CELEX: 62019CJ0699
Žalba
Tržišno natjecanje
Zabranjeni sporazumi
Optički diskovni pogoni
Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992.
Jedinstvena i trajna povreda
Pojam
Koluzivni sporazumi koji se odnose na nadmetanja u pogledu optičkih diskovnih pogona za prijenosna i stolna računala, koja su organizirala dva proizvođača računala

Svojom žalbom društvo Quanta Storage Inc. (u daljnjem tekstu: žalitelj) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 12. srpnja 2019., Quanta Storage/Komisija (T‑772/15, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2019:519
), kojom je on odbio njegovu tužbu za, kao glavno, djelomično poništenje Odluke Komisije C(2015) 7135
final
od 21. listopada 2015. o postupku na temelju članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet AT.39639 – Optički diskovni pogoni) (u daljnjem tekstu: sporna odluka), u dijelu u kojem se odnosi na njega i, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.
Pravni okvir
U skladu s člankom 23. stavcima 2. i 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (
SL 2003., L 1, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak
SL 2016., L 173, str. 108
.):
„2.   [Europska] komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:
(a)
krše odredbe članka [101. ili 102. UFEU‑a] ili
(b)
postupaju suprotno odluci kojom se određuju privremene mjere sukladno članku 8. ili
(c)
propuste uskladiti se s obvezom koja je obvezujuća sukladno odluci iz članka 9.
[…]
Kada se povreda propisa koja nastupa od strane udruženja poduzetnika odnosi na aktivnosti njegovih članova, novčana kazna ne smije prelaziti 10 % zbroja ukupnih prihoda svih članova koji su djelovali na tržištu na kojem je nastupila povreda propisa od strane udruženja poduzetnika.
3.   Pri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede.”
Članak 27. stavci 1. i 2. te uredbe određuju:
„1.   Prije donošenja odluke sukladno člancima 7., 8., i 23. te članku 24. stavku 2., Komisija poduzetnicima ili udruženjima protiv kojih vodi postupak, pruža priliku da budu saslušani u vezi preliminarno utvrđenih činjenica u postupku Komisije. Komisija svoje odluke temelji samo na činjenicama za koje je strankama omogućeno da se izjasne. Podnositelji zahtjeva moraju biti uključeni u postupak koji vodi Komisija.
2.   U postupcima se u potpunosti mora poštivati pravo stranaka na obranu. Strankama u postupku mora biti omogućen uvid u spis Komisije, sukladno pravnom interesu poduzetnika i podložno zaštiti njihovih poslovnih tajni. Pravo na uvid u spis neće se odnositi na povjerljive podatke i interne dokumente Komisije ili tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje. Pravo na uvid u spis posebno se ne odnosi na korespondenciju između Komisije i tijela država članica nadležnih za tržišno natjecanje, ili između potonjih, uključujući i dokumente iz članaka 11. i 14. Odredbe ovog stavka ni na koji način ne sprečavaju Komisiju da otkrije i koristi informacije koje su neophodne kako bi dokazala povredu propisa.”
Članak 31. navedene uredbe glasi kako slijedi:
„Sud ima neograničenu nadležnost u nadzoru odluka Komisije kojima ista izriče novčane kazne ili periodične penale. Sud može ukinuti, smanjiti ili povećati iznos novčane kazne ili periodičnog penala.”
Kad je riječ o izračunu novčanih kazni, točke 6. i 13. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe (EZ) br. 1/2003 (
SL 2006., C 210, str. 2
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.) određuju:
„6.   […] Kombinacija vrijednosti prihoda od prodaje na koju se odnosi povreda te trajanje povrede smatra se primjerenom formulom koja odražava ekonomsku važnost povrede kao i relativnu težinu svakog poduzetnika u povredi. Pozivanje na te čimbenike jasno ukazuje na red veličine kazne i ne treba se smatrati osnovom za metodu automatskog i aritmetičkog izračuna.
[…]
13.   U određivanju osnovnog iznosa kazne koju će nametnuti, Komisija će upotrijebiti vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga tog poduzetnika na koju se povreda izravno ili neizravno odnosi u odgovarajućem zemljopisnom području unutar Europskoga gospodarskog prostora [EGP)]. […]”
Okolnosti spora i sporna odluka
Okolnosti spora, iznesene u točkama 1. do 32. pobijane presude, mogu se u svrhu ovog predmeta sažeti kako slijedi.
Quanta Storage je subjekt u sektoru informatičkih uređaja za pohranu i bavi se aktivnostima istraživanja i razvoja, projektiranja, proizvodnje i isporuke optičkih diskovnih pogona (u daljnjem tekstu: pogoni). Osnovan je u veljači 1999. Riječ je o dioničkom društvu koje kotira na burzi u Taipeiju na Tajvanu (Narodna Republika Kina).
Predmetna povreda odnosi se na pogone koji se koriste, među ostalim, u osobnim računalima (stolnim i prijenosnim) koja proizvode Dell Inc. i Hewlett Packard (u daljnjem tekstu: HP).
Dell i HP dva su glavna proizvođača izvornih proizvoda na svjetskom tržištu osobnih računala. Ta dva društva koriste klasične postupke nadmetanja na svjetskoj razini, koji među ostalim podrazumijevaju tromjesečne pregovore o cijenama na svjetskoj razini i o količini globalnih prodaja s malim brojem prethodno odabranih dobavljača pogona.
Postupci nadmetanja podrazumijevaju zahtjeve za ponude, elektroničke zahtjeve za ponude, internetske pregovore, elektroničke dražbe i bilateralne pregovore (izvan interneta). Po završetku postupka nadmetanja klijenti sudjelujućim dobavljačima pogona dodjeljuju količine prema cijenama koje su ponudili.
Komisija je 14. siječnja 2009. zaprimila zahtjev za oslobađanje od kazne na temelju Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (
SL 2006., C 298, str. 17
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 62.), koji je uputilo društvo Koninklijke Philips NV (u daljnjem tekstu: Philips). Taj je zahtjev upotpunjen 29. siječnja i 2. ožujka 2009. da bi se njime uz to društvo obuhvatilo i društvo Lite‑On IT Corporation i njihovo zajedničko poduzeće Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation (u daljnjem tekstu: PLDS).
Komisija je 30. lipnja 2009. društvima Philips, Lite‑On i PLDS dodijelila uvjetno oslobađanje.
Komisija je 18. srpnja 2012. uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku 13-orici dobavljača pogona, među kojima i žalitelju (u daljnjem tekstu: obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku), u kojoj je navela da su oni povrijedili članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (
SL 1994., L 1, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4., u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u) sudjelujući u zabranjenom sporazumu koji se odnosio na pogone od 5. veljače 2004. do 29. lipnja 2009., koji se sastojao od usklađivanja njihovih ponašanja u pogledu nadmetanja koja su organizirala dva proizvođača računala, odnosno Dell i HP.
Žalitelj je 26. listopada 2012. u svojem odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku podnio svoja pisana očitovanja. Saslušanje je održano 29. i 30. studenoga 2012. i na njemu su sudjelovali svi adresati obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
Komisija je spornu odluku donijela 21. listopada 2015.
Komisija je u toj odluci smatrala da su sudionici zabranjenog sporazuma uskladili svoje konkurentno ponašanje, barem od 23. lipnja 2004. do 25. studenoga 2008. Pojasnila je da je takvo usklađivanje provedeno na temelju mreže paralelnih bilateralnih kontakata. Navela je da su sudionici u zabranjenom sporazumu nastojali prilagoditi svoje količine na tržištu kako bi se osiguralo da cijene i dalje budu više nego što bi bile da nije bilo tih bilateralnih kontakata.
Komisija je u spornoj odluci navela da se usklađivanje između sudionika u zabranjenom sporazumu odnosilo na račune klijenata društava Dell i HP. Prema Komisijinu mišljenju, uz bilateralne pregovore s dobavljačima pogona, Dell i HP primjenjivali su standardizirane postupke nadmetanja koji su se održavali najmanje svaka tri mjeseca. Istaknula je da su se sudionici u zabranjenom sporazumu koristili svojom mrežom bilateralnih kontakata kako bi manipulirali tim postupcima nadmetanja, sprečavajući time pokušaje svojih klijenata da potaknu konkurenciju cijenama.
Prema Komisijinu mišljenju, redovite razmjene informacija omogućile su članovima zabranjenog sporazuma, među ostalim, da precizno znaju za namjere konkurenata prije nego što se upuste u postupak nadmetanja i stoga da predvide svoju strategiju tržišnog natjecanja.
Komisija je dodala da su, u redovitim vremenskim razmacima, sudionici u zabranjenom sporazumu razmjenjivali informacije o cijenama koje su se odnosile na pojedinačne račune klijenata te informacije koje nisu povezane s cijenom, kao što su postojeća proizvodnja, kapacitet opskrbe, stanje zaliha, stanje u pogledu kvalifikacija i vrijeme uvođenja novih proizvoda ili poboljšanja. Istaknula je, nadalje, da su dobavljači pogona pratili konačne rezultate okončanih postupaka nadmetanja, odnosno klasifikaciju, cijenu i dobivene količine.
Komisija je također navela da su dobavljači pogona, imajući na umu da njihovi kontakti trebaju ostati tajni u odnosu na klijente, za kontakt koristili načine koje su smatrali dovoljno prikladnima za postizanje željenog rezultata. Navela je da je, uostalom, pokušaj sazivanja sastanka radi organiziranja redovitih multilateralnih sastanaka između tih dobavljača propao 2003. nakon što je otkriven klijentu. Komisija smatra da su se umjesto tih sastanaka održavali bilateralni kontakti, većinom u obliku telefonskih razgovora i, ponekad, posredstvom elektroničkih poruka, uključujući privatne adrese elektroničke pošte i usluge za trenutačnu razmjenu poruka, odnosno na sastancima, uglavnom na razini voditelja globalnih računa.
Komisija je utvrdila da su sudionici zabranjenog sporazuma bili u redovitom kontaktu, te da su ti kontakti, uglavnom posredstvom telefona, postajali učestaliji za vrijeme postupaka nadmetanja, tijekom kojih su neki parovi sudionika u zabranjenom sporazumu telefonski razgovarali nekoliko puta dnevno. Pojasnila je da su općenito kontakti između određenih parova sudionika u zabranjenom sporazumu bili znatno učestaliji nego kontakti između nekih drugih sudionika.
Kad je riječ o izračunu iznosa novčane kazne izrečene žalitelju Komisija se oslonila na Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni na temelju članka 23. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 1/2003.
Najprije, da bi se odredio osnovni iznos novčane kazne, Komisija je smatrala da je, s obzirom na znatne razlike u trajanju sudjelovanja dobavljača pogona u zabranjenom sporazumu i kako bi se bolje odrazio njegov stvarni učinak, bilo primjereno upotrijebiti godišnji prosjek koji se izračunava na temelju stvarne vrijednosti prodaja koje su dotični poduzetnici ostvarili tijekom punih kalendarskih mjeseci njihova odgovarajućeg sudjelovanja u povredi.
Komisija je tako objasnila da je vrijednost prihoda od prodaje izračunana na temelju prodaja pogona namijenjenih osobnim računalima za koje su izdani računi subjektima društava HP i Dell, koji se nalaze u EGP‑u.
Komisija je pojasnila da su, što se tiče žalitelja, godišnje prodaje koje se uzimaju u obzir uključivale i prodaje pogona društvu Sony Optiarc Inc., namijenjenih HP‑ovim i Dellovim prijenosnim i stolnim računalima.
Osim toga, Komisija je smatrala da je relevantnu vrijednost prihoda od prodaje, s obzirom na to da je protutržišno ponašanje u odnosu na HP započelo kasnije i kako bi se uzeo u obzir razvoj zabranjenog sporazuma, trebalo izračunati odvojeno za Dell i za HP te da je trebalo primijeniti dva multiplikatora s obzirom na trajanje.
Nadalje, budući da se sporazumi o usklađivanju cijena po svojoj prirodi ubrajaju u najteže povrede članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u i da je zabranjeni sporazum obuhvaćao barem EGP, Komisija je odlučila da postotak koji se primjenjuje na temelju težine u ovom slučaju iznosi 16 % za sve adresate sporne odluke.
Naposljetku, Komisija je navela da je s obzirom na okolnosti slučaja odlučila dodati iznos od još 16 % u svrhu preventivnog djelovanja.
Izreka sporne odluke, u dijelu koji se odnosi na žalitelja, glasi kako slijedi:
„Članak 1.
Sljedeći poduzetnici povrijedili su članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u sudjelujući tijekom navedenih razdoblja u jedinstvenoj i trajnoj povredi koja se sastoji od više zasebnih povreda u sektoru optičkih diskovnih pogona, koja obuhvaća cijeli EGP i koja se sastojala od sporazuma o usklađivanju cijena:
[…]
(h)
[žalitelj] od 14. veljače 2008. do 28. listopada 2008., za usklađivanje u pogledu Della i HP‑a.
Članak 2.
Za povredu iz članka 1. izriču se sljedeće novčane kazne:
[…]
(h)
[žalitelj] 7146000 eura”.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom dostavljenom tajništvu Općeg suda 29. prosinca 2015. žalitelj je pokrenuo postupak tražeći, kao glavno, poništenje sporne odluke u dijelu u kojem se odnosi na njega i, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.
U prilog svojoj tužbi žalitelj je istaknuo pet tužbenih razloga. Ti razlozi temeljili su se, prvi, na povredi prava obrane, obveze obrazlaganja i prava na dobru upravu, drugi, na očitoj pogrešci koja se tiče prava i na povredi obveze obrazlaganja zbog odstupanja između izreke sporne odluke i obrazloženja Komisije o trajanju povrede u pogledu HP‑a, treći, na nedostatku dokaza i na nedostatnosti obrazloženja u pogledu sudjelovanja žalitelja u jedinstvenoj i trajnoj povredi, četvrti, na Komisijinoj nenadležnosti za primjenu članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u i peti, na pogreškama koje se tiču činjenica i prava prilikom izračuna iznosa novčane kazne i povredi obveze obrazlaganja.
Pobijanom presudom Opći je sud odbio te tužbene razloge i stoga i tužbu u cijelosti.
Žalbeni zahtjev stranaka
Svojom žalbom žalitelj od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
poništi spornu odluku u dijelu u kojem se odnosi na njega;
–
podredno, smanji iznos novčane kazne koja mu je izrečena;
–
podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje, i
–
naloži Komisiji snošenje svih troškova.
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu, i
–
naloži žalitelju snošenje svih troškova ovog postupka.
O žalbi
U prilog svojoj žalbi žalitelj ističe pet žalbenih razloga, koji se u biti odnose na ocjenu Općeg suda, kao prvo, Komisijina utvrđenja prema kojem se jedinstvena i trajna povreda koja mu se stavlja na teret sastoji od više zasebnih povreda, kao drugo, određenih dokaza koji su navodno iskrivljeni, kao treće, trajanja njegova sudjelovanja u toj jedinstvenoj i trajnoj povredi, kao četvrto, navodnog saznanja o navedenoj povredi i, kao peto, iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da u točkama 58. do 72. pobijane presude nije primijenio relevantan pravni kriterij i da je iskrivio dokaze kada je odbio njegov tužbeni razlog za poništenje, koji se temeljio na povredi njegovih prava obrane, koja je Komisija povrijedila time što je u spornoj odluci, osim jedinstvene i trajne povrede, utvrdila više zasebnih povreda koje kao takve nije kvalificirala u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
Žalitelj podsjeća na temeljnu prirodu načela poštovanja prava obrane, koje se primjenjuje u svakom postupku koji može rezultirati sankcijama, osobito novčanim kaznama ili periodičnim penalima. U području tržišnog natjecanja, to načelo zahtijeva, među ostalim, da obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, koju je Komisija uputila poduzetniku kojem namjerava izreći sankciju sadržava određeni broj bitnih elemenata, kao što su prigovorene činjenice, njihova pravna kvalifikacija i dokazi na koje se Komisija oslanja kako bi taj poduzetnik mogao učinkovito istaknuti svoje argumente u okviru upravnog postupka koji je pokrenut protiv njega.
Međutim, sudska praksa koju Opći sud navodi u točkama 62. i 63. pobijane presude ne može se uskladiti ni s člankom 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., ni s člankom 41. stavcima 1. i 2. te člankom 48. stavcima 1. i 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. Stoga je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da su bila poštovana žaliteljeva prava obrane, iako Komisija u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku nije kvalificirala kao zasebne povrede elemente koje je kao takve kvalificirala u izreci sporne odluke. Naime, različite kombinacije protutržišnih kontakata navedenih u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku mogle su dovesti do brojnih povreda.
To bi bio slučaj čak i da je Komisija spornu odluku temeljila samo na pet kontakata. Primjerice, što se tiče kontakta br. 5, žalitelj tvrdi da on sam po sebi ne može predstavljati povredu članka 101. UFEU‑a. S druge strane, on se može kvalificirati kao takav u vezi s drugim kontaktima. Isto vrijedi za sve kombinacije protutržišnih kontakata koje uključuju taj kontakt.
Stoga, iako su činjenice i dokazi bili izloženi u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, isto se ne može reći za kvalifikaciju tih dokaza. Međutim, nepostojanje takve kvalifikacije u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku dovelo je do povrede žaliteljevih prava obrane, što Opći sud nije priznao.
Opći je sud također počinio pogrešku koja se tiče prava time što je ograničio svoj nadzor samo na kontakte koji su navedeni u spornoj odluci. Prema žaliteljevu mišljenju, čak i u slučaju da je u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku navedeno da svaka kombinacija kontakata predstavlja povredu, on nije mogao razmatrati svaku od tih kombinacija a da pritom nije znao točnu kvalifikaciju koju je dala Komisija. Osim toga, Opći je sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku žalitelju naznačeno da je Komisija svaku kombinaciju bilateralnih kontakata smatrala zasebnim povredama.
Što se tiče iskrivljavanja činjenica, žalitelj ističe da je Opći sud smatrao da uvodne izjave 301., 308., 353. i 354. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku upućuju na skup sporazuma i usklađenih djelovanja i da je stoga žalitelj bio obaviješten o Komisijinoj namjeri da utvrdi zasebne povrede. Međutim, Opći sud nije uzeo u obzir prvu rečenicu uvodne izjave 353. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, koja jasno pojašnjava da je Komisija smatrala da postoji samo jedna jedinstvena i trajna povreda.
Komisija uvodno smatra da je taj žalbeni razlog bespredmetan. Naglašava da je Opći sud potvrdio njezino utvrđenje prema kojem je žalitelj sudjelovao u jedinstvenoj i trajnoj povredi između 14. veljače 2008. i 28. listopada 2008. Stoga su žaliteljevi argumenti koji se odnose na Komisijino podredno utvrđenje, prema kojem se ta jedinstvena i trajna povreda sastoji od više zasebnih povreda, bespredmetni s obzirom na to da ne mogu imati utjecaja na izreku pobijane presude.
U svakom slučaju, Komisija tvrdi da su ti argumenti neosnovani.
Kao prvo, žalitelj iskrivljuje pobijanu presudu tvrdeći da je Opći sud u njoj smatrao da iz sudske prakse proizlazi da se postupovna prava stranke ne primjenjuju ako je ona podnijela očitovanja o onome što joj je podneseno. Naprotiv, Opći je sud u točkama 60. do 63. te presude pravilno sažeo načela koja se primjenjuju u pogledu prava na saslušanje.
Kao drugo, žaliteljev argument koji se temelji na očitom iskrivljavanju obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, u točki 65. pobijane presude, treba odbiti. Naime, on je tijekom upravnog postupka saslušan o tvrdnji da njegovo ponašanje nije samo jedinstvena i trajna povreda nego i niz zasebnih povreda. S jedne strane, Opći je sud u točkama 66. i 67. te presude pravilno smatrao da protutržišni kontakti mogu istodobno predstavljati zasebne povrede i da se, promatrani zajedno, mogu kvalificirati kao jedinstvena i trajna povreda. Taj je zaključak u skladu sa sudskom praksom Suda. S druge strane, suprotno onomu što tvrdi žalitelj, u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku doista se u više navrata navodio skup povreda.
Kao treće, suprotno žaliteljevim navodima, Opći je sud u točkama 68. do 70. pobijane presude odgovorio na njegov argument prema kojem bi različite kombinacije kontakata navedenih u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku mogle dovesti do brojnih mogućih povreda. S jedne strane, utvrdio je da je broj kontakata u koje je žalitelj bio uključen bio ograničen. To utvrđenje, koje je činjenične prirode, ne može se osporavati u fazi žalbe. S druge strane, Opći sud također je utvrdio da se žalitelj u svakom slučaju mogao braniti u odnosu na sve navodne bilateralne kontakte i da je iskoristio tu mogućnost, tako da ne može tvrditi da su njegova prava obrane povrijeđena.
Kao četvrto, žalitelj iskrivljuje spornu odluku tvrdeći da protutržišna priroda kontakta br. 5 ovisi samo o kontaktu br. 1. Osim činjenice da se tim tumačenjem zanemaruje bit uvodnih izjava 257. do 259. te odluke, Opći je sud u točkama 68. do 70. pobijane presude pravilno zaključio da je žalitelj imao priliku osporavati protutržišnu prirodu kontakta br. 1 i kontakta br. 5.
Kao peto, žalitelj pogrešno tumači točke 70. i 71. pobijane presude. Opći sud u njima nije tvrdio da se prava obrane primjenjuju samo kada je poduzetnik izvršio ograničen broj bilateralnih kontakata. Samo je u točki 71. te presude podredno istaknuo da se Komisija ne može smatrati odgovornom za eventualno velik broj bilateralnih kontakata u koje je žalitelj bio uključen.
Ocjena Suda
Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 58. do 72. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava i da je iskrivio dokaze jer je presudio da Komisija nije povrijedila njegova prava obrane time što je u spornoj odluci osim jedinstvene i trajne povrede, utvrdila više zasebnih povreda koje kao takve nije kvalificirala u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
U tom pogledu valja istaknuti da je Komisija u članku 1. točki (h) sporne odluke u biti utvrdila, s jedne strane, postojanje jedinstvene i trajne povrede i, s druge strane, postojanje „više zasebnih povreda” koje čine tu povredu.
U tom kontekstu valja također istaknuti da se prvim žalbenim razlogom osporava samo ocjena Općeg suda tog drugog utvrđenja, koji se odnosi na više zasebnih povreda. Nasuprot tomu, taj se žalbeni razlog ne odnosi na njegovu ocjenu zaključka iz te odredbe, prema kojem je žalitelj sudjelovao u jedinstvenoj i trajnoj povredi.
Iz toga slijedi da se, suprotno onomu što tvrdi Komisija, navedeni žalbeni razlog ne može odmah odbiti kao bespredmetan, s obzirom na to da je ona u ovom slučaju spornu odluku temeljila na dvama zasebnim utvrđenjima o povredi.
Kako bi se ispitalo taj žalbeni razlog, najprije valja podsjetiti na to da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da povreda članka 101. stavka 1. UFEU‑a može biti posljedica ne samo izdvojenog djela, nego također niza djela ili čak trajnog ponašanja, iako jedan ili više elemenata tog niza djela ili tog trajnog ponašanja može isto tako sâm po sebi i zasebno predstavljati povredu te odredbe. Stoga, ako različita ponašanja čine „sveobuhvatni plan” jer njihov istovjetni cilj narušava tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu, Komisija može pripisati odgovornost za ta ponašanja ovisno o sudjelovanju u čitavoj povredi (vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, t.
41.
i navedenu sudsku praksu).
Poduzetnik koji je u takvoj jedinstvenoj i trajnoj povredi sudjelovao vlastitim ponašanjem, obuhvaćenim pojmom „sporazum” ili „usklađeno djelovanje” s protutržišnim ciljem u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a i usmjerenim na pridonošenje počinjenju povrede u cjelini, tako može biti odgovoran i za ponašanja drugih poduzetnika u okviru te povrede tijekom čitavog razdoblja svojeg sudjelovanja u navedenoj povredi (vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, t.
42.
i navedenu sudsku praksu).
Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 59. svojeg mišljenja, sudjelovanje poduzetnika u jedinstvenoj i trajnoj povredi ne zahtijeva njegovo izravno sudjelovanje u svim protutržišnim ponašanjima koja čine navedenu povredu (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2020., Silver Plastics i Johannes Reifenhäuser/Komisija,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
, t.
82.
i navedenu sudsku praksu).
Prvi žalbeni razlog treba ispitati s obzirom na ta elemente.
Žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 58. do 72. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odbio njegov argument da je Komisija povrijedila njegova prava obrane time što mu je prvi put u spornoj odluci, osim njegova sudjelovanja u jedinstvenoj i trajnoj povredi, stavila na teret i sudjelovanje u nekoliko zasebnih povreda koje čine tu jedinstvenu i trajnu povredu.
Valja podsjetiti na to da pojam „jedinstvena i trajna povreda” podrazumijeva skup ponašanja koja mogu također sama po sebi predstavljati povredu članka 101. stavka 1. UFEU‑a. Iako se sveukupna ponašanja, pod uvjetima navedenima u točkama 54. i 55. ove presude, mogu kvalificirati kao jedinstvena i trajna povreda, iz toga se ne može zaključiti da se svako od tih ponašanja mora, samo po sebi i pojedinačno, nužno kvalificirati kao zasebnu povredu te odredbe. Naime, kako bi to učinila, Komisija treba još identificirati i kvalificirati kao takva svako od navedenih ponašanja i zatim podnijeti dokaz o uključenosti predmetnog poduzetnika kojem se ta ponašanja pripisuju.
U tom pogledu, Sud je već presudio da se Komisijinu odluku kojom se sveukupni zabranjeni sporazum kvalificira kao jedinstvena i trajna povreda može tako razdijeliti samo ako je, s jedne strane, navedeni poduzetnik tijekom upravnog postupka bio u mogućnosti shvatiti da ga se također teretilo za svako od ponašanja koja sačinjavaju tu povredu te stoga u vezi s tim iznijeti svoju obranu i ako je, s druge strane, ta odluka dovoljno jasna u tom pogledu (vidjeti po analogiji presudu od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, t.
46.
).
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, poštovanje prava obrane u svakom postupku koji može dovesti do sankcija, a osobito novčanih kazni ili periodičnih penala, predstavlja temeljno načelo prava Unije, koje Komisija mora u potpunosti poštovati (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2015., Komisija i dr./Versalis i dr.,
C‑93/13 P i C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
, t.
94.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu, kao što je na to Opći sud pravilno podsjetio u točki 60. pobijane presude, Uredbom br. 1/2003 predviđa se slanje strankama obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku u kojoj se moraju jasno navesti svi bitni elementi na kojima Komisija temelji svoj zaključak u toj fazi postupka. Takva obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku predstavlja postupovno jamstvo kojim se primjenjuje temeljno načelo prava Unije, kojim se zahtijeva poštovanje prava obrane u svakom postupku koji može dovesti do izricanja sankcije. Tim se načelom zahtijeva, među ostalim, da obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, koju je Komisija uputila poduzetniku kojem namjerava izreći sankciju za povredu pravila tržišnog natjecanja, sadržava ključne elemente utvrđene protiv tog poduzetnika, kao što su to činjenice koje mu se stavljaju na teret, njihova kvalifikacija i dokaze na kojima Komisija temelji svoj zaključak, a kako bi navedeni poduzetnik mogao učinkovito istaknuti svoje argumente u upravnom postupku koji je pokrenut protiv njega (vidjeti u tom smislu presudu od 3. rujna 2009., Papierfabrik August Koehler i dr./Komisija,
C‑322/07 P, C‑327/07 P i C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
, t.
35.
i
36.
i navedenu sudsku praksu).
Točno je, kao što na to podsjeća nezavisni odvjetnik u točki 88. svojeg mišljenja, da Komisija u svojoj konačnoj odluci može pojasniti pravnu kvalifikaciju činjenica koju je u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku privremeno utvrdila, uzimajući u obzir elemente koji proizlaze iz upravnog postupka, kako bi ili odustala od preliminarno utvrđenih činjenica u postupku koje se pokažu neutemeljenima ili kako bi razvila i upotpunila svoju činjeničnu, ali i pravnu, argumentaciju u prilog preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku koje ističe (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2013., SNIA/Komisija,
C‑448/11 P
, neobjavljenu,
EU:C:2013:801
, t.
42.
do
44.
). Međutim, to znači da Komisija u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku mora navesti svaku pravnu kvalifikaciju činjenica koju namjerava usvojiti u svojoj konačnoj odluci.
Iz toga proizlazi da su prava obrane predmetnog poduzetnika povrijeđena zbog nesuglasnosti između obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i konačne odluke samo pod uvjetom da prigovor usvojen u toj odluci nije bio iznesen u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku ili da u njoj nije bio naveden u dovoljnoj mjeri kako bi se adresatima te obavijesti omogućilo da učinkovito iznesu svoje argumente u okviru postupka koji je pokrenut protiv njih.
Iz toga slijedi da kada Komisija adresatima obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku ne namjerava staviti na teret samo jedinstvenu i trajnu povredu, nego i svako od ponašanja koja odvojeno sačinjavaju tu povredu kao zasebne povrede, poštovanje prava obrane tih adresata zahtijeva da Komisija u toj obavijesti iznese elemente koji su im nužni kako bi mogli razumjeti da Komisija protiv njih vodi postupak i na temelju te jedinstvene i trajne povrede kao i na temelju svake od tih zasebnih povreda.
U točkama 60. do 63. pobijane presude, Opći sud pravilno je podsjetio na načela koja se odnose na poštovanje prava obrane u okviru postupka za utvrđivanje povrede članka 101. stavka 1. UFEU‑a. Također je u točki 62. te presude pravilno pojasnio da povredu prava obrane treba utvrditi samo ako se konačnom odlukom dotičnim poduzetnicima stavljaju na teret povrede različite od onih navedenih u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku ili ako se u njoj navode drukčije činjenice.
S druge strane, žalitelj ne može temeljiti argument na činjenici da je Opći sud u točki 63. pobijane presude, upućujući na presudu od 15. listopada 2002., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
), zaključio da ne treba utvrditi povredu prava obrane kada se navodne razlike između obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i konačne odluke ne odnose na druga ponašanja, koja nisu ona o kojima su se dotični poduzetnici već izjasnili i koja stoga nisu povezana s novim prigovorom.
Naime, takvo razmatranje počiva na pretpostavci da je Komisija jasno navela, s jedne strane, svoju namjeru da svako ponašanje ili kombinaciju ponašanja o kojima je riječ, promatrane pojedinačno, kvalificira kao zasebnu povredu i, s druge strane, kojem poduzetniku ih pripisuje.
Točno je da je Opći sud u točki 65. pobijane presude utvrdio da brojni elementi izneseni u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku upućuju na to da je Komisija smatrala da se zabranjeni sporazum sastojao od različitih sporazuma. Međutim, Opći sud iz tih općih razmatranja, pa čak ni iz bilateralnih kontakata utvrđenih u toj obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i koji su navedeni u točki 69. te presude, nije mogao zaključiti da je Komisija u njoj jasno izložila elemente potrebne kako bi žalitelj mogao shvatiti da mu je, osim jedinstvene i trajne povrede, također namjeravala staviti na teret kao zasebne povrede svako od ponašanja ili kombinacije ponašanja u kojima je žalitelj izravno sudjelovao, promatrane pojedinačno.
Opći je sud time počinio pogrešku koja se tiče prava. Naime, s obzirom na to da su usto bili implicitno pomiješani pojmovi „ponašanje” i „povreda”, žalitelj nije mogao razumjeti, u nedostatku ikakve jasne naznake u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, da je Komisija namjeravala protiv njega voditi postupak ne samo na temelju jedinstvene i trajne povrede koja se navodi u toj obavijesti, nego i na temelju više zasebnih povreda koje su činili različiti bilateralni kontakti navedeni u toj obavijesti.
Iz toga slijedi da Opći sud nije mogao, a da pritom ne počini pogrešku koja se tiče prava, presuditi da Komisija nije povrijedila žaliteljeva prava obrane, s obzirom na to da obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku nije sadržavala bitne elemente koji su protiv njega utvrđeni u pogledu tih zasebnih povreda, osobito predviđenu kvalifikaciju ponašanja ili kombinacija ponašanja koja mu se stavljaju na teret.
Stoga prvi žalbeni razlog treba prihvatiti.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 104. do 107. i 113. do 115. pobijane presude iskrivio dokaze koje je on podnio u okviru drugog dijela prvog tužbenog razloga svoje tužbe za poništenje, koji su se odnosili na poštovanje prava obrane i prava na dobru upravu. Konkretnije, žalitelj prigovara Općem sudu da je iskrivio jasan smisao točke 13. njegova odgovora na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, u kojem se samo navode kontakti između njega i društva Philips i društva Sony Optiarc, čiji je dobavljač žalitelj, zaključivši da ti kontakti pokazuju da je potonji bio u izravnom kontaktu sa svojim konkurentima.
Kao prvo, utvrdivši u točkama 104. do 107. pobijane presude da Komisija nije povrijedila žaliteljeva prava obrane, Opći je sud prebacio teret dokazivanja.
Kao drugo, što se tiče povrede prava na dobru upravu, Opći je sud pogrešno smatrao da Komisija, time što je odbila od HP‑a i Della zatražiti informacije o transparentnosti tržišta, nije povrijedila to pravo.
U tom pogledu, iz točaka 113. i 114. pobijane presude proizlazi da je Opći sud pogrešno protumačio žaliteljeve izjave na način da se njima priznaju nedopušteni kontakti s konkurentima, iako se radilo samo o kontaktima između dobavljača i njegovih klijenata. Iskrivljavanje jasnog smisla tih izjava navelo je Opći sud da pogrešno zaključi da nije potrebno da Komisija od HP‑a i Della zahtijeva da podnesu određene dokumente.
Komisija smatra da je drugi žalbeni razlog bespredmetan i neosnovan.
Ocjena Suda
Valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, Sud odmah odbija prigovore protiv sporednih obrazloženja presude Općeg suda jer oni ne mogu dovesti do njezina ukidanja (presuda od 25. siječnja 2007., Sumitomo Metal Industries i Nippon Steel/Komisija,
C‑403/04 P i C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
, t.
106.
i navedena sudska praksa).
Valja istaknuti da se iskrivljavanje dokaza koje navodi žalitelj odnosi samo na točke na kojima se ne temelje izravno zaključci izneseni u točkama 107. i 115. pobijane presude.
Naime, s jedne strane, dokazi iz točaka 104. do 106. te presude pridodaju se trima drugim dokazima, iznesenima u točkama 96., 100. i 103. navedene presude, koji su dovoljni da se na njima temelji utvrđenje iz točke 107. iste presude. S druge strane, ni osporavani dio iz točke 113. pobijane presude nije potreban kako bi se potkrijepili zaključci izneseni u točkama 114. i 115. te presude. Ta točka 113. počinje činjeničnim utvrđenjem, koje nije osporeno, a koje je samo po sebi dovoljno za potkrjepljivanje tih zaključaka. To se utvrđenje odnosi na činjenicu da je žalitelj sudjelovao u izravnim kontaktima tijekom kojih su sudionici zabranjenog sporazuma razmijenili informacije o cijenama. To je dovoljno da se opravda zaključak Općeg suda da Komisija nije trebala od Della i HP‑a zatražiti dostavu dokumenata kojima su oni dobavljače pogona obavještavali o cijenama svojih konkurenata. Eventualno iskrivljavanje dokaza u drugom dijelu navedene točke 113. ne utječe na navedene zaključke iznesene u točkama 114. i 115. te presude.
Drugi žalbeni razlog žalitelja stoga treba odbiti kao bespredmetan.
Treći žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je povrijedio svoju obvezu obrazlaganja ili da nije primijenio pravilan pravni kriterij time što je odbio drugi tužbeni razlog njegove tužbe za poništenje, koji se temelji na proturječnosti obrazloženja sporne odluke i njezine izreke.
Žalitelj smatra da rasuđivanje Općeg suda iz točaka 118. do 121. pobijane presude ne predstavlja dovoljan odgovor na taj drugi tužbeni razlog. Prema njegovu mišljenju, postoji proturječnost između uvodne izjave 553. sporne odluke, iz koje proizlazi da je žalitelj, kad je riječ o HP‑u, sudjelovao u predmetnoj jedinstvenoj i trajnoj povredi samo od 10. travnja do 28. listopada 2008., i izreke te odluke, u kojoj je utvrđeno da je žalitelj sudjelovao u toj povredi, kako u pogledu Della tako i HP‑a, od 14. veljače 2008. do 28. listopada 2008.
Dakle, takva proturječnost trebala je navesti Opći sud na to da prihvati žaliteljev drugi tužbeni razlog za poništenje.
Komisija smatra da treći žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Ocjena Suda
Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je povrijedio svoju obvezu obrazlaganja ili da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odbio drugi tužbeni razlog njegove tužbe za poništenje, koji se temelji na proturječnosti obrazloženja i izreke sporne odluke.
U tom je pogledu Opći sud u točki 118. pobijane presude istaknuo da se u članku 1. sporne odluke navodi da je Komisija istaknula postojanje jedinstvene i trajne povrede, ali da to ipak ne znači da sve adresate te odluke treba kazniti za cijelu tu povredu. Naime, u točki 119. te presude Opći je sud istaknuo da se u tom članku 1. pojašnjava da se navedena povreda sastoji od „više zasebnih povreda”.
U točki 120. navedene presude Opći je sud iz toga zaključio da je Komisija, a da nije bila u proturječju, u članku 1. sporne odluke navela da je žalitelj sudjelovao u jedinstvenoj i trajnoj povredi u pogledu Della i HP‑a od 14. veljače 2008. do 28. listopada 2008. te je u uvodnoj izjavi 553. te odluke, koja se odnosi na izračun iznosa novčane kazne, uzela u obzir kasniji datum prvih kontakata žalitelja koji su se odnosili na HP.
To rasuđivanje nije zahvaćeno nedostatkom obrazloženja ni pogreškom koja se tiče prava u pogledu primjenjivog pravnog kriterija.
Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, činjenica da poduzetnik nije sudjelovao u svim sastavnim dijelovima zabranjenog sporazuma ili da je imao manje važnu ulogu u aspektima u kojima je sudjelovao nije relevantna za utvrđivanje postojanja povrede s njegove strane s obzirom na to da te elemente treba uzeti u obzir samo prilikom ocjene težine povrede i, ovisno o slučaju, određivanja iznosa novčane kazne (presuda od 26. rujna 2018., Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, t.
54.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju Komisija je primijenila rasuđivanje u skladu sa zahtjevima koji proizlaze iz te sudske prakse. Nakon što je u uvodnoj izjavi 517. sporne odluke utvrdila da je žalitelj sudjelovao u jedinstvenoj i trajnoj povredi od 14. veljače do 28. listopada 2008., u osmom dijelu te odluke ispitala je koje korektivne mjere treba donijeti u odnosu na poduzetnike koji su sudjelovali u toj povredi. U okviru te ocjene Komisija je radi izračuna novčane kazne pojasnila trajanje sudjelovanja predmetnih poduzetnika u svakom od sastavnih elemenata navedene povrede, odnosno dio te povrede koji se odnosi na prodaje izvršene Dellu (u daljnjem tekstu: dio povrede koji se odnosi na Dell) i dio iste povrede koji se odnosi na prodaje izvršene HP‑u (u daljnjem tekstu: dio povrede koji se odnosi na HP). Tako se u tablici iz uvodne izjave 553. navedene odluke samo pružaju naznake za izračun novčane kazne, a ne za utvrđivanje predmetne jedinstvene i trajne povrede. Stoga ne postoji nikakva proturječnost između te uvodne izjave 553. i članka 1. točke (h) sporne odluke, koji se pak ne odnosi na izračun novčane kazne, nego na utvrđenje te povrede.
Stoga, s obzirom na elemente iznesene u točkama 87. i 88. ove presude, Općem se sudu ne može prigovoriti da je pogrešno obrazložio pobijanu presudu ili da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odbio žaliteljev drugi tužbeni razlog za poništenje.
Stoga treći žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Četvrti žalbeni razlog
Svojim četvrtim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je počinio više pogrešaka koje se tiču prava u pogledu ocjene Općeg suda o njegovoj odgovornosti za dio povrede koji se odnosi na Dell. Taj je žalbeni razlog podijeljen na dva dijela.
Prvi dio četvrtog žalbenog razloga
–
Argumentacija stranaka
Prvi dio četvrtog žalbenog razloga odnosi se u biti na navodno žaliteljevo saznanje o predmetnoj jedinstvenoj i trajnoj povredi. Žalitelj tvrdi da se zaključak Općeg suda – prema kojem je Komisija pravilno smatrala da je žalitelj znao ili morao znati za dio povrede koji se odnosi na Dell – temelji na iskrivljavanju dokaza.
U tom pogledu, Komisija je svoje dokazivanje temeljila na dvjema internim porukama elektroničke pošte društvu Sony Optiarc od 14. veljače i 28. listopada 2008., kojih je žalitelj primio kopiju. Komisija je iz toga zaključila da je žalitelj razumio ili morao razumjeti da informacije sadržane u tim porukama elektroničke pošte potječu od konkurenta i da potvrđuju nedopuštene razmjene među konkurentima.
Žalitelj je pred Općim sudom tvrdio da te poruke elektroničke pošte nisu dovoljni dokazi za dokazivanje njegova saznanja o predmetnoj jedinstvenoj i trajnoj povredi, s obzirom na to da je on razumio da informacije sadržane u njima potječu od Della.
Opći je sud u pobijanoj presudi pogrešno odbio taj argument.
Što se tiče poruke elektroničke pošte od 14. veljače 2008., Opći je sud u točkama 157. do 160. pobijane presude analizirao četiri zasebne indicije koje, prema njegovu mišljenju, čine skup indicija koji je dovoljan za dokazivanje da je žalitelj morao razumjeti da informacije sadržane u toj poruci elektroničke pošte ne potječu od Della, nego od konkurenta. To bi stoga značilo da je, ako je rasuđivanje Općeg suda zahvaćeno pogreškom u pogledu jedne od tih indicija, njegov zaključak u cijelosti nevaljan.
Dakle, Opći sud iskrivio je jedan od dokaza, navedenih kao četvrta indicija, iz točke 160. pobijane presude. Ti su dokazi dvije poruke elektroničke pošte društva Sony Optiarc, jedna od 30. listopada 2007., a druga od 13. prosinca 2007. Međutim, jasno proizlazi da su, suprotno onomu što tvrdi Opći sud, poruku elektroničke pošte od 30. listopada 2007. razmijenila dva zaposlenika društva Sony Optiarc, a ne društvo Sony Optiarc i žalitelj. Opći sud je stoga iskrivio taj dokaz, što je dovelo u pitanje njegove navode koji se odnose na poruku elektroničke pošte od 14. veljače 2008.
Što se tiče poruke elektroničke pošte od 28. listopada 2008., Opći je sud u točkama 202. do 205. pobijane presude pogrešno presudio da se može smatrati da ona predstavlja dokaz protutržišnog kontakta koji se odnosi na cijene. Opći sud utemeljio je taj zaključak na određenom broju indicija.
Međutim, Opći sud iskrivio je dokaze iznesene kao indicije. Ne samo da se iz poruke elektroničke pošte od 14. veljače 2008. ne može zaključiti ništa kako bi se dokazala priroda protutržišnog kontakta od 28. listopada 2008., nego je iz dokaza koji se odnose na dio povrede koji se odnosi na HP također bilo nemoguće izvesti bilo kakav zaključak u pogledu dijela povrede koji se odnosi na Dell. Slijedom toga, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je zaključio da su dokazi bili dovoljni za dokazivanje protutržišne prirode tog kontakta.
Komisija smatra da prvi dio četvrtog žalbenog razloga treba odbiti kao bespredmetan i neosnovan.
–
Ocjena Suda
Prvim dijelom svojeg četvrtog žalbenog razloga žalitelj prigovara Općem sudu da je iskrivio dokaze o saznanju za dio povrede koji se odnosi na Dell i nepostojanje obrazloženja.
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da iskrivljavanje postoji kada je bez izvođenja novih dokaza ocjena postojećih dokaza očito pogrešna. Žalitelj mora precizno navesti dokaze koji su iskrivljeni i iznijeti pogreške u ocjeni koje su navodno počinjene (presuda od 26. rujna 2018., Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, t.
103.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju, što se tiče, kao prvo, interne poruke elektroničke pošte društva Sony Optiarc od 14. veljače 2008., kojih je žalitelj primio kopiju, žalitelj tvrdi da je Opći sud svoj zaključak prema kojem je ta poruka elektroničke pošte dovoljna za dokazivanje da je žalitelj morao shvatiti da postoji povreda, temeljio na četirima indicijama navedenim u točkama 157. do 160. pobijane presude. Žalitelj tvrdi da su te indicije kumulativne prirode, tako da, ako nedostaje jedna od njih, taj se zaključak ne može prihvatiti.
Međutim, neovisno o pitanju je li Opći sud stvarno iskrivio jedan od tih dokaza, valja utvrditi da, suprotno onomu što tvrdi žalitelj, iz pobijane presude jasno proizlazi da navedene indicije ne treba shvatiti kao kumulativne uvjete o čijem ispunjenju ovisi navedeni zaključak Općeg suda, nego kao samostalne ali sukladne dokaze kojima se nastoji dokazati da je žalitelj morao shvatiti da su u poruci elektroničke pošte od 14. veljače 2008. razmijenjene informacije među konkurentima.
Naime, Opći je sud najprije u točkama 157. i 158. pobijane presude analizirao sadržaj te poruke elektroničke pošte. Iz toga je zaključio, s jedne strane, da se na temelju samih izraza upotrijebljenih u toj poruci može zaključiti da je društvo Sony Optiarc imalo izravne razgovore s društvima Toshiba Samsung Storage Technology (TSST) i PLDS i, s druge strane, da je sadržaj informacija pripisanih potonjim društvima u navedenoj poruci elektroničke pošte bio takav da je žalitelj morao shvatiti da ih ta društva mogu dostaviti samo drugom konkurentu, a ne Dellu.
Nadalje, u točki 159. pobijane presude Opći je sud iz utvrđenja da je, općenito, kada su informacije potjecale od Della, društvo Sony Optiarc nastojalo to pojasniti, zaključio da je nepostojanje takvog pojašnjenja u ovom slučaju bilo značajno.
Naposljetku, u točki 160. pobijane presude Opći je sud spomenuo dvije druge poruke elektroničke pošte društva Sony Optiarc, jednu od 30. listopada 2007. i drugu od 13. prosinca 2007., kako bi iz njih također zaključio da je žalitelj trebao moći shvatiti da se u internoj poruci elektroničke pošte društva Sony Optiarc od 14. veljače 2008. upućivalo na kontakte s konkurentima.
Iz te analize Općeg suda proizlazi da je on jasno iznio te četiri indicije, ne kao četiri kumulativna elementa potrebna za zaključak da je žalitelj morao shvatiti da postoji povreda, nego samo kao neovisne indicije koje sve dovode do istog zaključka.
Iz toga slijedi da prigovor iskrivljavanja koji se odnosi na poruke elektroničke pošte od 30. listopada 2007. i 13. prosinca 2007. ne može sam po sebi dovesti u pitanje zaključak Općeg suda iz točke 161. pobijane presude, tako da taj prigovor treba odbiti kao bespredmetan.
Što se tiče, kao drugo, interne poruke elektroničke pošte od 28. listopada 2008., žalitelj je pred Općim sudom tvrdio da se ta poruka elektroničke pošte može shvatiti na način da se odnosi na informacije koje potječu od Della, a ne konkurenata. Opći je sud odbio taj argument.
Osporavajući to odbijanje, žalitelj najprije dovodi u pitanje dokaznu prirodu poruke elektroničke pošte od 28. listopada 2008. s istim argumentima istaknutima u pogledu poruke elektroničke pošte od 14. veljače 2008.
Međutim, zbog istih razloga kao što su oni navedeni u točkama 106. do 111. ove presude, taj se argument ne može prihvatiti.
Nadalje, žalitelj prigovara Općem sudu da u točki 204. pobijane presude nije objasnio razlog zbog kojeg je znanje za dio jedinstvene i trajne povrede koji se odnosi na HP ili sudjelovanje u njemu relevantan element kojim se nastoji dokazati da je žalitelj morao razumjeti da je poruka elektroničke pošte od 28. listopada 2008. sadržavala informacije koje su pružili konkurenti.
Međutim, valja istaknuti da tim argumentom žalitelj zapravo nastoji ishoditi novu ocjenu dokazne vrijednosti tih dokaza, koja prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda nije u nadležnosti Suda, osim u slučaju iskrivljavanja tog dokaza (presuda od 12. siječnja 2017., Timab Industries i CFPR/Komisija,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
, t.
153.
i navedena sudska praksa), što žalitelj ne dokazuje. U tim okolnostima valja smatrati da je navedeni argument nedopušten.
Stoga prvi dio četvrtog žalbenog razloga treba djelomično odbiti kao bespredmetan, a djelomično odbaciti kao nedopušten.
Drugi dio četvrtog žalbenog razloga
–
Argumentacija stranaka
Drugim dijelom svojeg četvrtog žalbenog razloga žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 148. do 207. pobijane presude presudio da je Komisija dokazala da je žalitelj vlastitim ponašanjem namjeravao pridonijeti zajedničkim ciljevima svih sudionika u predmetnoj povredi. Opći sud nije odgovorio na argumente koje je on pred njim istaknuo u tom pogledu.
Žalitelj smatra da iz sudske prakse proizlazi da je Komisija morala dokazati njegovo sudjelovanje u predmetnoj jedinstvenoj i trajnoj povredi dokazivanjem da je on namjeravao vlastitim ponašanjem pridonijeti ciljevima svih sudionika u toj povredi. Komisija bi mogla dokazati pasivno sudjelovanje da je žalitelj sudjelovao u protutržišnim raspravama i da se nije javno distancirao od tih rasprava.
U uvodnoj izjavi 219. sporne odluke Komisija je istaknula da žaliteljev doprinos takvim ciljevima vlastitim ponašanjem dokazuje činjenica da se nije protivio tomu da ga se doda kao primatelja u porukama elektroničke pošte društva Sony Optiarc. Time je Komisija samo utvrdila da se žalitelj nije javno distancirao kada je od društva Sony Optiarc primio određene interne poruke elektroničke pošte kako bi zaključila da je žalitelj sudjelovao u navodnoj povredi. Međutim, što se tiče dijela povrede koji se odnosi na Dell, žalitelj nije sudjelovao ni u kakvoj izravnoj raspravi i primio je samo neizravne informacije od svojeg klijenta, društva Sony Optiarc, koji ga je izvijestio o svojoj korespondenciji s njegovim konkurentima. Žalitelj stoga nije mogao istaknuti prigovore na tu korespondenciju. On je nije mogao spriječiti niti je mogao dati konkurentima dojam da se slaže s njihovim sporazumom ili usklađenim djelovanjem. Iz toga slijedi da Komisija nije dokazala da je žalitelj počeo sudjelovati u navodnoj povredi, prešutno ili ne, 14. veljače 2008. ili 28. listopada 2008.
Komisija smatra da drugi dio četvrtog žalbenog razloga nije osnovan.
–
Ocjena Suda
Drugim dijelom svojeg četvrtog žalbenog razloga žalitelj prigovara Općem sudu što je presudio da je Komisija u spornoj odluci pravilno smatrala da je doprinos žalitelja vlastitim ponašanjem predmetnoj povredi dokazan činjenicom da se on nije javno distancirao od nedopuštenih ponašanja, iako se njegovo sudjelovanje sastojalo samo od toga da je bio primatelj internih poruka elektroničke pošte društva Sony Optiarc u kojima se navode nedopuštene razmjene informacija među konkurentima.
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako bi se dokazalo da je poduzetnik sudjelovao u jedinstvenoj povredi, potrebno da Komisija utvrdi da je taj poduzetnik namjeravao vlastitim ponašanjem pridonijeti zajedničkim ciljevima svih sudionika i da je znao za protupravna ponašanja koja su planirali ili proveli drugi poduzetnici radi postizanja istih ciljeva, ili da ih je mogao razumno predvidjeti te da je bio spreman prihvatiti taj rizik (vidjeti u tom smislu presudu od 24. rujna 2020., Prysmian i Prysmian Cavi e Sistemi/Komisija,
C‑601/18 P
,
EU:C:2020:751
, t.
130.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu, prešutno odobravanje nedopuštene inicijative, bez javnog distanciranja od njezina sadržaja ili njezina prijavljivanja upravnim tijelima, ima za učinak ohrabrivanje nastavljanja povrede i ugrožavanje njezina razotkrivanja. To sudioništvo predstavlja pasivno sudjelovanje u povredi koje može dovesti do odgovornosti predmetnog poduzetnika (presuda od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, t.
73.
).
Nadalje, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, činjenica da poduzetnik nije sudjelovao u svim sastavnim dijelovima zabranjenog sporazuma ili da je imao manje važnu ulogu u aspektima u kojima je sudjelovao nije relevantna za utvrđivanje postojanja povrede s njegove strane s obzirom na to da te elemente treba uzeti u obzir samo prilikom ocjene težine povrede i, ovisno o slučaju, određivanja iznosa novčane kazne (presude od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, t.
86.
, i od 26. rujna 2018., Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, t.
54.
).
U predmetnom slučaju, Opći je sud u točki 217. pobijane presude utvrdio da je žalitelj svjesno primio informacije koje se odnose na sudionike zabranjenog sporazuma, tj. društva TSST, PLDS, te Hitachi‑LG Data Storage, Inc. i Hitachi‑LG Data Storage Korea, Inc., i da je održavao bilateralne kontakte s jednim konkurentom u vezi s jednim postupkom nadmetanja koji je organizirao HP. Zatim je u točkama 218. i 219. te presude smatrao da je na temelju, osobito, tih dokaza, ocijenjenih općenito, Komisija mogla, s jedne strane, s pravom utvrditi, da je žalitelj podijelio informacije s drugim dobavljačima pogona u vezi sa strategijom u području cijena ili klasifikaciji u vezi s nadolazećim postupcima nadmetanja kako bi uskladili svoja ponašanja, i s druge strane, iz toga pravilno zaključiti da je žalitelj namjerno pridonio jedinstvenom ekonomskom i protutržišnom cilju predmetne povrede.
Stoga, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 124. i 125. ove presude, Opći je sud pravilno presudio da je Komisija mogla temeljiti argument na porukama elektroničke pošte, kojih je žalitelj primio kopiju, kako bi dokazala njegov doprinos toj povredi, s obzirom na to da dokazivanje žaliteljeva pasivnog sudjelovanja u navedenoj povredi nije uvjetovano time da je on sudjelovao u izravnim raspravama sa svojim konkurentima.
U svakom slučaju, valja istaknuti da se žaliteljev prigovor temelji na umjetnoj razlici između dijela povrede koji se odnosi na Dell i dijela koji se odnosi na HP.
Međutim, s obzirom na sudsku praksu navedenu u prethodnim točkama, Opći sud nije morao provjeriti je li Komisija dokazala da je žalitelj znao ili morao znati za postojanje povrede te da joj je pridonio ili namjeravao doprinijeti i za dio povrede koji se odnosi na Dell i za dio povrede koji se odnosi na HP. Opći sud stoga je u točki 219. pobijane presude pravilno presudio, s jedne strane, da je žalitelj namjerno pridonio jedinstvenom ekonomskom i protutržišnom cilju koji se sastojao od narušavanja uobičajenog tržišnog natjecanja u postupcima javne nabave pogona koje su organizirali Dell i HP i, s druge strane, da je žalitelj znao za sudjelovanje drugih strana u zabranjenom sporazumu u pogledu pogona tijekom cijelog razdoblja svojeg sudjelovanja.
Iz toga slijedi da drugi dio četvrtog žalbenog razloga nije osnovan. Stoga taj žalbeni razlog treba u cijelosti odbaciti kao djelomično nedopušten te odbiti kao djelomično bespredmetan i djelomično neosnovan.
Peti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim petim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno odbio njegov argument prema kojem je iznos novčane kazne koja mu je izrečena očito neproporcionalan.
Žalitelj smatra da je Opći sud, protivno pravilima koja se odnose na izvršavanje neograničene nadležnosti, počinio pogrešku koja se tiče prava ili nedovoljno obrazložio svoju odluku time što je presudio da Komisija nije počinila nikakvu pogrešku koja se tiče prava prilikom izračuna tog iznosa.
Stoga žalitelj prigovara Općem sudu da je u točki 236. pobijane presude pogrešno smatrao da njegovi protutržišni kontakti mogu utjecati na njegovu cjenovnu politiku. U tom pogledu, prema žaliteljevu mišljenju, Opći sud pogrešno je smatrao, s jedne strane, da je žalitelj aktivno sudjelovao u raspravama s drugim konkurentnim dobavljačima i, s druge strane, da su razmjene informacija o cijenama i količinama, klasifikaciji dobavljača ili o ograničenjima opskrbe imale utjecaj na njegovu cjenovnu politiku.
Žalitelj smatra da su ta razmatranja Općeg suda pogrešna.
Naime, kao prvo, Opći je sud prilikom nadzora izračuna iznosa novčane kazne trebao uzeti u obzir okolnost da se, kao što to proizlazi iz elemenata podnesenih Sudu u okviru četvrtog žalbenog razloga, ne može zaključiti da je žalitelj sudjelovao u dijelu povrede koja se odnosi na Dell.
Kao drugo, Opći sud nije dokazao da su razmjene informacija iz točke 134. ove presude imale bilo kakav utjecaj na žaliteljeve cijene. U tom se pogledu u točki 236. pobijane presude ograničio na običnu nepotkrijepljenu tvrdnju.
Komisija smatra da je peti žalbeni razlog djelomično nedopušten, a djelomično bespredmetan ili neosnovan.
Ocjena Suda
Svojim petim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava i da nije dovoljno obrazložio svoju odluku prilikom odbijanja petog tužbenog razloga njegove tužbe za poništenje.
Što se tiče žaliteljeve tvrdnje koja se temelji na tome da je Opći sud povrijedio pravila o izvršavanju svoje neograničene nadležnosti, koju valja prvo ispitati, dovoljno je istaknuti da je Opći sud odbio taj peti tužbeni razlog u cijelosti a da pritom nije trebao odlučiti o žaliteljevu podrednom zahtjevu za izvršavanje te nadležnosti. Uostalom, budući da ta tvrdnja nije obrazložena, ona ne ispunjava zahtjeve iz članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 168. stavka 1. točke (d) Poslovnika Suda te je stoga treba odbaciti kao nedopuštenu.
Kao drugo, što se tiče navodnog nedostatka u obrazloženju kojim je zahvaćena točka 236. pobijane presude, valja istaknuti, s jedne strane, da je zbog same činjenice da je žalitelj priznao da je u pogledu HP‑a sudjelovao u izravnim kontaktima s konkurentima valjana tvrdnja Općeg suda prema kojoj je on aktivno sudjelovao u raspravama s drugim konkurentnim dobavljačima a da nije potrebno dokazati da je sudjelovao u svim predmetnim razmjenama informacija.
S druge strane, Općem sudu ne može se prigovoriti nikakav nedostatak u obrazloženju jer je smatrao da su informacije o cijenama i obujmu, klasifikaciji dobavljača ili ograničenjima opskrbe imali utjecaj na žaliteljevu cjenovnu politiku. Naime, Sud je već presudio da postoji pretpostavka uzročnosti između nekog dogovora i ponašanja poduzetnika koji sudjeluju na tom tržištu, prema kojoj ti poduzetnici, kada su aktivni na tom tržištu, vode računa o informacijama koje su razmijenili sa svojim konkurentima kako bi predvidjeli svoje ponašanje na tom tržištu (presuda od 21. siječnja 2016., Eturas i dr.,
C‑74/14
,
EU:C:2016:42
, t.
33.
i navedena sudska praksa). Obrazloženje Općeg suda stoga je u skladu sa sudskom praksom Suda.
Slijedi da je peti žalbeni razlog djelomično nedopušten i djelomično neosnovan.
Ukidanje pobijane presude
Kao što to proizlazi iz analize prvog žalbenog razloga žalitelja u točkama 50. do 72. ove presude, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava.
U tim okolnostima valja ukinuti pobijanu presudu.
Tužba pred Općim sudom
U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda. On tada može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.
U ovom slučaju valja konačno odlučiti o sporu jer stanje postupka to dopušta.
Kao što je to navedeno u točki 31. ove presude, žalitelj je u prilog svojoj tužbi pred Općim sudom istaknuo pet tužbenih razloga.
Prvim dijelom prvog tužbenog razloga te tužbe žalitelj osobito ističe da je Komisija povrijedila njegova prava obrane time što je u spornoj odluci prvi put tvrdila da je žalitelj sudjelovao u nekoliko zasebnih povreda koje čine jedinstvenu i trajnu povredu koja mu je pripisana a da to nije navela tijekom upravnog postupka.
S obzirom na točke 54. do 72. ove presude, valja smatrati da je Komisija povrijedila žaliteljeva prava obrane time što mu je u spornoj odluci stavila na teret da je sudjelovao u više zasebnih povreda koje čine jedinstvenu i trajnu povredu koja mu se pripisuje a da to nije jasno navela u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
S obzirom na to, valja pojasniti da postupovna nepravilnost u načelu dovodi do poništenja odluke u cijelosti ili djelomično samo ako se utvrdi da bi bez te nepravilnosti pobijana odluka mogla imati drukčiji sadržaj (presuda od 11. ožujka 2020., Komisija/Gmina Miasto Gdynia i Port Lotniczy Gdynia Kosakowo,
C‑56/18 P
,
EU:C:2020:192
, t.
80.
).
U ovom slučaju, povreda žaliteljevih prava obrane dovela je Komisiju do toga da mu pripiše povrede za koje se nije mogao braniti. Naime, da je Komisija tijekom upravnog postupka izričito pojasnila za svako ponašanje koje je namjeravala staviti na teret žalitelju, koju je kvalifikaciju predvidjela, žalitelj bi eventualno mogao iznijeti dokaze koji bi mogli dovesti u pitanje te kvalifikacije. Iz toga slijedi da je, da nije bilo te povrede, sporna odluka mogla imati drukčiji sadržaj.
Stoga prvi tužbeni razlog koji je žalitelj istaknuo u prilog svojoj tužbi treba prihvatiti u dijelu u kojem se njime Komisiji prigovara da je povrijedila njegova prava obrane u vezi s njegovim sudjelovanjem u zasebnim povredama.
Imajući u vidu prethodno navedeno i s obzirom na ono što je navedeno u točkama 51. do 53. ove presude, članak 1. točku (h) sporne odluke treba poništiti jer se njime utvrđuje da je žalitelj prekršio članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u sudjelujući u više zasebnih povreda.
Drugim tužbenim razlogom svoje tužbe pred Općim sudom žalitelj ističe da je Komisija počinila očitu pogrešku koja se tiče prava i povrijedila svoju obvezu obrazlaganja zbog odstupanja između obrazloženja i izreke sporne odluke.
U ovom slučaju valja zaključiti da, zbog razloga navedenih u točkama 86. do 93. ove presude, ne postoji nikakva proturječnost između tablice iz uvodne izjave 553. sporne odluke i članka 1. točke (h) te odluke. Stoga se Komisiji ne može prigovoriti da je počinila pogrešku koja se tiče prava ili da je povrijedila svoju obvezu obrazlaganja u tom pogledu.
Drugi tužbeni razlog žalitelja pred Općim sudom stoga treba odbiti.
Trećim tužbenim razlogom svoje tužbe pred Općim sudom žalitelj tvrdi da Komisija nije dokazala njegovo sudjelovanje u jedinstvenoj i trajnoj povredi.
U ovom slučaju Sud je prihvatio obrazloženje Općeg suda izneseno u točkama 128. do 147., 150. do 162., 166. do 174., 177. do 187., 190. do 199., 202. do 207. i 210. do 222. pobijane presude. Stoga, zbog razloga izloženih u tim točkama, taj treći tužbeni razlog treba odbiti.
Četvrtim tužbenim razlogom svoje tužbe pred Općim sudom žalitelj tvrdi da Komisija nije nadležna za primjenu članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u.
U ovom slučaju Sud prihvaća obrazloženje koje je Opći sud iznio u točkama 43. do 56. pobijane presude. Stoga, zbog razloga izloženih u tim točkama, taj četvrti tužbeni razlog treba odbiti.
Petim razlogom svoje tužbe pred Općim sudom žalitelj tvrdi, s jedne strane, da je Komisija počinila pogreške koje se tiču činjenica i prava prilikom izračuna iznosa novčane kazne i, s druge strane, da je povrijedila svoju obvezu obrazlaganja.
U ovom slučaju, s obzirom na točke 139. do 143. ove presude, Sud je prihvatio obrazloženje koje je Opći sud iznio u točkama 226. do 239., 243. do 251., 255. do 258., 262. do 267. pobijane presude. Stoga, zbog razloga iznesenih u tim točkama pobijane presude, peti tužbeni razlog žalitelja pred Općim sudom treba odbiti.
Na temelju neograničene nadležnosti koju Sud ima na temelju članka 261. UFEU‑a i članka 31. Uredbe br. 1/2003, valja također odlučiti o iznosu novčane kazne koju treba izreći žalitelju (presuda od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, t.
87.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je Sud pri donošenju konačne odluke u sporu, na temelju članka 61. stavka 1. druge rečenice Statuta Suda Europske unije, ovlašten u okviru izvršavanja svoje neograničene nadležnosti nadomjestiti svojom odlukom odluku Komisije te posljedično ukinuti, smanjiti ili povećati izrečenu novčanu kaznu ili periodični penal (presuda od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, t.
88.
i navedena sudska praksa).
Kako bi utvrdio iznos izrečene novčane kazne, on mora ocijeniti okolnosti konkretnog slučaja i vrstu predmetne povrede (presuda od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, t.
89.
i navedena sudska praksa).
Takav postupak na temelju članka 23. stavka 3. Uredbe br. 1/2003 podrazumijeva uzimanje u obzir za svakog sankcioniranog poduzetnika težine predmetne povrede kao i njezino trajanje, uvažavajući osobito načela obrazlaganja, proporcionalnosti, individualizacije sankcija i jednakosti postupanja, a da Sud nije vezan okvirnim pravilima koja je Komisija definirala u svojim Smjernicama, iako se sudovi Unije mogu njima voditi kada izvršavaju svoju neograničenu nadležnost (presuda od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, t.
90.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju Sud smatra da nijedan element na koji se žalitelj pozvao u okviru ovog predmeta ni bilo koji razlog koji se odnosi na javni poredak ne opravdava to da se on koristi tom nadležnošću za smanjenje iznosa novčane kazne iz članka 2. točke (h) sporne odluke.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja poništiti članak 1. točku (h) sporne odluke jer se njime utvrđuje da je žalitelj prekršio članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u sudjelujući u više zasebnih povreda, a u preostalom dijelu odbiti tužbu.
Troškovi
U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika, kad je žalba osnovana i Sud sâm konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Člankom 138. stavkom 3. navedenog Poslovnika utvrđeno je da, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove. Međutim, ako se to čini opravdanim u danim okolnostima, Sud može odlučiti da, osim vlastitih troškova, jedna stranka snosi i dio troškova druge stranke.
U ovom slučaju žalitelj je zahtijevao da se Komisiji naloži snošenje svih troškova te ona nije uspjela sa svojim razlozima u okviru ove žalbe, a djelomično ni u prvostupanjskom postupku. Žalitelj djelomično nije uspio sa svojim razlozima u prvostupanjskom postupku. S obzirom na navedeno te imajući u vidu okolnosti slučaja, Sud smatra da Komisiji valja naložiti snošenje, osim vlastitih troškova nastalih u prvostupanjskom i žalbenom postupku, svih troškova koje je žalitelj imao u okviru ove žalbe kao i polovice troškova koje je imao u prvostupanjskom postupku. Žalitelj će snositi polovicu vlastitih troškova u prvostupanjskom postupku.

Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 12. srpnja 2019., Quanta Storage/Komisija (
T‑772/15
,
EU:T:2019:519
).

2.
Poništava se članak 1. točka (h) Odluke Komisije C(2015) 7135
final
od 21. listopada 2015. o postupku na temelju članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet AT.39639 – Optički diskovni pogoni) jer je njime utvrđeno da je društvo Quanta Storage Inc. prekršilo članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992., sudjelujući od 14. veljače do 28. listopada 2008. u više zasebnih povreda.

3.
U preostalom dijelu tužba se odbija.

4.
Europskoj komisiji nalaže se da osim vlastitih troškova u prvostupanjskom i žalbenom postupku snosi i sve troškove društva Quanta Storage Inc. u žalbenom postupku te polovicu njegovih troškova u prvostupanjskom postupku.

5.
Društvu Quanta Storage Inc. nalaže se snošenje polovice vlastitih troškova nastalih u prvostupanjskom postupku.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski