CELEX: 62017CJ0653
Muutoksenhaku
EU-tavaramerkki
Asetus (EY) N:o 207/2009
Asetus (EU) 2015/2424
Mitättömyysmenettely
Sanamerkki Vermögensmanufaktur
Mitättömäksi julistaminen
Oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin
Tosiseikkojen tutkiminen viran puolesta
Taannehtivuus
Unionin yleisen tuomioistuimen toimivalta
Tuomioiden perustelut

VM Vermögens-Management GmbH vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen 7.9.2017 antaman tuomion VM v. EUIPO – DAT Vermögensmanagement (Vermögensmanufaktur) (
T-374/15
,
EU:T:2017:589
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla hylättiin sen kumoamiskanne Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) viidennen valituslautakunnan 29.4.2015 antamasta päätöksestä (asia R 418/2014-5) (jäljempänä riidanalainen päätös), joka koskee DAT Vermögensmanagement GmbH:n ja VM Vermögens-Managementin välistä mitättömyysmenettelyä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetus (EY) N:o 207/2009
[Euroopan unionin tavaramerkistä] 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 (
EUVL 2009, L 78, s. 1
) 7 artiklan, jonka otsikko on ”Ehdottomat hylkäysperusteet”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Seuraavia merkkejä ei rekisteröidä:
– –
b)
tavaramerkit, joilta puuttuu erottamiskyky;
c)
tavaramerkit, jotka muodostuvat yksinomaan sellaisista merkeistä tai merkinnöistä, joita voidaan elinkeinotoiminnassa käyttää osoittamaan tavaroiden tai palvelujen lajia, laatua, määrää, käyttötarkoitusta, arvoa tai maantieteellistä alkuperää, tavaroiden valmistusajankohtaa tai palvelujen suoritusajankohtaa taikka muita tavaroiden tai palvelujen ominaisuuksia;
– –”
Saman asetuksen 65 artiklassa, jonka otsikkona on ”Asian saattaminen [unionin] tuomioistuimen käsiteltäväksi”, säädetään seuraavaa:
”1.   Valituslautakuntien tekemät valituksia koskevat päätökset voidaan saattaa [unionin] tuomioistuimen käsiteltäväksi.
2.   Kanteen perusteena voi olla puuttuva toimivalta, olennaisen menettelymääräyksen rikkominen, perustamissopimuksen, tämän asetuksen tai niiden soveltamista koskevan oikeussäännön rikkominen taikka harkintavallan väärinkäyttö.
3.   [Unionin] tuomioistuimella on toimivalta kumota kanteen kohteena oleva päätös tai muuttaa sitä.
– –”
Mainitun asetuksen 75 artiklassa, jonka otsikko on ”Päätösten perustelu”, säädetään seuraavaa:
”Virasto perustelee päätöksensä. Ne voivat perustua ainoastaan sellaisiin syihin, joihin osapuolet ovat voineet ottaa kantaa.”
Saman asetuksen 76 artiklassa, jonka otsikko on ”Tosiseikkojen tutkiminen viran puolesta”, säädetään seuraavaa:
”1.   Menettelyssä virasto tutkii tosiseikat viran puolesta; rekisteröinnin hylkäämisen suhteellisia perusteita koskevassa menettelyssä tutkimus rajataan seikkoihin, joihin osapuolet ovat vedonneet, ja osapuolten esittämiin vaatimuksiin.
2.   Virasto voi olla ottamatta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin osapuolet eivät ole vedonneet tai joita ne eivät ole esittäneet ajoissa.”
Asetus (EU) 2015/2424
Asetuksen N:o 207/2009 ja yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 muuttamisesta sekä maksuista sisämarkkinoilla toimivalle yhdenmukaistamisvirastolle (tavaramerkit ja mallit) annetun komission asetuksen (EY) N:o 2869/95 kumoamisesta 16.12.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2015/2424 (
EUVL 2015, L 341, s. 21
) 1 artiklan 28 alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Korvataan [asetuksen N:o 207/2009] 28 artikla seuraavasti:
’28 artikla
Tavaroiden ja palvelujen nimeäminen ja luokitus
– –
8.   Sellaisten ennen 22 päivää kesäkuuta 2012 haettujen EU-tavaramerkkien haltijat, jotka on rekisteröity koko Nizzan luokituksen luokkaotsikon osalta, voivat ilmoittaa, että heidän aikomuksensa hakemispäivänä oli ollut hakea suojaa myös muille kuin kyseisen luokan otsikon kirjaimellisen merkityksen kattamille tavaroille tai palveluille, edellyttäen, että tällä tavoin nimetyt tavarat tai palvelut sisältyvät kyseisen luokan aakkoselliseen luetteloon hakemispäivänä voimassa olevassa Nizzan luokitusversiossa.
Ilmoitus on jätettävä virastolle viimeistään 24 päivänä syyskuuta 2016, ja siinä on esitettävä selkeästi, täsmällisesti ja eritellen muut kuin ne haltijan alkuperäisen tarkoituksen kattamat tavarat ja palvelut, jotka luokkaotsikon nimikkeiden kirjaimellinen merkitys kattaa selkeästi. Virasto toteuttaa aiheelliset toimenpiteet rekisterin muuttamiseksi tämän mukaisesti. Mahdollisuus tehdä ilmoitus tämän kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti ei vaikuta 15 artiklan, 42 artiklan 2 kohdan, 51 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 57 artiklan 2 kohdan soveltamiseen.
EU-tavaramerkkien, joita koskevaa ilmoitusta ei ole jätetty toisessa alakohdassa tarkoitetun jakson aikana, on katsottava kattavan kyseisen jakson päättymisen jälkeen vain kyseisen luokan otsikkoon sisältyvien nimikkeiden kirjaimellisen merkityksen selkeästi kattamat tavarat ja palvelut.
9.   Jos rekisteriin tehdään muutoksia, EU-tavaramerkin 9 artiklan nojalla tuottamat yksinoikeudet eivät estä kolmatta osapuolta käyttämästä tavaramerkkiä edelleen tavaroita tai palveluja varten, jos ja siltä osin kuin tavaramerkin käyttö kyseisiä tavaroita tai palveluja varten:
a)
alkoi ennen kuin rekisteriin tehtiin muutoksia; ja
b)
ei loukannut haltijan oikeuksia, jotka perustuvat rekisteriin tuona aikana kirjattujen tavaroiden ja palvelujen kirjaimelliseen merkitykseen.
Rekisteriin kirjattujen tavaroiden tai palvelujen luettelon muuttaminen ei myöskään anna EU-tavaramerkin haltijalle oikeutta vastustaa myöhempää tavaramerkkiä tai hakea sen julistamista mitättömäksi, jos ja siltä osin kuin
a)
myöhempi tavaramerkki oli joko käytössä tai tavaramerkistä oli tehty rekisteröintihakemus tavaroita tai palveluja varten, ennen kuin rekisteriin tehtiin muutoksia; ja
b)
tavaramerkin käyttö kyseisiä tavaroita tai palveluja varten ei loukannut eikä olisi loukannut haltijan oikeuksia, jotka perustuvat rekisteriin tuona aikana kirjattujen tavaroiden ja palvelujen kirjaimelliseen merkitykseen.”
Tiedonannot nro 4/03 ja nro 2/12
EUIPO:n pääjohtajan luokkaotsikoiden käytöstä yhteisön tavaramerkkien hakemista ja rekisteröintiä varten laadittavissa tavaroiden ja palvelujen luetteloissa 16.6.2003 antaman tiedonannon nro 4/03 IV kohdan ensimmäisessä alakohdassa todettiin seuraavaa:
”34 tavaroiden luokkaa ja 11 palvelujen luokkaa käsittävät kaikki tavarat ja palvelut, minkä vuoksi kaikkien tietyn luokan luokkaotsikkoon kuuluvien yleisnimikkeiden käyttäminen merkitsee kaikkia tähän tiettyyn luokkaan kuuluvia tavaroita ja palveluja koskevaa rekisteröintivaatimusta.”
EUIPO:n pääjohtaja antoi 20.6.2012 tiedonannon nro 2/12, jolla kumottiin tiedonanto nro 4/03 ja joka koski luokkaotsikoiden käyttöä yhteisön tavaramerkkien hakemista ja rekisteröintiä varten laadittavissa tavaroiden ja palvelujen luetteloissa. Kyseisen tiedonannon V kohdassa todetaan seuraavaa:
”[EUIPO] katsoo ennen [tiedonannon nro 2/12] voimaantuloa rekisteröidyistä [EU-tavaramerkeistä], joissa on käytetty kaikkia tietyn luokan luokkaotsikossa lueteltuja yleisnimikkeitä, että hakijan tahtona oli tiedonannon nro 4/03 valossa kattaa kaikki kyseisen luokan aakkoselliseen luetteloon sisältyvät tavarat tai palvelut, sellaisena kuin tämä luettelo on hakemispäivänä voimassa olleessa luokitusversiossa.”
Asian tausta
Valituksenalaisen tuomion 1–16 kohdasta ilmenevä asian tausta voidaan tiivistää tämän oikeudenkäynnin tarpeita varten seuraavasti.
Valittaja VM Vermögens-Management teki 18.12.2009 EU-tavaramerkin rekisteröintihakemuksen EUIPO:lle asetuksen N:o 207/2009 nojalla. Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on sanamerkki Vermögensmanufaktur (jäljempänä riidanalainen tavaramerkki).
Palvelut, joita varten tavaramerkin rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna (jäljempänä Nizzan sopimus), pohjautuvan luokituksen luokkiin 35 ja 36 ja vastaavat näiden luokkien osalta seuraavaa kuvausta:
–
luokka 35: ”Mainonta; liikkeenjohto; yrityshallinto; toimistotehtävät”;
–
Luokka 36: ”Vakuutustoiminta; rahatalousasiat; raha-asiat; omaisuudenhoito, sijoitusneuvonta; kiinteistöasiat”.
EU-tavaramerkkiä koskeva hakemus julkaistiin 8.2.2011 ilmestyneessä Yhteisön tavaramerkkilehdessä nro 26/2011. Riidanalainen tavaramerkki rekisteröitiin 18.5.2011 numerolla 8770042.
Väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa ollut osapuoli eli DAT Vermögensmanagement teki asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohdan, luettuna yhdessä tämän asetuksen 7 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdan kanssa, nojalla 30.7.2012 EUIPO:lle vaatimuksen riidanalaisen tavaramerkin mitättömäksi julistamisesta kaikkien niiden palvelujen osalta, joille se oli rekisteröity (jäljempänä mitättömyyshakemus).
Valittaja jätti 15.1.2013 huomautuksensa ja vaati mitättömyysvaatimuksen hylkäämistä kokonaisuudessaan. Ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana ollut osapuoli jätti 7.6.2013 huomautuksensa valittajan 15.1.2013 päivättyihin huomautuksiin ja toimitti riidanalaisen päätöksen 3 kohdassa mainitut liitteet 7–25. Se pyysi myös määräajan pidentämistä esittääkseen lisätodisteita, joihin se oli pyytänyt saada tutustua Deutsches Patent- und Markenamtissa (Saksan patentti- ja tavaramerkkivirasto) mutta joita se ei ollut vielä saanut.
Valittaja pyysi 12.8.2013 huomautusten esittämiselle asetetun määräajan pidentämistä, ja mitättömyysosasto hyväksyi tämän vaatimuksen.
Väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa ollut osapuoli esitti 23.8.2013 uusia huomautuksia, joihin oli liitetty riidanalaisen päätöksen 3 kohdassa mainitut liitteet 26–30 (jäljempänä riidanalaiset liitteet). Mitättömyysosasto katsoi nämä väliintulijan huomautukset virheellisesti valittajan huomautuksiksi ja antoi ne 2.9.2013 tällaisina tiedoksi väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa olleelle osapuolelle. Se ilmoitti niin ikään molemmille osapuolille, että menettelyn kontradiktorinen vaihe oli päättynyt. Virheensä huomattuaan mitättömyysosasto peruutti valittajalle osoitetun tiedonantonsa.
EUIPO ilmoitti 14.10.2013 valittajalle, että väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa olleen osapuolen 7.6.2013 tekemä pyyntö määräajan pidentämisestä oli hylätty, koska kyseinen osapuoli ei ollut perustellut sitä, eikä sen 23.8.2013 esittämiä huomautuksia otettaisi huomioon. EUIPO täsmensi, että jäljennös väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa olleen osapuolen 23.8.2013 päivätystä kirjeestä toimitettiin valittajalle yksinomaan tiedoksi.
Valittaja esitti 30.10.2013 huomautuksensa väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa olleen osapuolen 7.6.2013 päivättyihin huomautuksiin.
Mitättömyysosasto lähetti 8.11.2013 väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa olleelle osapuolelle 30.10.2013 päivätyt valittajan huomautukset ja totesi, että nämä huomautukset koskevat 23.8.2013 päivättyjä huomautuksia, ja päätti uudelleen menettelyn kontradiktorisen vaiheen.
Mitättömyysosasto hylkäsi 10.12.2013 mitättömyysvaatimuksen kokonaisuudessaan. Se perusteli päätöstään sillä, että saksan kielen sanalla ”Manufaktur” ei voi olla konkreettista merkitystä mainittujen palvelujen osalta, koska ne ovat aineettomia. Näin ollen se katsoi, että saksan kielen sanat ”Vermögen” ja ”Manufaktur” olivat riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen jättämishetkellä erottamiskykyisiä eivätkä ne kuvailleet palveluja.
Väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa ollut osapuoli teki 5.2.2014 EUIPO:lle valituksen mitättömyysosaston päätöksestä asetuksen N:o 207/2009 58–64 artiklan nojalla.
EUIPO:n viides valituslautakunta hylkäsi valituksen riidanalaisella päätöksellä. Ensiksi se katsoi, että valittajan ja väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa olleen osapuolen sille esittämät asiakirjat ovat vain täydentäviä todisteita, joilla konkretisoidaan mitättömyysosastossa jo esitettyjä todisteita, ja että sillä on näin ollen asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan nojalla harkintavalta hyväksyä ne. Toiseksi se katsoi, että riidanalainen tavaramerkki on kuvaileva ja että siltä puuttuu erottamiskyky. Näin ollen se kumosi mitättömyysosaston päätöksen ja julisti riidanalaisen tavaramerkin mitättömäksi Nizzan sopimuksen mukaisiin luokkiin 35 ja 36 kuuluvien palvelujen osalta.
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittaja nosti 9.7.2015 unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon jättämällään kirjelmällä kanteen, jossa se vaati riidanalaisen päätöksen kumoamista. Valittaja vetosi kanteensa tueksi neljään kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koski asetuksen N:o 207/2009 75 artiklan rikkomista siltä osin kuin valituslautakunta otti huomioon väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa olleen osapuolen 23.8.2013 jättämät huomautukset, vaikka ne olisi tullut hylätä myöhästyneinä, toinen kyseisen asetuksen 76 artiklan rikkomista siltä osin kuin valituslautakunta sisällytti tutkimukseensa viran puolesta tosiseikkoja, joihin osapuolet eivät olleet vedonneet ajoissa, ja kolmas mainitun asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan rikkomista siltä osin kuin valituslautakunta oli kyseisen säännöksen nojalla todennut, että riidanalainen tavaramerkki kuvailee kyseisiä palveluja, ja lopuksi neljäs saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan rikkomista siltä osin kuin valituslautakunta katsoi virheellisesti, että riidanalaiselta tavaramerkiltä puuttuu erottamiskyky.
EUIPO ilmoitti unionin yleiselle tuomioistuimelle kanteen nostamisen jälkeen 15.11.2016, että valittaja oli 23.9.2016 tehnyt asetuksen N:o 207/2009 28 artiklan 8 kohdan, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/2424, nojalla ilmoituksen (jäljempänä vuoden 2016 ilmoitus) tarkentaakseen palvelut, joille se oli aikonut hakea suojaa riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintihakemuksella. EUIPO totesi, että uuden, Euroopan unionin tavaramerkkilehdessä 7.11.2016 julkaistun palveluluettelon mukaan riidanalainen tavaramerkki kattaa edellä 11 kohdassa mainittujen palvelujen lisäksi Nizzan sopimuksen mukaisiin luokkiin 35 ja 36 kuuluvat palvelut, jotka vastaavat näiden luokkien osalta seuraavaa kuvausta:
–
Luokka 35: ”Huutokauppapalvelut; liikkeenhoitoa koskeva tutkimus; kuluttajaneuvonta, kaupallinen [kuluttajavalistuskeskukset]; talousennusteiden tekeminen; tietotoimistot, kaupalliset; tutkimus liittyen liikkeenhoitoon; markkinatutkimus; – – lehtileikepalvelut; mielipidetutkimukset; vertailupalvelut (hintojen); suhdetoimintapalvelut; sponsoroinnin etsintäpalvelut”;
–
luokka 36: ”Rahoituskonsultointi; rahoitusneuvonta; vakuutuskonsultointi; vakuutusneuvonta; tallelokeropalvelut; taloudellinen sponsorointi; arvoesineiden säilytys”.
Valittaja vaati huomautuksissaan EUIPO:n 15.11.2016 päivättyyn kirjeeseen unionin yleistä tuomioistuinta toissijaisesti vahvistamaan riidanalaisen päätöksen ainoastaan edellä 11 kohdassa mainittujen Nizzan sopimuksen mukaisiin luokkiin 35 ja 36 kuuluvien palvelujen osalta ja toteamaan, että riidanalainen tavaramerkki pysyy lainmukaisesti rekisteröitynä vuoden 2016 ilmoituksessa mainituille palveluille, ja edelleen toissijaisesti vahvistamaan riidanalaisen päätöksen pelkästään edellä 11 kohdassa mainittujen Nizzan sopimuksen mukaisiin luokkiin 35 ja 36 kuuluvien palvelujen osalta ja palauttamaan asian EUIPO:n mitättömyysosastoon vuoden 2016 ilmoituksessa mainittuja palveluja koskevaa ensimmäistä tutkimusta varten.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisella tuomiolla valittajan kanteen kokonaisuudessaan.
Asianosaisten vaatimukset unionin tuomioistuimessa
Valittaja vaatii, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen ja
–
velvoittaa EUIPO:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
EUIPO vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen ja
–
velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
Valituksensa tueksi valittaja esittää kuusi valitusperustetta, joista ensimmäinen koskee asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 2 ja 3 kohdan, luettuina yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 17 ja 47 artiklan kanssa, rikkomista, toinen Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artiklan ensimmäisen virkkeen rikkomista, kolmas asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan rikkomista, neljäs tämän asetuksen 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan rikkomista, viides mainitun asetuksen 75 artiklan rikkomista ja kuudes saman asetuksen 76 artiklan rikkomista.
Ensimmäinen ja toinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää kahdessa ensimmäisessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 2 ja 3 kohtaa, luettuina yhdessä perusoikeuskirjan 17 ja 47 artiklan kanssa, koska se ei todennut, että vuoden 2016 ilmoituksesta johtuvan EU-tavaramerkkirekisterin (jäljempänä rekisteri) muutoksen taannehtivan vaikutuksen johdosta riidanalaisella päätöksellä mitätöitiin riidanalainen tavaramerkki vain Nizzan sopimuksen mukaisten luokkien 35 ja 36 otsikoiden kirjaimellisen merkityksen kattamien palvelujen osalta, ja koska tavaramerkin rekisteröintikelpoisuutta tällä ilmoituksella lisätyille uusille palveluille ei ollut näin ollen voitu lainkaan tarkastaa. Valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta lisäksi siitä, että se näin tehdessään perusteli valituksenalaisen tuomion puutteellisesti.
Ensiksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 152 kohdassa, että valittaja vaati väitteillään asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla riidanalaisen päätöksen muuttamista.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi tuomionsa 153 kohdassa, että se voi tämän asetuksen 65 artiklan 2 kohdan mukaan kumota EUIPO:n valituslautakunnan päätöksen tai muuttaa sitä ainoastaan, jos kyseessä on puuttuva toimivalta, olennaisen menettelymääräyksen rikkominen, perussopimuksen, tämän asetuksen tai niiden soveltamista koskevan oikeussäännön rikkominen taikka harkintavallan väärinkäyttö.
Muistutettuaan, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei voi kumota tai muuttaa tällaista päätöstä sellaisin perustein, jotka ilmenevät päätöksen tekemisen jälkeen, unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 154 kohdassa, että vuoden 2016 ilmoitus annettiin riidanalaisen päätöksen tekemisen jälkeen, ja jätti näin ollen kyseisen tuomion 155 kohdassa tutkimatta valittajan edellä 25 kohdassa mainituissa huomautuksissa esittämät vaatimukset.
Valittaja väittää kuitenkin, ettei näitä periaatteita voida soveltaa, jos niiden soveltamisesta seuraa, että sen perusperiaatteilla suojattuihin etuihin vaikutetaan ilman minkäänlaista tosiasiallista perustaa tai yksityiskohtaista perustelua, mikä on sen mukaan tilanne käsiteltävässä asiassa.
Asetuksen N:o 207/2009 28 artiklan 8 kohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/2424, säädetään 19.6.2012 annetun tuomion Chartered Institute of Patent Attorneys (
C-307/10
,
EU:C:2012:361
) mukaisesti EU-tavaramerkkien haltijoiden perustellun luottamuksen suojaamiseksi siirtymäkaudesta, jonka aikana nämä haltijat, jotka olivat luottaneet aiemmin voimassa olleeseen EUIPO:n käytäntöön ja rekisteröineet tavaramerkkinsä Nizzan sopimuksen mukaista koko luokkaotsikkoa varten, voivat ilmoittaa, että heidän aikomuksensa hakemuksen jättämispäivänä oli hakea suojaa tavaroille tai palveluille näiden luokkaotsikoiden kirjaimellisen merkityksen ulkopuolella edellyttäen, että näin nimetyt tavarat tai palvelut sisältyvät Nizzan sopimuksen mukaisten luokkien aakkoselliseen luetteloon.
Viittauksella muun muassa tässä säännöksessä EU-tavaramerkin haltijan aikomukseen hakemispäivänä tarkoitetaan valittajan mukaan sitä, että rekisterin muuttaminen asetuksen N:o 207/2009 28 artiklan 8 kohdan, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/2424, perusteella tehdyllä ilmoituksella vaikuttaa taannehtivasti EU-tavaramerkin rekisteröintihakemuksen jättämispäivästä alkaen.
Unionin yleisen tuomioistuimen olisi siis valittajan mukaan pitänyt todeta, että riidanalainen tavaramerkki oli riidanalaisen päätöksen tekohetkellä rekisteröity paitsi Nizzan sopimuksen mukaisten luokkien 35 ja 36 luokkaotsikoiden mukaisille palveluille, myös vuoden 2016 ilmoituksessa lisätyille palveluille.
Unionin yleinen tuomioistuin jätti kuitenkin huomiotta vuoden 2016 ilmoituksesta johtuvan rekisterimuutoksen todetessaan valituksenalaisen tuomion 154 kohdassa, että valittajan vaatimukset perustuvat riidanalaisen päätöksen tekemisen jälkeen ilmenneeseen seikkaan.
Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin vei valittajalta mahdollisuuden saada tarkastettua, voidaanko ilmaisu ”Vermögensmanufaktur” rekisteröidä EU-tavaramerkiksi palveluille, jotka lisättiin vuoden 2016 ilmoituksella, ja aiheutti näin ollen perusteetonta haittaa sen perusoikeuskirjan 17 artiklan mukaiselle henkisen omaisuuden suojalle ja loukkasi sen perusoikeuskirjan 47 artiklan mukaista oikeutta tulla kuulluksi.
Toiseksi valittaja väittää, että päättely, jonka unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 149–155 kohdassa ja jonka johdosta tämä jätti tutkimatta väitteet, joiden nojalla valittaja vaati toteamaan etenkin, ettei riidanalaisessa päätöksessä mitätöity riidanalaista tavaramerkkiä vuoden 2016 ilmoituksessa mainittujen palvelujen osalta, on perusteltu puutteellisesti.
Kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, unionin yleisen tuomioistuimen tuomion perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä unionin yleisen tuomioistuimen päättely siten, että niille, joita päätös koskee, selviävät sen syyt ja että unionin tuomioistuin voi tutkia päätöksen laillisuuden. Valittaja väittää, että vaikka unionin yleisen tuomioistuimen perustelut voivat olla implisiittisiä, sen on kuitenkin tutkittava riittävällä tavalla kaikki vaatimukset ja asianosaisten väitteiden keskeiset kohdat.
Perusteluina unionin yleinen tuomioistuin esittää valituksenalaisen tuomion 152–154 kohdassa, että se ei voi kumota tai muuttaa riidanalaista päätöstä sen tekemisen jälkeen ilmenevillä perusteilla tutkimatta vuoden 2016 ilmoituksen johdosta tehdyn rekisterimuutoksen taannehtivaa vaikutusta. Valittajan esittämistä huomautuksista huolimatta unionin yleinen tuomioistuin jätti siis tutkimatta sen väitteiden olennaisen kohdan.
Lisäksi valittaja väittää vastauskirjelmässään, että valituslautakunnan perustelua, joka liittyy väitettyyn mahdottomuuteen rekisteröidä ilmaisu ”Vermögensmanufaktur” EU-tavaramerkiksi Nizzan sopimuksen mukaisten luokkien 35 ja 36 luokkaotsikoille, ei voida suoraan soveltaa vuoden 2016 ilmoituksella lisättyihin palveluihin.
Tällainen soveltaminen olisi valittajan mukaan mahdollista vain niiden palvelujen osalta, joilla on riittävän suora ja konkreettinen yhteys Nizzan sopimuksen mukaisiin luokkaotsikoihin, jotta ne muodostavat homogeenisen palveluluokan.
EUIPO tai unionin yleinen tuomioistuin eivät kuitenkaan valittajan mukaan osoittaneet, että väitettyä mahdottomuutta rekisteröidä riidanalainen tavaramerkki sovellettaisiin paitsi Nizzan luokituksen mukaisten luokkien 35 ja 36 luokkaotsikoihin, myös myöhemmin vuoden 2016 ilmoituksella lisättyihin palveluihin.
EUIPO väittää, että ensimmäinen ja toinen valitusperuste ovat perusteettomia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Siltä osin kuin valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä on valituksenalaisen tuomion 149–155 kohdassa yhtäältä tulkinnut virheellisesti asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 2 ja 3 kohtaa, luettuina yhdessä perusoikeuskirjan 17 ja 47 artiklan kanssa, ja toisaalta perustellut valituksenalaisen tuomion puutteellisesti, on todettava, että valittajan esittämät väitteet perustuvat olettamaan, jonka mukaan riidanalaisen tavaramerkin rekisteröinti ja siis riidanalainen päätös, jota unionin yleinen tuomioistuin valvoo, koskevat vain Nizzan sopimuksen mukaisten luokkien 35 ja 36 luokkaotsikoita, mistä seuraisi, että tavaramerkin suojaa olisi vuoden 2016 ilmoituksella laajennettu sillä lisättyihin palveluihin, joita riidanalaisen tavaramerkin mitättömäksi julistamista koskeva riidanalainen päätös ei siis koskenut.
On huomattava, että tiedonannon nro 4/03 IV kohdan ensimmäisessä alakohdassa ja tiedonannon nro 2/12 V kohdassa esitetyn lähestymistavan mukaisesti Nizzan sopimuksen mukaisten luokkien 35 ja 36 luokkaotsikoiden mainitsemisella tavaramerkin Vermögensmanufaktur rekisteröintihakemuksessa aiottiin suojata tavaramerkki kaikille näiden luokkien aakkosellisessa luettelossa mainituille palveluille (ks. vastaavasti tuomio 16.2.2017, Brandconcern v. EUIPO ja Scooters India,
C‑577/14 P
,
EU:C:2017:122
,
ja
kohta).
Tästä seuraa, että riidanalaisen tavaramerkin suoja kattoi jo rekisteröintihetkellä vuoden 2016 ilmoituksessa mainitut palvelut. Tältä osin on todettava, että asetuksen N:o 207/2009 28 artiklan 8 kohdan kolmannessa alakohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/2424, säädetään, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisten tavaramerkkien, joita koskevaa ilmoitusta ei ole jätetty, on katsottava 24.9.2016 alkaen kattavan vain kyseisen Nizzan sopimuksen mukaisen luokan otsikon nimikkeiden kirjaimellisen merkityksen selkeästi kattamat tavarat ja palvelut.
Näin ollen, toisin kuin valittaja väittää, vuoden 2016 ilmoituksella ei aiottu lisätä riidanalaisen tavaramerkin suojan piiriin uusia palveluja vaan varmistaa, että asetuksen N:o 207/2009 28 artiklan 8 kohdan kolmannessa alakohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/2424, tarkoitetun määräajan päättymisestä alkaen tässä ilmoituksessa tarkoitetut palvelut saavat edelleen suojaa siitä huolimatta, että ne eivät sisälly selkeästi Nizzan sopimuksen mukaisten luokkien 35 ja 36 otsikoiden nimikkeiden kirjaimelliseen merkitykseen.
Kuten EUIPO totesi perustellusti kirjelmissään, vaikka riidanalainen päätös tehtiin ennen vuoden 2016 ilmoitusta, se näin ollen kattoi kaikki palvelut, joita varten riidanalainen tavaramerkki oli rekisteröity, ja siis kaikki Nizzan sopimuksen mukaisiin luokkiin 35 ja 36 kuuluvat palvelut mukaan lukien ilmoituksessa mainitut palvelut, joten kyseisellä päätöksellä julistettiin tavaramerkki mitättömäksi kaikkien näiden palvelujen osalta.
Koska valittajan väitteet perustuvat olettamaan, joka ei vastaa riidanalaisen tavaramerkin tosiasiallisen suojan laajuutta, valittajan kahdessa ensimmäisessä valitusperusteessa esittämät väitteet perustuvat näin ollen oikeudellisesti virheelliseen lähtökohtaan.
On myös huomattava, että unionin yleinen tuomioistuin esitti valituksenalaisen tuomion 154 kohdassa perustelut, joiden avulla valittajalle selviävät syyt, joiden vuoksi se hylkäsi riidanalaisen päätöksen muutosvaatimukset. Näin ollen valituksenalaisen tuomion perustelut eivät ole tältä osin puutteelliset.
Edellä esitetyn perusteella kaksi ensimmäistä valitusperustetta on hylättävä.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Kolmannessa valitusperusteessaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohtaa todetessaan, että riidanalainen tavaramerkki on kuvaileva kaikkien tämän tavaramerkin kattamien palvelujen osalta lukuun ottamatta ”mainontaa” ja ”toimistotehtäviä”.
Ensinnäkin valituksenalainen tuomio perustuu valittajan mukaan virheellisiin päätelmiin siitä, miten kohdeyleisö mieltää ilmaisun ”Vermögensmanufaktur”.
Yhtäältä unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 53 kohdassa, että kohdeyleisö voi ymmärtää saksan kielen sanojen ”Vermögen” ja ”Manufaktur” merkityksen. Toisaalta se totesi kyseisen tuomion 57 ja 58 kohdassa, että näiden kahden sanan yhdistelmällä on selkeä ja yksiselitteinen merkitys eli ”omaisuustehdas”, joka ei ylitä näiden kahden osan merkitysten summaa, ja päätteli tästä, että kohdeyleisö ymmärtää riidanalaisen tavaramerkin viittaavan tiettyyn rakenteeseen tai paikkaan, jossa tuotetaan tai tarjotaan palveluja, joilla on aihekohtainen ja hyvin täsmällinen sisältö ja jotka ovat läheisessä suhteessa omaisuuteen ja rahoitukseen.
Valittajan mukaan sanaa ”Manufaktur” käytetään yleiskielessä ainoastaan tavaroille. Näin ollen sana ”Vermögensmanufaktur” palveluille käytettynä saisi kohdeyleisön pohtimaan sanan merkitystä eikä kohdeyleisö suoraan ja välittömästi yhdistäisi tätä sanaa yksilöityihin ja korkealaatuisiin palveluihin.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin totesi asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan virheellisen tulkinnan nojalla, että riidanalainen tavaramerkki kuvailee Nizzan sopimuksen mukaiseen luokkaan 35 kuuluvia palveluja ”liikkeenjohto” ja ”yrityshallinto”.
Aluksi unionin yleinen tuomioistuin huomautti valituksenalaisen tuomion 73 kohdassa, että sana ”Manufaktur” voi viitata paikkaan, jossa palveluja tarjotaan, ja että ilmaisu ”Vermögensmanufaktur” voidaan siten katsoa tällaisen paikan nimitykseksi. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että ”liikkeenjohtoa” ja ”yrityshallintoa” voidaan tarjota tällaisessa ”omaisuustehtaassa”.
Seuraavaksi unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 74 kohdassa, että sana ”Manufaktur” voi viitata yksilöityihin ja korkealaatuisiin palveluihin sillä tavoin, että ilmaisu ”omaisuustehdas” kuvailee ”liikkeenjohtoa” ja ”yrityshallintoa” siinä mielessä, että kyseiset palvelut ymmärretään korkealaatuisiksi palveluiksi, jotka mahdollistavat omaisuuserien saamisen yksilöllisellä tavalla.
Toisin kuin asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetään, riidanalainen tavaramerkki ei valittajan mukaan koostu yksinomaan ilmauksesta, jonka tarkoituksena on osoittaa elinkeinotoiminnassa tällaisten palvelujen käyttötarkoitus. ”Liikkeenjohdon” ja ”yrityshallinnon” tarkoituksena on varmistaa yrityksen operatiivinen ja taloudellinen menestys. Niiden tarkoituksena ei näin ollen ole omaisuuserien saaminen.
Mahdolliset nimitykset, jotka liittyvät ”erityisen laadukkaisiin palveluihin” tai ”yksilöllisiin palveluihin”, eivät vastaavasti sisällä tietoja näiden palvelujen käyttötarkoituksesta.
Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin nojautui valittajan mukaan myös asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan virheelliseen tulkintaan päätelläkseen valituksenalaisen tuomion 66–69 kohdassa, että riidanalainen tavaramerkki kuvailee Nizzan sopimuksen mukaiseen luokkaan 36 kuuluvia palveluja.
Tällainen perustelu nojautuu valittajan mukaan yksinomaan väitteeseen, jonka mukaan sana ”Vermögensmanufaktur” ymmärretään paikaksi, jossa tarjotaan mainittuun luokkaan 36 kuuluvia palveluja. Näin nimitettäisiin kuitenkin korkeintaan näiden palvelujen tarjoajaa eikä mainittujen palvelujen ominaisuuksia.
Lisäksi valituksenalaisen tuomion perustelut ovat valittajan mukaan ristiriitaiset. Vaikka unionin yleinen tuomioistuin olettaa kyseisen tuomion 46 ja 47 kohdassa, että sanan ”Manufaktur” mielletään sen tavanomaisen merkityksen lisäksi liittyvän laadukkaisiin palveluihin, kyseisen tuomion 69 kohdasta ilmenee, että Nizzan sopimuksen mukaiseen luokkaan 36 kuuluvien palvelujen osalta tämä sana säilyttäisi alkuperäisen merkityksensä ja viittaisi täsmälliseen paikkaan, jossa kyseisiä palveluja tarjotaan.
EUIPO väittää, että kolmas valitusperuste on ilmeisen perusteeton.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että SEUT 256 artiklan ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan muutosta voidaan hakea vain oikeuskysymysten osalta. Unionin yleinen tuomioistuin on yksin toimivaltainen määrittämään merkityksellisen tosiseikaston ja arvioimaan sitä sekä todistusaineistoa. Tosiseikaston ja selvitysaineiston arvioiminen ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, joka sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen muutoksenhakuasteena harjoittaman valvonnan piiriin, paitsi jos selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla (ks. mm. tuomio 6.9.2018, Bundesverband Souvenir – Geschenke – Ehrenpreise v. EUIPO,
C‑488/16 P
,
EU:C:2018:673
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On todettava, että väitetyn asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan virheellisen tulkinnan ja väitetyn valituksenalaisen tuomion ristiriitaisen perustelun osalta valittaja riitauttaa pelkästään unionin yleisen tuomioistuimen tosiseikkoja koskevat toteamukset siltä osin, kuinka kohdeyleisö mieltää riidanalaisen tavaramerkin ja onko se kuvaileva Nizzan sopimuksen mukaisiin luokkiin 35 ja 36 kuuluvien palvelujen osalta.
Näin ollen valittaja todellisuudessa vaatii unionin tuomioistuinta korvaamaan arvioinnillaan unionin yleisen tuomioistuimen tosiseikoista ja todisteista tekemän suvereenin arvioinnin väittämättä kuitenkaan, että tosiseikat olisi otettu huomioon vääristyneellä tavalla.
Kolmas valitusperuste on tämän vuoksi jätettävä tutkimatta.
Neljäs valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Neljännessä valitusperusteessaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi virheellisesti asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaa todetessaan valituksenalaisen tuomion 113 kohdassa, että riidanalainen tavaramerkki ei ole erottamiskykyinen.
Se väittää ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 110 kohdassa pelkästään, että kyseiset palvelut huomioon ottaen kohdeyleisö mieltää kyseisen tavaramerkin viittaavan selkeästi ja suoraan korkealaatuisiin palveluihin ja antaa yleisön ymmärtää, että näiden palvelujen suorittaminen toisi sille rahallista hyötyä.
Seuraavaksi unionin yleinen tuomioistuin totesi mainitun tuomion 111 kohdassa ainoastaan, ettei riidanalainen tavaramerkki ole riittävän omaperäinen tai mieleenpainuva tai riittävän epätavallinen muotorakenteeltaan edellyttääkseen kohdeyleisöltä vähäistä tulkintaa, pohdintaa tai analysointia, vaikka unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan (tuomio 21.1.2010, Audi v. SMHV,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
,
kohta) tällaisten ominaisuuksien olemassaolo ei ole välttämätön edellytys ylistävän ilmaisun erottamiskyvyn toteamiselle.
Näin ollen erityisesti valituksenalaisen tuomion 112 ja 113 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin perusteli johtopäätöstään, jonka mukaan haettu tavaramerkki ei ole erottamiskykyinen, toteamalla ainoastaan, että kohdeyleisö mieltää tavaarmerkin ylistäväksi ilmaisuksi tai myynninedistämisilmaisuksi, joka liittyy kyseisten palvelujen tehokkuuteen.
Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin on valittajan mukaan tulkinnut virheellisesti unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, jonka mukaan tällainen toteamus ei ole riittävä peruste katsoa, että merkki ei ole erottamiskykyinen, koska se voidaan mieltää samanaikaisesti myynninedistämisilmaisuksi ja erottamiskykyiseksi osoitukseksi alkuperästä (tuomio 21.1.2010, Audi v. SMHV,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
,
kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin ei siis valittajan mukaan ole osoittanut tai perustellut riittävällä tavalla riidanalaisen tavaramerkin erottamiskyvyn puuttumista, eikä tällaista puuttumista sen mukaan myöskään voida perustella ilmaisun ”Vermögensmanufaktur” väitetyllä kuvailevuudella, koska asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetyt edellytykset eivät täyty.
EUIPO katsoo, että neljäs valitusperuste on selvästi perusteeton.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajan väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan, että riidanalaiselta tavaramerkiltä puuttuu asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu erottamiskyky pelkästään sen vuoksi, että ilmaisulla ”Vermögensmanufaktur” on ylistävä luonne, perustuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan.
Tältä osin on todettava yhtäältä, että unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 95 kohdassa, että tavaramerkiltä, joka on asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla kuvaileva, puuttuu tämän takia väistämättä erottamiskyky.
Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin totesi mainitun tuomion 96 kohdassa, että kun tavaramerkki ei ole kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla kuvaileva, se ei ole tämän vuoksi välttämättä erottamiskykyinen, ja että tällaisessa tapauksessa on lisäksi tutkittava, voiko se ominaispiirteidensä puolesta täyttää tavaramerkin keskeisen tehtävän eli yksilöidä kyseisen tavaran tai palvelun kaupallisen alkuperän, jotta kuluttaja, joka hankkii tavaramerkin kattaman tavaran tai palvelun, voi myöhemmän hankinnan yhteydessä tehdä saman valinnan, jos kokemus osoittautuu myönteiseksi, tai tehdä toisenlaisen valinnan, jos kokemus osoittautuu kielteiseksi.
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 99 kohdassa myös, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan sanamerkin ylistävä mielleyhtymä ei sulje pois sitä, että se voi silti soveltua takaamaan kuluttajille sen kohteena olevien tavaroiden tai palvelujen alkuperän. Näin ollen kohdeyleisö voi mieltää tavaramerkin samanaikaisesti myynninedistämisilmaisuksi ja tavaroiden tai palvelujen kaupallista alkuperää koskevaksi ilmaukseksi (tuomio 21.1.2010, Audi v. SMHV,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
,
kohta).
Valituksenalaisen tuomion 111 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin totesi, että riidanalainen tavaramerkki ei ole siinä määrin omaperäinen, mieleenpainuva tai muotorakenteeltaan epätavallinen, että se edellyttäisi kohdeyleisöltä edes vähäistä tulkintaa, pohdintaa tai analysointia, mistä seuraa, että kohdeyleisö yhdistää tavaramerkin kaikkiin sen kattamiin palveluihin.
Tässä tilanteessa unionin yleinen tuomioistuin päätteli, ettei voida hyväksyä, että yritys monopolisoisi ilmaisun ”Vermögensmanufaktur” EU-tavaramerkkinä, koska kohdeyleisö ei voi sen avulla erottaa kyseisen yrityksen palveluja samalla alalla toimivan toisen yrityksen palveluista.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 112 kohdassa, ettei kohdeyleisö miellä riidanalaisessa tavaramerkissä olevan myynninedistämisilmaisun lisäksi sellaista mainintaa tietystä kaupallisesta alkuperästä, jonka avulla kohdeyleisö voisi tehdä myöhemmän hankinnan yhteydessä saman valinnan, jos kokemus osoittautuu myönteiseksi, tai tehdä toisen valinnan, jos kokemus osoittautuu kielteiseksi.
Tästä seuraa, että valittaja ei voi väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä, jonka mukaan – kuten valituksenalaisen tuomion 113 kohdasta ilmenee – riidanalaiselta tavaramerkiltä puuttuu erottamiskyky, olisi perusteltu pelkästään kyseisen tavaramerkin ylistävällä luonteella.
Tästä seuraa, että neljäs valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Viides ja kuudes valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää viidennessä ja kuudennessa valitusperusteessaan, että kun unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 123–133 ja 135–148 kohdassa, että valituslautakunta ei ollut ottanut ratkaisevalla tavalla huomioon väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa olleen osapuolen toimittamia riidanalaisia liitteitä 26–30 arvioidessaan riidanalaisen tavaramerkin rekisteröitävyyttä, se rikkoi yhtäältä asetuksen N:o 207/2009 75 artiklan toista virkettä, jonka mukaan EUIPO:n päätökset voivat perustua ainoastaan sellaisiin syihin, joihin osapuolet ovat voineet ottaa kantaa, ja toisaalta saman asetuksen 76 artiklan 2 kohtaa, jonka mukaan EUIPO ei voi ottaa huomioon tosiseikkoja, joihin osapuolet eivät ole vedonneet, tai todisteita, joita ei ole esitetty ajoissa.
Riidanalaisista liitteistä 27, 29 ja 30 unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 125 ja 141 kohdassa, että niitä ei mainittu nimenomaisesti valituslautakunnan arvioinnissa.
Vaikka valittaja myöntää, että valituslautakunta ei ole nimenomaisesti viitannut näihin liitteisiin, se väittää, että riidanalaisen päätöksen 29 ja 40 kohdassa toistetaan riidanalaisen liitteen 29 sanamuoto. Valittajan mukaan valituslautakunta otti näin ollen tämän liitteen huomioon mutta ei antanut valittajalle mahdollisuutta esittää huomautuksia riidanalaisista liitteistä.
Koska unionin yleinen tuomioistuin lisäksi hylkäsi väitteet asetuksen N:o 207/2009 75 artiklan toisen virkkeen ja 76 artiklan 2 kohdan rikkomisesta pelkästään sillä perusteella, että riidanalaisia liitteitä 27, 29 ja 30 ei nimenomaisesti mainittu riidanalaisessa päätöksessä, se ei valittajan mukaan tarkastanut, olivatko nämä liitteet ratkaisevia tekijöitä valituslautakunnan arvioinnissa vai pelkästään lisätodisteita.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi riidanalaisista liitteistä 26 ja 28 erityisesti valituksenalaisen tuomion 128, 132 ja 142 kohdassa, että ne eivät olleet ratkaisevia valituslautakunnan arvioinnissa ja että ne olivat ainoastaan lisätodisteita.
Riidanalainen liite 28 koskee nimenomaan samaa saksalaista tavaramerkkiä Finanzmanufaktur kuin liite 29, jonka sanamuodon valituslautakunta on toistanut. Näin ollen on selvää, että valituslautakunta otti myös liitteen 28 huomioon arvioinnissaan.
Riidanalainen liite 26 koskee Saksan patentti- ja tavaramerkkiviraston päätöstä tavaramerkin Kreditmanufaktur rekisteröitävyydestä. Koska valituslautakunta toisti lähes sanatarkasti tämän päätöksen perustelut, unionin yleisen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan tämä liite on ainoastaan lisätodiste eikä se ole ollut ratkaiseva valituslautakunnan arvioinnissa, on virheellinen.
EUIPO väittää, että viides ja kuudes valitusperuste ovat ilmeisen perusteettomia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Sikäli kuin on valittajan väittämällä tavalla mahdollista havaita samankaltaisuuksia riidanalaisten liitteiden ja riidanalaisen päätöksen perustelujen välillä, sellaisten todisteiden huomioon ottamisen moitittavuutta, joita ei ole toimitettu ajoissa ja joihin asianosaiset eivät ole voineet ottaa kantaa, ei voida kiistää. On kuitenkin todettava, että valituksenalaisen tuomion 128, 130 ja 131 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että valituslautakunta oli voinut perustaa päättelynsä väliintulijan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiin muihin liitteisiin, jotka mainitaan muun muassa valituksenalaisen tuomion 43 ja 50 kohdassa ja joiden esittämistä ajoissa, valittajan tiedoksisaantia ja sitä, että tämä on voinut ottaa kantaa niihin, ei ole riitautettu.
Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä valituksenalaisen tuomion 132 ja 142 kohdassa, että riidanalaiset liitteet eivät olleet ratkaisevia valituslautakunnan tekemän arvioinnin kannalta ja että ne olivat ainoastaan lisätodisteita.
Näin ollen on todettava, että valittaja tyytyy valituksessaan olennaisin osin toistamaan unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämänsä väitteet kuitenkaan täsmentämättä, millä tavalla unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 134 ja 144 kohdassa, että riidanalaisten liitteiden mahdollista huomioon ottamista valituslautakunnassa koskevat kanneperusteet ovat tehottomia.
Viides ja kuudes valitusperuste on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Tästä seuraa, että valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Kyseisen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska EUIPO on vaatinut valittajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja tämä on hävinnyt asian, valittaja on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja lisäksi korvaamaan EUIPO:n oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
VM Vermögens-Management GmbH vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.