drog tribunalen, i punkt 159 i den överklagade domen, av konstaterandet att Sony Optiarc i allmänhet, när informationen kom från Dell, såg till att precisera informationen, slutsatsen att avsaknaden av en sådan precisering i förevarande fall var betydelsefull.
Slutligen nämnde tribunalen, i punkt 160 i den överklagade domen, två andra e‑postmeddelanden från Sony Optiarc, det ena av den 30 oktober 2007 och det andra av den 13 december 2007, för att därav även dra slutsatsen att klaganden borde ha kunnat förstå att Sony Optiarcs interna e-postmeddelande av den 14 februari 2008 hänvisade till kontakter med konkurrenter.
Det framgår av tribunalens analys att den tydligt redogjorde för dessa fyra indicier, inte som fyra kumulativa omständigheter som var nödvändiga för att kunna dra slutsatsen att klaganden borde ha förstått att det förelåg en överträdelse, utan endast som självständiga indicier som alla bidrog till samma slutsats.
Härav följer att invändningen om att e-postmeddelandena av den 30 oktober 2007 och den 13 december 2007 har missuppfattats inte i sig kan påverka giltigheten av tribunalens slutsats i punkt 161 i den överklagade domen, varför denna invändning är verkningslös.
Vad för det andra gäller det interna e-postmeddelandet av den 28 oktober 2008 gjorde klaganden vid tribunalen gällande att detta meddelande kunde förstås så, att det innehöll uppgifter som härrörde från Dell och inte från konkurrenter. Tribunalen underkände detta argument.
Klaganden har bestritt detta underkännande och har först ifrågasatt bevisvärdet av e-postmeddelandet av den 28 oktober 2008 med anförande av samma argument som åberopats avseende e-postmeddelandet av den 14 februari 2008.
Detta argument ska emellertid förkastas, av samma skäl som angetts i punkterna 106–111 ovan.
Klaganden har vidare kritiserat tribunalen för att den, i punkt 204 i den överklagade domen, inte förklarade varför kännedom om eller deltagande i HP-delen av den enda, fortlöpande överträdelsen var en relevant omständighet som visade att klaganden borde ha förstått att e-postmeddelandet av den 28 oktober 2008 innehöll uppgifter som hade tillhandahållits av konkurrenterna.
Det ska emellertid påpekas att klaganden genom detta argument i själva verket försöker få till stånd en ny bedömning av bevisvärdet av denna bevisning, vilket enligt domstolens fasta praxis faller utanför domstolens behörighet, utom då bevisningen har missuppfattats (dom av den 12 januari 2017, Timab Industries och CFPR/kommissionen,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
, punkt
och där angiven rättspraxis), något som klaganden inte har visat. Under dessa omständigheter kan argumentet inte tas upp till sakprövning.
Den fjärde grundens första del är således delvis verkningslös och kan i övrigt inte tas upp till sakprövning.
Den fjärde grundens andra del
–
Parternas argument
Klaganden har genom den fjärde grundens andra del kritiserat tribunalen för att den, i punkterna 148–207 i den överklagade domen, fann att kommissionen hade visat att klaganden hade för avsikt att genom sitt eget beteende bidra till att uppnå de gemensamma mål som eftersträvades av samtliga deltagare i den aktuella överträdelsen. Tribunalen bemötte inte de argument som klaganden hade anfört i detta avseende.
Klaganden anser att det av rättspraxis framgår att kommissionen var skyldig att bevisa att klaganden deltagit i den aktuella enda, fortlöpande överträdelsen, genom att styrka klagandens avsikt att med sitt eget beteende bidra till de mål som eftersträvades av samtliga deltagare i denna överträdelse. Det skulle ha varit tillåtet för kommissionen att visa att klaganden hade varit en passiv deltagare i överträdelsen, om klaganden hade deltagit i konkurrensbegränsande diskussioner och om den inte öppet hade tagit avstånd från dessa diskussioner.
I skäl 219 i det omtvistade beslutet gjorde kommissionen gällande att klagandens bidrag till uppnåendet av dessa mål, genom klagandens eget beteende, styrktes av den omständigheten att bolaget inte hade motsatt sig att vara kopiamottagare av Sony Optiarcs e-postmeddelanden. Kommissionen nöjde sig därmed med att konstatera att klaganden inte öppet tog avstånd när den mottog vissa av Sony Optiarcs interna e-postmeddelanden, för att dra slutsatsen att klaganden hade deltagit i den påstådda överträdelsen. Vad gäller Dell-delen av överträdelsen har klaganden emellertid inte deltagit i några direkta diskussioner utan har endast erhållit indirekt information från sin kund Sony Optiarc, som underrättade det om sina kontakter med konkurrenterna. Klaganden har således inte haft möjlighet att invända mot dessa kontakter. Klaganden har varken kunnat hindra dessa eller ge konkurrenterna intrycket av att företaget samtyckte till deras avtal eller samordnade förfarande. Härav följer att kommissionen inte styrkt att klaganden började delta i den påstådda överträdelsen, underförstått eller inte, den 14 februari 2008 eller den 28 oktober 2008.
Kommissionen anser att överklagandet inte kan vinna bifall på den fjärde grundens andra del.
–
Domstolens bedömning
Klaganden har genom den fjärde grundens andra del kritiserat tribunalen för att den fann att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den i det omtvistade beslutet bedömde att klagandens bidrag till den aktuella överträdelsen, genom sitt eget beteende, styrktes av den omständigheten att klaganden inte öppet tagit avstånd från de otillåtna beteendena, trots att dess deltagande endast bestod i att vara kopiamottagare av Sony Optiarcs interna e-postmeddelanden, i vilka otillåtna informationsutbyten mellan konkurrenter omnämndes.
Det ska i detta sammanhang erinras om att kommissionen, enligt fast rättspraxis, för att visa att ett företag har deltagit i en enda, fortlöpande överträdelse av unionens konkurrensrätt, ska styrka att nämnda företag avsåg att genom sitt eget beteende bidra till att uppnå de gemensamma mål som deltagarna eftersträvade, och att det hade kännedom om de konkreta beteenden som planerades eller som genomfördes av andra företag i samma syfte eller att företaget rimligen kunde förutse dem och att det var berett att godta denna risk (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 september 2020, Prysmian och Prysmian Cavi e Sistemi/kommissionen,
C‑601/18 P
,
EU:C:2020:751
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det tysta godkännandet av ett otillåtet initiativ kommer i detta avseende, i avsaknad av ett öppet avståndstagande från innebörden av detta eller ett avslöjande för de administrativa myndigheterna, att uppmuntra till fortsatt överträdelse och äventyra upptäckten av detta initiativ. Denna delaktighet utgör ett passivt deltagande i överträdelsen som kan ådra det aktuella företaget ansvar (dom av den 6 december 2012, kommissionen/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
).
Av fast rättspraxis framgår dessutom att det förhållandet att ett företag inte har deltagit i alla de delar som en konkurrensbegränsande samverkan utgörs av eller att det har spelat en mindre roll i de delar det deltagit i inte är relevant för påvisandet av att det har begått en överträdelse. Dessa förhållanden ska nämligen endast beaktas vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är och i förekommande fall vid fastställandet av bötesbeloppet (dom av den 7 januari 2004, Aalborg Portland m.fl./kommissionen,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, punkt
, och dom av den 26 september 2018, Infineon Technologies/kommissionen,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, punkt
).
Tribunalen konstaterade, i punkt 217 i den överklagade domen, att klaganden medvetet hade mottagit information om kartelldeltagarna, det vill säga TSST, PLDS samt Hitachi-LG Data Storage, Inc. och Hitachi-LG Data Storage Korea, Inc. och att klaganden hade haft bilaterala kontakter med en konkurrent angående ett upphandlingsförfarande som anordnats av HP. Tribunalen bedömde därefter, i punkterna 218 och 219 i den domen, att kommissionen, mot bakgrund av bland annat denna sammantagna bevisning, hade kunnat konstatera dels att klaganden och de övriga leverantörerna av optiska diskenheter hade utbytt information angående strategin i fråga om priser och rangordning i syfte att samordna sitt beteende med avseende på olika upphandlingsförfaranden, dels att klaganden avsiktligen hade bidragit till det enda ekonomiska och konkurrensbegränsande syftet med den aktuella överträdelsen.
Mot bakgrund av den rättspraxis som det erinrats om i punkterna 124 och 125 ovan gjorde tribunalen således en riktig bedömning när den slog fast att kommissionen kunde åberopa e-postmeddelanden som klaganden var kopiamottagare av för att anse att klaganden bidragit till denna överträdelse, eftersom det för att det ska anses föreligga ett passivt deltagande i nämnda överträdelse inte krävs att klaganden har deltagit i direkta diskussioner med sina konkurrenter.
Det ska under alla omständigheter påpekas att klagandens invändning grundar sig på en konstlad åtskillnad mellan Dell-delen och HP-delen av överträdelsen.
Mot bakgrund av den rättspraxis som det erinrats om i föregående punkter var tribunalen emellertid inte skyldig att kontrollera huruvida kommissionen hade visat att klaganden kände till eller borde ha känt till att en överträdelse förelåg och att klaganden hade bidragit till eller hade för avsikt att bidra till överträdelsen, både vad gäller Dell-delen och HP-delen av denna. Tribunalen gjorde således en riktig bedömning när den, i punkt 219 i den överklagade domen, slog fast dels att klaganden avsiktligen hade bidragit till det enda ekonomiska och konkurrensbegränsande syftet att snedvrida den normala konkurrensen under upphandlingsförfaranden avseende optiska diskenheter vilka anordnades av Dell och HP, dels att klaganden kände till att de övriga deltagarna i kartellen avseende optiska diskenheter var inblandade under hela den period då klaganden deltog i kartellen.
Överklagandet kan därmed inte vinna bifall på den fjärde grundens andra del. Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser någon del av denna grund, vilken delvis inte kan tas upp till sakprövning, delvis är verkningslös och i övrigt inte kan leda till bifall för överklagandet.
Den femte grunden
Parternas argument
Klaganden har genom den femte grunden gjort gällande att tribunalen felaktigt förkastade klagandens argument att det bötesbelopp som klaganden ålagts var uppenbart oproportionerligt.
Enligt klaganden har tribunalen, i strid med reglerna om utövandet av dess obegränsade behörighet, gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning eller motiverat sitt beslut på ett otillräckligt sätt, när den slog fast att kommissionen inte hade gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid beräkningen av detta belopp.
Klaganden har kritiserat tribunalen för att, i punkt 236 i den överklagade domen, felaktigt ha ansett att klagandens konkurrensbegränsande kontakter kunde påverka dess prispolitik. Enligt klaganden gjorde tribunalen fel när den fann dels att bolaget aktivt hade deltagit i diskussioner med andra konkurrerande leverantörer, dels att utbytet av information om priser och volymer, rangordning av leverantörerna eller leveransbegränsningar hade påverkat dess prispolitik.
Klaganden anser att tribunalens resonemang är felaktigt.
För det första borde tribunalen nämligen, när den kontrollerade beräkningen av bötesbeloppet, ha beaktat den omständigheten att det, såsom framgår av de uppgifter som lämnats till domstolen till stöd för den fjärde grunden, inte gick att dra slutsatsen att klaganden hade deltagit i Dell-delen av överträdelsen.
För det andra visade tribunalen inte att det informationsutbyte som avses i punkt 134 ovan hade någon som helst inverkan på klagandens priser. Tribunalen nöjde sig i detta avseende med att, i punkt 236 i den överklagade domen, endast påstå detta, utan att det fanns något stöd härför.
Kommissionen anser att den femte grunden delvis inte kan tas upp till sakprövning och i övrigt är verkningslös eller inte kan leda till bifall för överklagandet.
Domstolens bedömning
Klaganden har genom sin femte grund gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och att den inte tillräckligt motiverade sitt beslut när den underkände klagandens femte grund för talan om ogiltigförklaring.
Vad gäller klagandens påstående att tribunalen har åsidosatt reglerna om utövandet av sin obegränsade behörighet, som ska prövas först, räcker det att påpeka att tribunalen underkände den femte grunden i dess helhet, utan att den behövde pröva klagandens andrahandsyrkande om att tribunalen skulle utöva denna behörighet. Eftersom det inte har anförts något till stöd för detta påstående, uppfyller det inte heller de krav som uppställs i artikel 58 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol och i artikel 168.1 d i domstolens rättegångsregler, varför det ska lämnas utan avseende.
Vad för det andra gäller påståendet att punkt 236 i den överklagade domen är bristfälligt motiverad, påpekar domstolen för det första att redan den omständigheten att klaganden har medgett att bolaget, med avseende på HP, deltog i direkta kontakter med konkurrenter innebär att tribunalen hade fog för sitt påstående att klaganden deltagit aktivt i diskussioner med andra konkurrerande leverantörer, utan att det var nödvändigt att visa att klaganden deltog i samtliga kontakter i fråga.
För det andra kan tribunalen inte kritiseras för att ha lämnat en bristfällig motivering på grund av att den ansåg att informationen om priser och volymer, leverantörernas rangordning eller leveransbegränsningar påverkade klagandens prispolitik. Domstolen har nämligen tidigare slagit fast att det föreligger en presumtion om orsakssamband mellan en samordning och de deltagande företagens beteende på marknaden, enligt vilken dessa företag, när de fortsätter att vara aktiva på marknaden, tar hänsyn till de uppgifter som de har lämnat till varandra när de bestämmer sitt beteende på marknaden (dom av den 21 januari 2016, Eturas m.fl.,
C‑74/14
,
EU:C:2016:42
, punkt
och där angiven rättspraxis). Tribunalens motivering är således förenlig med domstolens praxis.
Härav följer att den femte grunden till viss del inte kan prövas i sak och i övriga delar inte kan leda till bifall för överklagandet.
Huruvida den överklagade domen ska upphävas
Såsom framgår av bedömningen i punkterna 50–72 ovan av klagandens första grund, har tribunalen gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning.
Det finns därför skäl att upphäva den överklagade domen.
Prövning av talan vid tribunalen
Enligt artikel 61 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol ska domstolen upphäva tribunalens avgörande om överklagandet är välgrundat. Domstolen kan själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande, eller återförvisa målet till tribunalen för avgörande.
Det är i förevarande fall lämpligt att domstolen slutligt avgör målet, vilket är färdigt för avgörande.
Såsom angetts i punkt 31 ovan åberopade klagandena fem grunder till stöd för sin talan i målet vid tribunalen.
Klaganden har genom den första delen av den första grunden till stöd för denna talan bland annat gjort gällande att kommissionen åsidosatte klagandens rätt till försvar genom att i det omtvistade beslutet för första gången hävda att bolaget hade deltagit i flera separata överträdelser som utgjorde den enda, fortlöpande överträdelse som lades klaganden till last, utan att påstå detta under det administrativa förfarandet.
Mot bakgrund av punkterna 54–72 ovan ska det anses att kommissionen åsidosatte klagandens rätt till försvar genom att i det omtvistade beslutet anklaga klaganden för att ha deltagit i flera separata överträdelser som utgjorde den enda, fortlöpande överträdelse som klaganden lades till last, utan att klart ha angett detta i meddelandet om invändningar.
Ett förfarandefel kan dock endast leda till att ett beslut helt eller delvis ogiltigförklaras om det visas att beslutet i fråga hade kunnat få ett annat innehåll om detta förfarandefel inte hade förelegat (dom av den 11 mars 2020, kommissionen/Gmina Miasto Gdynia och Port Lotniczy Gdynia Kosakowo,
C‑56/18 P
,
EU:C:2020:192
, punkt
).
I förevarande fall har åsidosättandet av klagandens rätt till försvar föranlett kommissionen att hålla klaganden ansvarig för överträdelser för vilka klaganden inte har kunnat försvara sig. Om kommissionen under det administrativa förfarandet uttryckligen hade preciserat hur den avsåg att kvalificera vart och ett av de beteenden som den menade att lägga klaganden till last, skulle klaganden nämligen eventuellt ha kunnat anföra omständigheter som kunde föranleda en annan kvalificering. Av detta följer att det omtvistade beslutet skulle ha kunnat få ett annat innehåll om detta åsidosättande inte hade förelegat.
Talan ska således bifallas på den första grund som klaganden har åberopat, i den utsträckning som den avser att kommissionen åsidosatt klagandens rätt till försvar med avseende på dess deltagande i de separata överträdelserna.
Med hänsyn till det ovan anförda, och mot bakgrund av vad som angetts i punkterna 51–53 ovan, ska artikel 1 h i det omtvistade beslutet ogiltigförklaras i den del det slås fast att klaganden har överträtt artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet genom att delta i flera separata överträdelser.
Klaganden har genom den andra grunden för sin talan vid tribunalen gjort gällande att kommissionen gjorde sig skyldig till en uppenbart felaktig rättstillämpning och åsidosatte sin motiveringsskyldighet på grund av att det finns en diskrepans mellan skälen och artikeldelen i det omtvistade beslutet.
I förevarande fall finner domstolen, av de skäl som angetts ovan i punkterna 86–93, att det inte föreligger någon motsägelse mellan tabellen i skäl 553 i det omtvistade beslutet och artikel 1 h i detta beslut. Kommissionen kan således inte kritiseras för att ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning eller för att ha åsidosatt sin motiveringsskyldighet i detta avseende.
Klagandens talan i målet vid tribunalen kan således inte vinna bifall på den andra grunden.
Klaganden har genom den tredje grunden för sin talan i målet vid tribunalen gjort gällande att kommissionen inte har styrkt att klaganden deltagit i en enda, fortlöpande överträdelse.
Domstolen ansluter sig i förevarande fall till tribunalens motivering i punkterna 128–147, 150–162, 166–174, 177–187, 190–199, 202–207 och 210–222 i den överklagade domen. Av de skäl som anges i dessa punkter kan talan således inte vinna bifall på den tredje grunden.
Klaganden har genom den fjärde grunden för sin talan i målet vid tribunalen gjort gällande att kommissionen inte är behörig att tillämpa artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet.
Domstolen ansluter sig i förevarande fall till tribunalens motivering i punkterna 43–56 i den överklagade domen. Av de skäl som anges i dessa punkter kan talan således inte vinna bifall på den fjärde grunden.
Klaganden har genom den femte grunden för sin talan i målet vid tribunalen gjort gällande dels att kommissionen har gjort en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna och en felaktig rättstillämpning vid beräkningen av bötesbeloppet, dels att kommissionen har åsidosatt sin motiveringsskyldighet.
I förevarande fall ansluter sig domstolen, mot bakgrund av punkterna 139–143 ovan, till tribunalens motivering i punkterna 226–239, 243–251, 255–258 och 262–267 i den överklagade domen. Av de skäl som anges i dessa punkter i den överklagade domen kan klagandens talan i målet vid tribunalen således inte bifallas på den femte grunden.
Domstolen ska även, med stöd av sin obegränsade behörighet enligt artikel 261 FEUF och artikel 31 i förordning nr 1/2003, fastställa det bötesbelopp som klaganden ska åläggas (dom av den 21 januari 2016, Galp Energía España m.fl./kommissionen,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punkt
och där angiven rättspraxis).
När domstolen själv avgör målet slutligt med tillämpning av artikel 61 första stycket andra meningen i stadgan för Europeiska unionens domstol får den, med stöd av sin obegränsade behörighet, ersätta kommissionens bedömning med sin egen bedömning. Följaktligen kan domstolen undanröja, sätta ned eller höja de ålagda böterna (dom av den 21 januari 2016, Galp Energía España m.fl./kommissionen,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punkt
och där angiven rättspraxis).
När den fastställer det bötesbelopp som ska åläggas berörda företag ankommer det på domstolen att själv bedöma omständigheterna i fallet och vilken typ av överträdelse det rör sig om (dom av den 21 januari 2016, Galp Energía España m.fl./kommissionen,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Detta förutsätter att domstolen, i enlighet med artikel 23.3 i förordning nr 1/2003, för varje bötfällt företag tar hänsyn till den aktuella överträdelsens allvar samt hur länge överträdelsen pågått, med iakttagande av bland annat motiveringsskyldigheten, proportionalitetsprincipen, principen att påföljder ska vara individuella och likabehandlingsprincipen. Domstolen är inte bunden av de vägledande regler som kommissionen angett i sina riktlinjer, även om dessa kan tjäna som vägledning för unionsdomstolarna när de utövar sin obegränsade behörighet (dom av den 21 januari 2016, Galp Energía España m.fl./kommissionen,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall anser domstolen att ingen av de omständigheter som klaganden har åberopat i detta mål eller något skäl som avser tvingande rätt motiverar att den använder sig av sin obegränsade behörighet för att sätta ned det bötesbelopp som avses i artikel 2 h i det omtvistade beslutet.
Mot bakgrund av allt det ovan anförda ska artikel 1 h i det omtvistade beslutet ogiltigförklaras i den del det slås fast att klaganden har överträtt artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet genom att delta i flera separata överträdelser, och talan ogillas i övrigt.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i rättegångsreglerna ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet bifalls och domstolen själv avgör saken slutligt.
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som är tillämplig i mål om överklagande med stöd av artikel 184.1 i dessa regler, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. I artikel 138.3 i rättegångsreglerna preciseras att om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter, ska vardera parten bära sina rättegångskostnader. Domstolen får emellertid besluta att en part ska ersätta en del av den andra partens rättegångskostnader, om det framstår som skäligt med hänsyn till omständigheterna i målet.
I förevarande fall har klaganden yrkat att kommissionen ska förpliktas att ersätta samtliga rättegångskostnader. Kommissionen har tappat målet om överklagandet och delvis tappat målet i första instans. Klaganden har delvis tappat målet i första instans. Med hänsyn till omständigheterna i målet finner domstolen att kommissionen ska förpliktas att bära sina rättegångskostnader såväl i första instans som i målet om överklagande samt ersätta klagandens samtliga rättegångskostnader i förevarande mål om överklagande och hälften av klagandens rättegångskostnader i första instans. Klaganden ska bära hälften av sina rättegångskostnader i första instans.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

1)
Den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 12 juli 2019, Quanta Storage/kommissionen (
T‑772/15
,
EU:T:2019:519
), upphävs.

2)
Artikel 1 h i kommissionens beslut C(2015) 7135 final av den 21 oktober 2015 om ett förfarande enligt artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet (ärende AT.39639 – Optiska diskenheter) ogiltigförklaras i den del det däri konstateras att Quanta Storage Inc. har överträtt artikel 101 FEUF och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den 2 maj 1992 genom att från den 14 februari till den 28 oktober 2008 delta i flera separata överträdelser.

3)
Talan ogillas i övrigt.

4)
Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader såväl i första instans som i målet om överklagande samt ersätta samtliga rättegångskostnader som uppkommit för Quanta Storage Inc. i förevarande mål om överklagande och hälften av detta företags rättegångskostnader i första instans.

5)
Quanta Storage Inc. ska bära hälften av sina rättegångskostnader i första instans.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.