CELEX: 62019CJ0699
Fellebbezés
Verseny
Kartellek
Optikailemez‑meghajtók
Az EUMSZ 101. cikk és az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat
Egységes és folyamatos jogsértés
Fogalom
Két számítógépgyártó által szervezett, hordozható számítógépekben és asztali számítógépekben használt optikailemez‑meghajtókra vonatkozó beszerzési eljárásokkal kapcsolatos összejátszásra irányuló megállapodások

Fellebbezésével a Quanta Storage Inc. (a továbbiakban: fellebbező) az Európai Unió Törvényszéke 2019. július 12‑iQuanta Storage kontra Bizottság ítéletének (
T‑772/15
, a továbbiakban: megtámadott ítélet,
EU:T:2019:519
) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítéletben a Törvényszék elutasította az elsődlegesen az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.39639 – „optikailemez‑meghajtók” ügy) 2015. október 21‑én hozott C(2015) 7135 final bizottsági határozat (a továbbiakban: vitatott határozat) őt érintő részében történő részleges megsemmisítése, illetve – másodlagosan – a vele szemben kiszabott bírság összegének csökkentése iránti keresetét.
Jogi háttér
Az [EUMSZ 101.] és [EUMSZ 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (
HL 2003. L 1., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 23. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében:
„(2)   A[z Európai] Bizottság határozattal bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy vállalkozások társulásaira, amennyiben azok akár szándékosan, akár gondatlanságból:
a)
megsértik [az EUMSZ 101.] vagy [EUMSZ 102. cikket]; vagy
b)
megszegik a 8. cikk alá tartozó ideiglenes intézkedést elrendelő határozatot; vagy
c)
nem teljesítik a 9. cikk szerinti határozat alapján kötelező érvényű kötelezettségvállalást.
[…]
Amennyiben egy társulás jogsértése a tagok tevékenységéhez kapcsolódik, a bírság nem haladhatja meg a társulás jogsértésével érintett piacon működő tagjai teljes forgalma összegének 10%‑át.
(3)   A bírság mértékének meghatározásakor tekintetbe kell venni mind a jogsértés súlyát, mind annak időtartamát.”
E rendelet 27. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A 7., 8., 23. cikkben és a 24. cikk (2) bekezdésében meghatározott határozatok meghozatala előtt a Bizottság az általa lefolytatott eljárás alá vont vállalkozásoknak vagy vállalkozások társulásainak lehetőséget nyújt arra, hogy meghallgassák őket a Bizottság által kifogásolt kérdésekkel kapcsolatban. A Bizottság csak olyan kifogásokra alapozhatja határozatát, amelyekre az érintett felek megtehették észrevételeiket. A panaszosok szorosan kapcsolódnak az eljáráshoz.
(2)   Az érintett felek védekezéshez való jogát az eljárás során teljes mértékben tiszteletben kell tartani. Jogukban áll a Bizottság irataiba a vállalkozások üzleti titkaik védelmére irányuló jogos érdekének figyelembevételével betekinteni. A betekintési jog nem terjed ki a bizalmas jellegű információkra és a Bizottság vagy a tagállamok versenyhatóságainak belső dokumentumaira. A betekintési jog különösen nem terjed ki a Bizottság és a tagállamok versenyhatóságai közti levelezésre, illetve a tagállamok versenyhatóságainak egymás közötti levelezésére, ideértve a 11. és 14. cikk alapján készült dokumentumokat. E bekezdés egyik rendelkezése sem sérti [helyesen: sem akadályozza] a Bizottságot abban, hogy a jogsértés bizonyításához szükséges információt feltárja és felhasználja.”
Az említett rendelet 31. cikkének szövege a következő:
„A Bíróság korlátlan jogkörrel rendelkezik az olyan határozatok felülvizsgálatára, amelyekben a Bizottság bírságot vagy kényszerítő bírságot határozott meg. A Bíróság törölheti, csökkentheti vagy növelheti a kiszabott bírság vagy kényszerítő bírság összegét.”
Az 1/2003/EK rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló iránymutatás (
HL 2006. C 210., 2. o.
) 6. és 13. pontja a bírságok kiszámításával kapcsolatban kimondja:
„6.   A jogsértéssel összefüggő eladások értékének és az időtartamnak a kombinációja megfelelő helyettesítő értéknek tekinthető, mely tükrözi a jogsértés gazdasági jelentősségét, valamint a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások egymáshoz viszonyított súlyát. A fenti jelzőszámok jól tükrözik a bírság nagyságrendjét, de nem szolgálhatnak automatikus számtani számítási módszer alapjául.
[…]
13.   A kiszabásra kerülő bírságok alapösszegének meghatározásához a Bizottság a jogsértés által közvetlenül vagy közvetve érintett, a vállalkozás által az [Európai Gazdasági Térségen (EGT) belül], az érintett földrajzi területen értékesített áruk és szolgáltatások eladásának értékét alkalmazza. […]”
A jogvita előzményei és a vitatott határozat
A megtámadott ítélet 1–32. pontja tárgyalja a jogvita előzményeit, amelyeket a jelen ügyhöz szükséges információk szempontjából az alábbiak szerint lehet összefoglalni.
A Quanta Storage a számítógépes tárolóeszközök ágazatában működő gazdasági szereplő, amelynek tevékenysége az optikailemez‑meghajtókkal (a továbbiakban: OLM‑ek) kapcsolatos kutatásra és fejlesztésre, valamint azok tervezésére, gyártására és szállítására irányul. E társaságot 1999 februárjában alapították. A tajvani Taipei tőzsdén (Kínai Köztársaság) jegyzett részvénytársaságról van szó.
A szóban forgó jogsértés a többek között a Dell Inc. és a Hewlett Packard (a továbbiakban: HP) által gyártott személyi számítógépekben (asztali számítógépek és hordozható számítógépek) használt OLM‑eket érinti.
A Dell és a HP a két legfontosabb eredetitermék‑gyártó a személyi számítógépek világpiacán. E két társaság világszinten lefolytatott olyan standard beszerzési eljárásokat alkalmaz, amelyek magukban foglalják többek között azt, hogy kisszámú előre kiválasztott OLM‑szállítóval negyedévi tárgyalásokat folytatnak a világszintű árról és a globális vételi mennyiségekről.
A beszerzési eljárások árajánlatkéréseket, elektronikus árajánlatkéréseket, online tárgyalásokat, elektronikus árveréseket és kétoldalú (offline) tárgyalásokat foglalnak magukban. A beszerzés lezárásakor a megrendelők aszerint osztják fel a mennyiségeket a részt vevő OLM‑szállítók vonatkozásában, hogy azok milyen árakat ajánlanak.
2009. január 14‑én a Koninklijke Philips NV (a továbbiakban: Philips) által benyújtott bírságmentesség iránti kérelem érkezett a Bizottsághoz a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közleménye (
HL 2006. C 298., 17. o.
) alapján. 2009. január 29‑én és március 2‑án e kérelmet kiegészítették annak érdekében, hogy e társaság mellett abba belefoglalják a Lite‑On IT Corporationt és közös vállalkozásukat, a Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporationt (a továbbiakban: PLDS) is.
2009. június 30‑án a Bizottság feltételes mentességet biztosított a Philips, a Lite‑On IT és a PLDS részére.
2012. július 18‑án a Bizottság kifogásközlést küldött tizenhárom OLM‑szállítónak, köztük a fellebbezőnek (a továbbiakban: kifogásközlés), amelyben jelezte, hogy e társaságok megsértették az EUMSZ 101. cikket és az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodás (
HL 1994. L 1., 3. o.
; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 52. kötet, 3. o.; a továbbiakban: EGT‑Megállapodás) 53. cikkét azáltal, hogy 2004. február 5‑től 2009. június 29‑ig az OLM‑ekkel kapcsolatos olyan kartellben vettek részt, amely keretében összehangolták két számítógépgyártó, azaz a Dell és a HP által szervezett beszerzési eljárásokkal összefüggésben tanúsított magatartásukat.
2012. október 26‑án a fellebbező a kifogásközlésre válaszolva előterjesztette írásbeli észrevételeit. 2012. november 29‑én és 30‑án meghallgatásra került sor, amelyen a kifogásközlés összes címzettje részt vett.
2015. október 21‑én a Bizottság elfogadta a vitatott határozatot.
E határozatban a Bizottság megállapította, hogy a kartell résztvevői legalább 2004. június 23‑tól 2008. november 25‑ig összehangolták a versenymagatartásukat. A Bizottság kifejtette, hogy ez az összehangolás párhuzamos kétoldalú kapcsolatfelvételek hálózata útján történt. Megállapította, hogy a kartell résztvevői arra törekedtek, hogy a piaci mennyiségeiket egymáshoz igazítsák, és gondoskodjanak arról, hogy az árak magasabb szinten maradjanak, mint amelyen e kétoldalú kapcsolatfelvételek hiányában lettek volna.
A Bizottság a vitatott határozatban kifejtette, hogy a kartell résztvevői közötti összehangolás a Dell és a HP ügyfélkörét érintette. A Bizottság szerint a Dell és a HP az OLM‑szállítóikkal folytatott kétoldalú tárgyalásokon kívül olyan standard beszerzési eljárásokat alkalmazott, amelyekre legalább negyedévenként került sor. A Bizottság kiemelte, hogy a kartell tagjai a kétoldalú kapcsolatfelvételi hálózatukat arra használták, hogy manipulálják e beszerzési eljárásokat, ezáltal keresztülhúzva a megrendelőik azon kísérleteit, hogy ösztönözzék az árversenyt.
A Bizottság szerint a rendszeres információcserék többek között lehetővé tették a kartell tagjai számára, hogy még azt megelőzően nagyon összetett ismeretekkel rendelkezzenek a versenytársaik szándékairól, hogy belépnének a beszerzési eljárásba, következésképpen pedig előre lássák azok versenystratégiáját.
A Bizottság hozzátette, hogy a kartell tagjai rendszeres időközönként konkrét ügyfélkörökkel kapcsolatos árazási információkat, valamint az árral össze nem függő olyan információkat is cseréltek, mint például a fennálló termelés, a szállítási kapacitás, a leltári helyzet, a minősítési helyzet, valamint az új termékek vagy fejlesztések piaci bevezetésének időzítése. A Bizottság kiemelte, hogy az OLM‑szállítók ráadásul figyelemmel kísérték a lezárt beszerzési eljárások végeredményeit, vagyis a sorrendben így elfoglalt helyet, valamint az így kapott árat és mennyiséget.
A Bizottság jelezte azt is, hogy az OLM‑szállítók – tudva, hogy kapcsolatfelvételeiket a megrendelőkkel szemben titokban kell tartani – olyan eszközöket használtak az egymással való kapcsolatfelvételekhez, amelyeket kellően alkalmasnak ítéltek a kívánt eredmény elérésére. A Bizottság kifejtette, hogy 2003‑ban egyébként kudarcba fulladt az a kísérlet, hogy az e szállítók közötti rendszeres többoldalú találkozók szervezése érdekében ülést hívjanak össze, miután arról az egyik megrendelő tudomást szerzett. A Bizottság szerint e találkozók helyett kétoldalú kapcsolatfelvételekre került sor lényegében telefonhívások, esetenként pedig elektronikus üzenetek formájában is, ideértve a magán‑e‑mail‑címeket és az azonnali üzenetváltásokat, vagy pedig találkozók során, elsősorban a globális ügyfélkapcsolati vezetők szintjén.
A Bizottság megállapította, hogy a kartell résztvevői rendszeresen kapcsolatba léptek egymással, továbbá hogy a kapcsolatfelvételek – elsősorban telefonon keresztül – gyakoribbá váltak a beszerzési eljárások alatt, amelyek során naponta több hívásra is sor került a kartell bizonyos résztvevőpárosai között. A Bizottság kifejtette, hogy általában a kartell bizonyos résztvevőpárosai között jelentősen gyakoribbak voltak a kapcsolatfelvételek, mint bizonyos egyéb párosok között.
A fellebbezővel szemben kiszabott bírság összegének kiszámítását illetően a Bizottság az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló iránymutatásra támaszkodott.
Mindenekelőtt a bírság alapösszegének meghatározása érdekében a Bizottság úgy ítélte meg, hogy figyelembe véve az OLM‑szállítók kartellben való részvételének időtartamai közötti jelentős eltéréseket, továbbá abból a célból, hogy jobban kifejezésre lehessen juttatni a kartell tényleges hatását, helyénvaló olyan éves átlagot alkalmazni, amelyet az érintett vállalkozások által a jogsértésben való saját részvételük teljes naptári hónapjai során teljesített eladások valós értéke alapján számítanak ki.
A Bizottság így kifejtette, hogy az eladások értékét a személyi számítógépekhez való OLM‑eknek a HP és a Dell EGT‑n belüli jogalanyai részére kiszámlázott eladásai alapján számította ki.
A fellebbezőt illetően a Bizottság pontosította, hogy a figyelembe vett éves eladások magukban foglalják a HP és Dell hordozható és asztali számítógépeihez való OLM‑eknek a Sony Optiarc Inc. részére történő eladásait is.
A Bizottság egyébiránt úgy ítélte meg, hogy mivel a HP‑vel szemben tanúsított versenyellenes magatartás később kezdődött, továbbá annak érdekében, hogy figyelembe vegye a kartell alakulását, az eladások releváns értékét a HP és a Dell vonatkozásában elkülönítve számítja ki, továbbá hogy az időtartam függvényében két szorzótényezőt alkalmaz.
Továbbá a Bizottság akként határozott, hogy mivel az árak összehangolására irányuló megállapodások jellegüknél fogva az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének legsúlyosabb megsértései közé tartoznak, továbbá mivel a kartell legalább az EGT‑re kiterjedt, a jelen ügyben a jogsértés súlya címén alkalmazott százalékos arány a vitatott határozat összes címzettje vonatkozásában 16%.
Végül a Bizottság jelezte, hogy a jelen ügy körülményeire tekintettel akként határozott, hogy elrettentés céljából 16%‑os kiegészítő összeget alkalmaz.
A vitatott határozat rendelkező része a fellebbezőt érintő részében a következőképpen szól:
„1. cikk
A következő vállalkozások megsértették az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy a megjelölt időszakokban több elkülönülő jogsértésből álló olyan egységes és folyamatos jogsértésben vettek részt az optikailemez‑meghajtóknak az EGT egészét lefedő ágazatában, amely az árak összehangolására irányuló megállapodásokból állt:
[…]
h)
[a fellebbező] 2008. február 14‑től 2008. október 28‑ig, a Dell és a HP tekintetében történő összehangolása útján.
2. cikk
Az 1. cikkben megállapított jogsértésért a következő bírságok kerülnek kiszabásra:
[…]
h)
[a fellebbezővel] szemben: 7146000 euró.”
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A Törvényszék Hivatalához 2015. december 29‑én benyújtott keresetlevelével a fellebbező elsődlegesen a vitatott határozat rá vonatkozó részében történő megsemmisítése, másodlagosan pedig a vele szemben kiszabott bírság összegének csökkentése iránti keresetet nyújtott be.
Keresetének alátámasztása érdekében a fellebbező öt jogalapot hozott fel. E jogalapok közül az első a védelemhez való jog, az indokolási kötelezettség és a megfelelő ügyintézéshez való jog megsértésén alapul, a második – a HP‑t illetően a jogsértés időtartama vonatkozásában – a vitatott határozat rendelkező része és a Bizottság érvelése közötti különbségből adódó nyilvánvalóan téves jogalkalmazáson és az indokolási kötelezettség megsértésén, a harmadik a bizonyítás hiányán és az indokolás hiányosságán a fellebbezőnek az egységes és folyamatos jogsértésben való részvételét illetően, a negyedik a Bizottságnak az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó hatáskörének hiányán, az ötödik pedig a bírság összegének kiszámításával kapcsolatos ténybeli hibákon és téves jogalkalmazáson, valamint az indokolási kötelezettség megsértésén alapul.
A Törvényszék a megtámadott ítéletben e jogalapokat nem fogadta el, és ennélfogva a keresetet teljes egészében elutasította.
A felek kérelmei
Fellebbezésében a fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
a fellebbezőt érintő részében semmisítse meg a vitatott határozatot;
–
másodlagosan, csökkentse a vele szemben kiszabott bírság összegét;
–
másodlagosan, utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé, és
–
kötelezze a Bizottságot az összes költség viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
kötelezze a fellebbezőt a jelen eljárás során felmerült összes költség viselésére.
A fellebbezésről
Fellebbezésének alátámasztása érdekében a fellebbező öt jogalapra hivatkozik, amelyek lényegében először is a Törvényszék azzal kapcsolatos értékelésére vonatkoznak, hogy a Bizottság megállapítása szerint az ezen intézmény által neki felrótt egységes és folyamatos jogsértés több elkülönülő jogsértésből áll, másodszor bizonyos bizonyítékok elferdítésének, harmadszor a fellebbező ezen egységes és folyamatos jogsértésben való részvétele időtartamának, negyedszer az említett jogsértésről való állítólagos tudomásának, ötödször pedig a vele szemben kiszabott bírság összegének Törvényszék általi értékelésére vonatkoznak.
Az első jogalapról
A felek érvelése
Első jogalapjával a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 58–72. pontjában nem alkalmazta a releváns jogi kritériumot, és bizonyítékokat ferdített el, amikor elutasította a védelemhez való jogának megsértésére alapított megsemmisítési jogalapját, amely jogát a Bizottság figyelmen kívül hagyta, amikor a vitatott határozatban az egységes és folyamatos jogsértésen kívül több elkülönülő jogsértést is megállapított, amely jogsértéseket a kifogásközlésben nem minősítette ilyeneknek.
A fellebbező emlékeztet a védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének alapvető jellegére, amely elv minden olyan eljárásban alkalmazandó, amely szankció, különösen bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethet. Versenyügyekben ezen elv megköveteli többek között, hogy a Bizottság azon kifogásközlése, amelyet olyan vállalkozáshoz intézett, amellyel szemben szankciót kíván kiszabni, tartalmazzon bizonyos lényeges tényezőket, mint például a kifogásolt tényeket, azok jogi minősítését, és azon bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság támaszkodik, annak érdekében, hogy e vállalkozás az ellene indult közigazgatási eljárás során érveit megfelelően kifejthesse.
Márpedig a Törvényszék által a megtámadott ítélet 62. és 63. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat nem egyeztethető össze sem az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény) 6. cikkével, sem az Európai Unió Alapjogi Chartája 41. cikkének (1) és (2) bekezdésével, valamint 48. cikkének (1) és (2) bekezdésével. Így a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a fellebbező védelemhez való jogát tiszteletben tartották, miközben a kifogásközlésben a Bizottság nem minősítette elkülönülő jogsértéseknek azon elemeket, amelyeket a vitatott határozat rendelkező részében ilyennek minősített. Az e kifogásközlésben hivatkozott versenyellenes kapcsolatfelvételek különböző kombinációi ugyanis számos jogsértést eredményezhettek.
Ez a helyzet attól függetlenül, hogy a Bizottság a vitatott határozatot csupán öt kapcsolatfelvételre alapította. Például az 5. sz. kapcsolatfelvételt illetően a fellebbező azt állítja, hogy az önmagában nem minősülhet az EUMSZ 101. cikk megsértésének. Ezzel szemben más kapcsolatfelvételekkel együtt ilyennek minősíthető. Ugyanez vonatkozik az e kapcsolatfelvételt is magában foglaló versenyellenes kapcsolatfelvételek valamennyi kombinációjára.
Így, noha a Bizottság a kifogásközlésben ismertette a tényállást és a bizonyítékokat, e bizonyítékok minősítése nem történt meg. Márpedig az, hogy a kifogásközlésben nem szerepelt ilyen minősítés, a fellebbező védelemhez való jogának megsértését eredményezte, amit a Törvényszék elmulasztott elismerni.
A Törvényszék akkor is tévesen alkalmazta a jogot, amikor a felülvizsgálatát kizárólag a vitatott határozatban említett kapcsolatfelvételekre korlátozta. A fellebbező szerint, még ha a kifogásközlés utalt is volna arra, hogy a kapcsolatfelvételek minden egyes kombinációja jogsértésnek minősül, akkor is lehetetlen lett volna számára, hogy a Bizottság által elfogadott pontos minősítés ismerete nélkül vizsgálja meg e kombinációk mindegyikét. Ezenkívül a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a kifogásközlés felhívta a fellebbező figyelmét arra, hogy a Bizottság a kétoldalú kapcsolatfelvételek bármely kombinációját elkülönülő jogsértésnek tekintette.
A tények elferdítését illetően a fellebbező előadja, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a kifogásközlés (301), (308), (353) és (354) preambulumbekezdése megállapodások és összehangolt magatartások bonyolult rendszerére utal, és ennélfogva a fellebbezőt tájékoztatták arról, hogy a Bizottság elkülönülő jogsértéseket kíván megállapítani. A Törvényszék azonban nem vette figyelembe a kifogásközlés (353) preambulumbekezdésének első mondatát, amely egyértelműen kimondja, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy egyetlen egységes és folyamatos jogsértésről van szó.
A Bizottság előzetesen azt állítja, hogy e jogalap hatástalan. Hangsúlyozza, hogy a Törvényszék megerősítette azon megállapítását, miszerint a fellebbező 2008. február 14. és 2008. október 28. között egységes és folyamatos jogsértésben vett részt. Ennélfogva a fellebbezőnek a Bizottság azon járulékos megállapítására vonatkozó érvei, miszerint ezen egységes és folyamatos jogsértés több elkülönülő jogsértésből áll, hatástalanok, mivel nem lehetnek hatással a megtámadott ítélet rendelkező részére.
Mindenesetre a Bizottság úgy érvel, hogy ezen érvek megalapozatlanok.
Először is a fellebbező elferdíti a megtámadott ítéletet, amikor azt állítja, hogy a Törvényszék abban úgy ítélte meg, hogy az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a fél eljárási jogai nem alkalmazandók, ha e fél a neki megküldött iratokkal kapcsolatban észrevételeket tett. Épp ellenkezőleg, a Törvényszék ezen ítélet 60–63. pontjában helyesen foglalta össze a meghallgatáshoz való jog tekintetében alkalmazandó elveket.
Másodszor, el kell utasítani a fellebbező arra alapított érvét, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 65. pontjában nyilvánvalóan elferdítette a kifogásközlést. A Bizottság ugyanis a közigazgatási eljárás során meghallgatta a fellebbezőt azon állítással kapcsolatban, hogy magatartása nem csupán egységes és folyamatos jogsértésnek, hanem egy sor elkülönülő jogsértésnek is minősül. Egyrészt a Törvényszék ezen ítélet 66. és 67. pontjában helyesen állapította meg, hogy a versenyellenes kapcsolatfelvételek egyszerre minősülhetnek elkülönülő jogsértéseknek, és együttesen egységes és folyamatos jogsértésnek is minősíthetők. E megállapítás összhangban áll a Bíróság ítélkezési gyakorlatával. Másrészt, a fellebbező állításával ellentétben a kifogásközlés több helyen is utal jogsértések bonyolult rendszerére.
Harmadszor, a fellebbező állításaival ellentétben a Törvényszék a megtámadott ítélet 68–70. pontjában válaszolt a fellebbező azon érvére, miszerint a kifogásközlésben hivatkozott kapcsolatfelvételek különböző kombinációi számos lehetséges jogsértést eredményeztek. Egyrészt a Törvényszék megállapította, hogy a fellebbező csekély számú kapcsolatfelvételben vett részt. E ténybeli jellegű megállapítás a fellebbezés szakaszában nem vitatható. Másrészt a Törvényszék azt is megállapította, hogy mindenesetre a fellebbezőnek módjában állt védekezni az összes állítólagos kétoldalú kapcsolatfelvételt illetően, és hogy élt is ezzel a lehetőséggel, így nem állíthatja, hogy megsértették a védelemhez való jogát.
Negyedszer, a fellebbező elferdíti a vitatott határozatot, amikor azt állítja, hogy az 5. sz. kapcsolatfelvétel versenyellenes jellege csak az 1. sz. kapcsolatfelvételtől függ. Azonkívül, hogy ez az értelmezés nem veszi figyelembe e határozat (257)–(259) preambulumbekezdésének lényegét, a Törvényszék a megtámadott ítélet 68–70. pontjában helyesen állapította meg, hogy a fellebbezőnek lehetősége volt arra, hogy vitassa mind az 1. sz. kapcsolatfelvétel, mind pedig az 5. sz. kapcsolatfelvétel versenyellenes jellegét.
Ötödször, a fellebbező tévesen értelmezi a megtámadott ítélet 70. és 71. pontját. A Törvényszék e pontokban nem állította, hogy a védelemhez való jog csak akkor alkalmazandó, ha a vállalkozás csekély számú kétoldalú kapcsolatfelvételben vett részt. A Törvényszék a teljesség kedvéért ezen ítélet 71. pontjában pusztán arra mutatott rá, hogy a Bizottság nem tehető felelőssé azért, hogy a fellebbező esetleg jelentős számú kétoldalú kapcsolatfelvételt kezdeményezett.
A Bíróság álláspontja
Első jogalapjával a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 58–72. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, és bizonyítékokat ferdített el, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem sértette meg a védelemhez való jogát, amikor a vitatott határozatban az egységes és folyamatos jogsértésen kívül több elkülönülő jogsértést is megállapított, amely jogsértéseket a kifogásközlésben nem minősítette ilyeneknek.
E tekintetben rá kell mutatni, hogy a vitatott határozat 1. cikkének h) pontjában a Bizottság lényegében megállapította egyrészt az egységes és folyamatos jogsértés fennállását, másrészt pedig az e jogsértést alkotó „több elkülönülő jogsértés” fennállását.
Ebben az összefüggésben rá kell mutatni arra is, hogy az első jogalap kizárólag e második – több elkülönülő jogsértés fennállására vonatkozó – megállapítás Törvényszék általi értékelésének vitatására irányul. Ezzel szemben e jogalap nem vonatkozik az e rendelkezésben szereplő azon megállapítás Törvényszék általi értékelésére, miszerint a fellebbező egységes és folyamatos jogsértésben vett részt.
Ebből következik, hogy a Bizottság állításával ellentétben, mivel a jelen ügyben a Bizottság a vitatott határozatot a jogsértések két különböző megállapítására alapította, az említett jogalapot nem lehet eleve elutasítani mint hatástalant.
Ugyanezen jogalap vizsgálata érdekében előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének megsértése nemcsak elszigetelt cselekmény eredménye lehet, hanem cselekmények sorozata vagy akár folyamatos magatartás eredménye is, miközben e cselekménysorozat vagy e folyamatos magatartás egy vagy több eleme önmagában, külön‑külön is e rendelkezés megsértésének minősülhet. Így, amennyiben a különböző magatartások azonos, a belső piacon fennálló versenyt torzító céljuk alapján „átfogó terv” keretébe illeszkednek, a Bizottság az e magatartások miatti felelősséget jogszerűen tudhatja be az összességében figyelembe vett jogsértésben való részvétel alapján (lásd ebben az értelemben: 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítélet,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
41.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Így az a vállalkozás, amely ilyen egységes és folyamatos jogsértésben a saját magatartása révén vett részt, amely magatartás az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében vett versenyellenes célú „megállapodás” vagy „összehangolt magatartás” fogalmába tartozik, és amely a jogsértés egészének megvalósításához való hozzájárulásra irányult, az e jogsértésben való részvételének teljes időszakát illetően felelősségre vonható azon magatartásokért is, amelyeket az említett jogsértés keretében más vállalkozások tanúsítottak (lásd ebben az értelemben: 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítélet,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
42.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Amint arra a főtanácsnok az indítványának 59. pontjában rámutatott, valamely vállalkozásnak az egységes és folyamatos jogsértésben való részvétele nem követeli meg az e jogsértést képező versenyellenes magatartások összességében való közvetlen részvételét (lásd ebben az értelemben: 2020. október 22‑iSilver Plastics és Johannes Reifenhäuser kontra Bizottság ítélet,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
,
82.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az első jogalapot e megfontolásokra figyelemmel kell megvizsgálni.
A fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 58–72. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor elutasította a fellebbező azon érvét, miszerint a Bizottság megsértette a védelemhez való jogát, amikor első alkalommal a vitatott határozatban rótta fel neki az egységes és folyamatos jogsértésben való részvételén felül az ezen egységes és folyamatos jogsértést alkotó több elkülönülő jogsértésben való részvételt.
Emlékeztetni kell arra, hogy az „egységes és folyamatos jogsértés” fogalma olyan magatartások összességét feltételezi, amelyek önmagukban is az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése megsértésének minősülhetnek. Noha bizonyos magatartások összességét a jelen ítélet 54. és 55. pontjában említett feltételek mellett egységes és folyamatos jogsértésnek lehet minősíteni, ebből nem vonható le az a következtetés, hogy e magatartások mindegyikét – külön‑külön véve – önmagában szükségképpen e rendelkezésbe ütköző elkülönülő jogsértésnek kell minősíteni. Ehhez ugyanis a Bizottságnak még meg kell határoznia és ilyennek kell minősítenie az említett magatartások mindegyikét, majd ezt követően bizonyítania kell azon érintett vállalkozás részvételét, amelynek e magatartásokat betudja.
E tekintetben a Bíróság már kimondta, hogy egy átfogó kartellt egységes és folyamatos jogsértésnek minősítő bizottsági határozat csak akkor választható szét, ha egyrészt a Bizottság a közigazgatási eljárás során lehetőséget adott az említett vállalkozás számára, hogy megértse, hogy az ilyen jogsértést képező minden egyes magatartásért is felelősségre kívánja vonni, és hogy ezzel kapcsolatosan védekezzen, másrészt pedig, ha a szóban forgó határozat e tekintetben kellőképpen egyértelmű (lásd analógia útján: 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítélet,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
46.
pont).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a védelemhez való jog tiszteletben tartása minden olyan eljárásban, amely szankció, különösen bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethet, az uniós jog alapelvét képezi, amelyet a Bizottság teljes mértékben köteles biztosítani (lásd ebben az értelemben: 2015. március 5‑iBizottság és társai kontra Versalis és társai ítélet,
C‑93/13 P és C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
,
94.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Így, amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 60. pontjában helyesen emlékeztetett, az 1/2003 rendelet előírja, hogy a Bizottság kifogásközlést intéz a felekhez, amelynek világosan fel kell tüntetnie minden olyan lényeges bizonyítékot, amelyre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik. E kifogásközlés az eljárási biztosíték azon uniós jogi alapelv érvényesülésére, amely megköveteli a védelemhez való jog tiszteletben tartását minden olyan eljárásban, amely szankció kiszabásához vezethet. Ezen elv megköveteli többek között, hogy a Bizottság azon kifogásközlése, amelyet olyan vállalkozáshoz intézett, amellyel szemben a versenyszabályok megsértése miatt szankciót kíván kiszabni, tartalmazza az e vállalkozás ellen felhozott lényeges tényezőket, mint például a vele szemben kifogásolt tényeket, minősítésüket, és azon bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság támaszkodik, annak érdekében, hogy az említett vállalkozás az ellene indult közigazgatási eljárás során érveit megfelelően kifejthesse (lásd ebben az értelemben: 2009. szeptember 3‑iPapierfabrik August Koehler és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑322/07 P, C‑327/07 P és C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
,
35.
és
36.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Kétségtelen, hogy – amint arra a főtanácsnok az indítványának 88. pontjában emlékeztetett – a Bizottság a végleges határozatában pontosíthatja a tényállásnak a kifogásközlésben általa előzetesen elfogadott jogi minősítését, figyelembe véve a közigazgatási eljárásból eredő bizonyítékokat akár a megalapozatlannak bizonyult kifogásoktól való elállás céljából, akár pedig az általa fenntartott kifogásokat alátámasztó érvelésének mind ténybeli, mind jogi szempontból való kiigazítása és kiegészítése céljából (lásd ebben az értelemben: 2013. december 5‑iSNIA kontra Bizottság ítélet,
C‑448/11 P
, nem tették közzé,
EU:C:2013:801
,
–
44.
pont). Ez azonban azt jelenti, hogy a Bizottságnak a kifogásközlésben közölnie kell a tényállás minden olyan jogi minősítését, amelyet a végleges határozatában meg kíván állapítani.
Ebből következik, hogy az érintett vállalkozás védelemhez való joga a kifogásközlés és a végleges határozat közötti eltérés miatt csak akkor sérül, ha a végleges határozatban felhozott kifogást a kifogásközlésben nem fejtették ki, vagy azt nem fejtették ki kellő mértékben ahhoz, hogy a kifogásközlés címzettjei a velük szemben indított eljárásban megfelelően kifejthessék érveiket.
Ebből következik, hogy amikor a Bizottság a kifogásközlés címzettjeinek nemcsak egységes és folyamatos jogsértést kíván felróni, hanem az e jogsértést képező minden egyes magatartást is – külön‑külön véve – mint elkülönülő jogsértéseket, e címzettek védelemhez való jogának tiszteletben tartása megköveteli, hogy a Bizottság a kifogásközlésben kifejtse az ahhoz szükséges elemeket, hogy utóbbiak megérthessék, hogy a Bizottság az eljárást velük szemben mind az említett egységes és folyamatos jogsértés, mind pedig az egyes elkülönülő jogsértések címén folytatja.
A megtámadott ítélet 60–63. pontjában a Törvényszék helyesen emlékeztetett a védelemhez való jognak az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése megsértésének megállapítására irányuló eljárás keretében történő tiszteletben tartására vonatkozó elvekre. Ezen ítélet 62. pontjában azt is helyesen fejtette ki, hogy a védelemhez való jog megsértését csak akkor kell megállapítani, ha a végleges határozat a kifogásközlésben ismertetettektől eltérő jogsértéseket ró az érintett vállalkozások terhére, vagy más tényállást állapít meg.
Ezzel szemben a fellebbező nem alapíthat érvet arra, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 63. pontjában a 2002. október 15‑iLimburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítéletre (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P és C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
) hivatkozva úgy ítélte meg, hogy nem kell megállapítani a védelemhez való jog megsértését akkor, ha a kifogásközlés és a végleges határozat közötti állítólagos különbségek nem olyan más magatartásokra vonatkoznak, amelyek eltérnek azoktól, amelyekkel kapcsolatban az érintett vállalkozások már kifejtették álláspontjukat, és amelyek ennélfogva nem minősülnek semmilyen új kifogásnak.
E megfontolás ugyanis azon az előfeltevésen alapul, hogy a Bizottság világosan jelezte egyrészt azon szándékát, hogy elkülönülő jogsértésnek minősít külön‑külön véve minden egyes szóban forgó magatartást, illetve magatartások kombinációját, másrészt pedig azt, hogy melyik vállalkozásnak tudja be azokat.
Márpedig a megtámadott ítélet 65. pontjában a Törvényszék valóban megállapította, hogy a kifogásközlésben ismertetett számos tényező arra utal, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a kartell különböző megállapodásokból állt. Mindazonáltal a Törvényszék sem ezen általános megfontolásokból, sem az ezen ítélet 69. pontjában említett, a kifogásközlésben azonosított kétoldalú kapcsolatfelvételekből nem vonhatta volna le azt a következtetést, hogy a Bizottság a kifogásközlésben világosan kifejtette az ahhoz szükséges elemeket, hogy a fellebbező megérthesse, hogy a Bizottság az egységes és folyamatos jogsértésen kívül külön‑külön véve elkülönülő jogsértésként minden egyes olyan magatartást, illetve magatartások kombinációját is fel kívánja róni neki, amelyekben a fellebbező közvetlenül részt vett.
Ekképpen eljárva a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, miközben egyébként hallgatólagosan összekeverte a „magatartás” és a „jogsértés” fogalmát. A fellebbező a kifogásközlésben tett bármilyen egyértelmű utalás hiányában nem érthette meg azt, hogy a Bizottság nem csupán a kifogásközlésben hivatkozott egységes és folyamatos jogsértés címén, hanem az abban említett különböző kétoldalú kapcsolatfelvételekben álló több elkülönülő jogsértés címén is eljárást kíván indítani vele szemben.
Ebből következik, hogy a Törvényszék nem állapíthatta meg – anélkül, hogy ne alkalmazta volna tévesen a jogot –, hogy a Bizottság nem sértette meg a fellebbező védelemhez való jogát, jóllehet a kifogásközlés nem tartalmazta az ezen elkülönülő jogsértéseket illetően vele szemben figyelembe vett lényeges elemeket, különösen a neki felrótt magatartások vagy magatartáskombinációk tervezett minősítését.
Ennélfogva az első jogalapnak helyt kell adni.
A második jogalapról
A felek érvelése
Második jogalapjával a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 104–107. és 113–115. pontjában elferdítette az általa a megsemmisítés iránti keresete első jogalapjának második része keretében előterjesztett bizonyítékokat, amelyek a védelemhez való jog és a megfelelő ügyintézéshez való jog tiszteletben tartására vonatkoztak. Közelebbről a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék elferdítette a kifogásközlésre adott válasza 13. pontjának egyértelmű jelentését, amelyben csak a közte és a Philips, valamint a Sony Optiarc – amelynek a fellebbező volt a szállítója – közötti kapcsolatokra utalt, amikor megállapította, hogy e kapcsolatfelvételek azt bizonyítják, hogy a fellebbező közvetlen kapcsolatban állt a versenytársaival.
Először is a Törvényszék azzal, hogy a megtámadott ítélet 104–107. pontjában megállapította, hogy a Bizottság nem sértette meg a fellebbező védelemhez való jogát, megfordította a bizonyítási terhet.
Másodszor, a megfelelő ügyintézéshez való jog megsértését illetően a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a Bizottság azáltal, hogy megtagadta, hogy a HP‑től és a Delltől a piac átláthatóságára vonatkozó információkat kérjen, nem sértette meg e jogot.
E tekintetben a megtámadott ítélet 113. és 114. pontjából kitűnik, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte a fellebbező nyilatkozatait úgy, hogy azok elismerik a versenytársakkal való jogellenes kapcsolatfelvételeket, holott csak egy szállító és ügyfelei közötti kapcsolatokról volt szó. E nyilatkozatok egyértelmű jelentésének elferdítése miatt a Törvényszék tévesen jutott arra a következtetésre, hogy nem volt szükség arra, hogy a Bizottság felhívja a HP‑t és a Dellt bizonyos dokumentumok benyújtására.
A Bizottság úgy véli, hogy a második jogalap hatástalan és megalapozatlan.
A Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság eleve elutasítja a Törvényszék valamely ítélete indokolásának mellékes része ellen irányuló kifogásokat, mivel azok nem vezethetnek az ítélet hatályon kívül helyezéséhez (2007. január 25‑iSumitomo Metal Industries és Nippon Steel kontra Bizottság ítélet,
C‑403/04 P és C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
,
106.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig rá kell mutatni arra, hogy a bizonyítékok fellebbező által hivatkozott elferdítése csak olyan kérdésekre vonatkozik, amelyek nem közvetlenül támasztják alá a megtámadott ítélet 107. és 115. pontjában levont következtetéseket.
Egyrészt ugyanis az ezen ítélet 104–106. pontjában említett bizonyítékok kiegészítik az említett ítélet 96., 100. és 103. pontjában kifejtett másik három bizonyítékot, amelyek elegendők az ugyanezen ítélet 107. pontjában szereplő megállapítás megalapozásához. Másrészt a megtámadott ítélet 113. pontjának vitatott része sem szükséges az ezen ítélet 114. és 115. pontjában levont következtetések alátámasztásához. E 113. pont olyan – nem vitatott – ténymegállapítással kezdődik, amely önmagában elegendő e következtetések alátámasztására. E megállapítás arra vonatkozik, hogy a fellebbező olyan közvetlen kapcsolatfelvételekben vett részt, amelyek során a kartell résztvevői az árakra vonatkozó információkat cseréltek. Ez elegendő annak igazolásához, hogy a Törvényszék megállapította, hogy nem volt szükség arra, hogy a Bizottság felkérje a Dellt és a HP‑t olyan dokumentumok benyújtására, amelyekben e társaságok tájékoztatták az OLM‑szállítókat versenytársaik árairól. Valamely bizonyítéknak az említett 113. pont második részében történő esetleges elferdítése nem lenne hatással az említett ítélet 114. és 115. pontjában tett megállapításokra.
A fellebbező második jogalapját tehát mint hatástalant el kell utasítani.
A harmadik jogalapról
A felek érvelése
Harmadik jogalapjával a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék megsértette indokolási kötelezettségét, illetve nem alkalmazta a helyes jogi kritériumot, amikor elutasította a fellebbező megsemmisítés iránti keresetének második, a vitatott határozat indokolása és rendelkező része közötti ellentmondásra alapított jogalapját.
A fellebbező szerint a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 118–121. pontjában szereplő érvelése nem ad kielégítő választ e második jogalapra. Álláspontja szerint ellentmondás áll fenn egyrészt a vitatott határozat (553) preambulumbekezdése között, amelyből kitűnik, hogy a fellebbező a HP‑t illetően csak 2008. április 10‑től október 28‑ig vett részt a szóban forgó egységes és folyamatos jogsértésben, másrészt pedig e határozat rendelkező része között, amely megállapítja, hogy a fellebbező mind a Dell, mind pedig a HP tekintetében 2008. február 14‑től 2008. október 28‑ig vett részt e jogsértésben.
Márpedig ezen ellentmondás miatt a Törvényszéknek helyt kellett volna adnia a fellebbező megsemmisítés iránti keresete második jogalapjának.
A Bizottság szerint a harmadik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
Harmadik jogalapjával a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék megsértette indokolási kötelezettségét, illetve tévesen alkalmazta a jogot, amikor elutasította a megsemmisítés iránti keresetének második, a vitatott határozat indokolása és rendelkező része közötti ellentmondásra alapított jogalapját.
E tekintetben a Törvényszék a megtámadott ítélet 118. pontjában rámutatott arra, hogy a vitatott határozat 1. cikke szerint a Bizottság egységes és folyamatos jogsértés fennállását állapította meg, és hogy ez azonban nem jelenti azt, hogy e határozat valamennyi címzettjét e jogsértés egésze miatt kellene szankcionálni. Ezen ítélet 119. pontjában ugyanis a Törvényszék hangsúlyozta, hogy ezen 1. cikk kifejti, hogy az említett jogsértés „több elkülönülő jogsértésből” áll.
Az említett ítélet 120. pontjában a Törvényszék ebből azt a következtetést vonta le, hogy a Bizottság ellentmondás nélkül állapította meg a vitatott határozat 1. cikkében, hogy a fellebbező a Dell és a HP tekintetében 2008. február 14‑től 2008. október 28‑ig vett részt egységes és folyamatos jogsértésben, és vette figyelembe egyúttal e határozatnak a bírság összegének kiszámítására vonatkozó (553) preambulumbekezdésében a fellebbező HP‑t érintő első kapcsolatfelvételeinek legkésőbbi időpontját.
Ezen érvelést nem jellemzi sem az indokolás hiányossága, sem pedig – az alkalmazandó jogi kritériumot illetően – téves jogalkalmazás.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis az a tény, hogy valamely vállalkozás nem vett részt a kartell összes alkotóelemében, vagy hogy csekély szerepet játszott azon aspektusokban, amelyekben részt vett, nem releváns valamely jogsértés létezésének megállapítására nézve, tekintettel arra, hogy ezen elemeket csak a jogsértés súlyának értékelésekor és adott esetben a bírság összegének megállapításakor kell figyelembe venni (2018. szeptember 26‑iInfineon Technologies kontra Bizottság ítélet,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
54.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a Bizottság az ezen ítélkezési gyakorlatból eredő követelményeknek megfelelő érvelést követett. Miután a vitatott határozat (517) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a fellebbező 2008. február 14‑től október 28‑ig egységes és folyamatos jogsértésben vett részt, e határozat nyolcadik részében megvizsgálta, hogy az e jogsértésben részt vevő vállalkozásokkal szemben milyen korrekciós intézkedéseket kell hozni. A Bizottság a bírság kiszámítása érdekében ezen értékelés keretében részletezte az érintett vállalkozásoknak az említett jogsértés egyes alkotóelemeiben – azaz a jogsértésnek a Dell részére teljesített eladásokkal kapcsolatos részében (a továbbiakban: a jogsértés Dellre vonatkozó része) és ugyanezen jogsértésnek a HP részére teljesített eladásokkal kapcsolatos részében (a továbbiakban: a jogsértés HP‑re vonatkozó része) – való részvételének időtartamát. Így az említett határozat (553) preambulumbekezdésében szereplő táblázat csak jelzésértékű információkat tartalmaz nem a szóban forgó egységes és folyamatos jogsértés megállapítása, hanem a bírság kiszámítása céljából. Nincs tehát semmilyen ellentmondás ezen (553) preambulumbekezdés és a vitatott határozat 1. cikkének h) pontja között, amely utóbbi nem a bírság kiszámítására, hanem e jogsértés megállapítására vonatkozik.
Ennélfogva a jelen ítélet 87. és 88. pontjában kifejtett megfontolásokra tekintettel nem róható fel a Törvényszéknek, hogy helytelenül indokolta a megtámadott ítéletet, illetve tévesen alkalmazta a jogot, amikor a fellebbező megsemmisítés iránti keresetének második jogalapját elutasította.
Ennélfogva a harmadik jogalapot mint megalapozatlant kell elutasítani.
A negyedik jogalapról
Negyedik jogalapjával a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék több tekintetben is tévesen alkalmazta a jogot, amikor a fellebbezőnek a jogsértés Dellre vonatkozó része alapján fennálló felelősségét értékelte. E jogalap két részből áll.
A negyedik jogalap első részéről
–
A felek érvelése
A negyedik jogalap első része lényegében arra vonatkozik, hogy a fellebbező állítólag tudomással bírt a szóban forgó egységes és folyamatos jogsértésről. A fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék azon következtetése, miszerint a Bizottság helyesen állapította meg, hogy a fellebbező tudott a jogsértés Dellre vonatkozó részéről, illetve tudnia kellett róla, a bizonyítékok elferdítésén alapul.
E tekintetben a Bizottság a bizonyítását a Sony Optiarc részére 2008. február 14‑én és október 28‑án küldött két belső elektronikus levélre alapította, amelyeket a fellebbező másolatban kapott meg. A Bizottság ebből azt a következtetést vonta le, hogy a fellebbező megértette, hogy az ezen elektronikus levelekben szereplő információk egy versenytárstól származnak, és versenytársak közötti jogellenes információcseréről tanúskodnak, illetve meg kellett értenie ezt.
A Törvényszék előtt a fellebbező előadta, hogy ezen elektronikus levelek nem képeznek elegendő bizonyítékot arra, hogy tudott a szóban forgó egységes és folyamatos jogsértésről, mivel ő úgy értette, hogy az azokban szereplő információk a Delltől származnak.
A megtámadott ítéletben a Törvényszék ezen érvet tévesen utasította el.
Ami a 2008. február 14‑i elektronikus levelet illeti, a Törvényszék a megtámadott ítélet 157–160. pontjában négy olyan különböző valószínűsítő körülményt vizsgált, amelyek szerinte valószínűsítő körülmények megfelelő csoportját képezik annak bizonyításához, hogy a fellebbezőnek meg kellett értenie, hogy az ezen elektronikus levélben szereplő információk nem a Delltől, hanem egy versenytárstól származnak. Ez tehát azt jelenti, hogy ha a Törvényszék okfejtése e valószínűsítő körülmények valamelyike tekintetében hibás, a Törvényszék következtetése teljes egészében hibás.
Márpedig a Törvényszék elferdítette a megtámadott ítélet 160. pontjában szereplő – negyedik valószínűsítő körülmény címén hivatkozott – bizonyítékok egyikét. E bizonyítékokat a Sony Optiarc két, 2007. október 30‑án, illetve 2007. december 13‑án kelt elektronikus levele jelenti. Márpedig egyértelműen kitűnik, hogy a Törvényszék állításával ellentétben a 2007. október 30‑i elektronikuslevél‑váltásra a Sony Optiarc két alkalmazottja, nem pedig a Sony Optiarc és a fellebbező között került sor. A Törvényszék tehát elferdítette e bizonyítékot, ami megkérdőjelezi a 2008. február 14‑i elektronikus levélre vonatkozó bizonyítását.
A 2008. október 28‑i elektronikus levelet illetően a Törvényszék a megtámadott ítélet 202–205. pontjában tévesen állapította meg, hogy azt az árakra vonatkozó versenyellenes kapcsolatfelvétel bizonyítékaként el lehet fogadni. A Törvényszék e következtetést néhány valószínűsítő körülményre alapította.
Márpedig a Törvényszék a valószínűsítő körülmények címén figyelembe vett bizonyítékokat elferdítette. Nemcsak, hogy semmi nem vezethető le a 2008. február 14‑i elektronikus levélből a 2008. október 28‑i versenyellenes kapcsolatfelvétel jellegének bizonyítása érdekében, de a jogsértés HP‑re vonatkozó részével kapcsolatos bizonyítékokból sem vonható le semmilyen következtetés a jogsértés Dellre vonatkozó részét illetően. Következésképpen a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a bizonyítékok elegendőek e kapcsolatfelvétel versenyellenes jellegének bizonyításához.
A Bizottság azt állítja, hogy a negyedik jogalap első részét mint hatástalant és mint megalapozatlant el kell utasítani.
–
A Bíróság álláspontja
Negyedik jogalapjának első részében a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék elferdítette a jogsértés Dellre vonatkozó részének ismeretére vonatkozó bizonyítékokat, és hogy megsértette az indokolási kötelezettséget.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy elferdítés akkor valósul meg, ha a meglévő bizonyítékok értékelése új bizonyítékok felhasználása nélkül is nyilvánvalóan tévesnek mutatkozik. A fellebbező feladata, hogy pontosan megjelölje az elferdített bizonyítékokat, és bemutassa az állítólag elkövetett mérlegelési hibákat (2018. szeptember 26‑iInfineon Technologies kontra Bizottság ítélet,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
103.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben először is a Sony Optiarc 2008. február 14‑i belső elektronikus levelét illetően, amelyet a fellebbező másolatban kapott meg, az utóbbi azt állítja, hogy a Törvényszék azon következtetését, miszerint ezen elektronikus levél elegendő annak bizonyításához, hogy a fellebbezőnek meg kellett értenie, hogy jogsértés történik, a megtámadott ítélet 157–160. pontjában felsorolt négy valószínűsítő körülményre alapította. A fellebbező azt állítja, hogy e valószínűsítő körülmények kumulatív jellegűek, így ha azok egyike hiányzik, e következtetést nem lehet fenntartani.
Márpedig, függetlenül attól a kérdéstől, hogy a Törvényszék ténylegesen elferdítette‑e ezen elemek valamelyikét, meg kell állapítani, hogy a fellebbező állításával ellentétben a megtámadott ítéletből egyértelműen kitűnik, hogy az említett valószínűsítő körülményeket nem olyan kumulatív feltételekként kell értelmezni, amelyek teljesülésétől a Törvényszék említett következtetése függ, hanem olyan önálló, de egybehangzó bizonyítékokként, amelyek annak bizonyítására irányulnak, hogy a fellebbezőnek meg kellett értenie, hogy a 2008. február 14‑i elektronikus levél versenytársak közötti információcserére utal.
A Törvényszék ugyanis a megtámadott ítélet 157. és 158. pontjában először is elemezte ezen elektronikus levél tartalmát. Ebből egyrészt azt a következtetést vonta le, hogy az abban használt kifejezések alapján feltételezhető, hogy a Sony Optiarc közvetlen beszélgetéseket folytatott a Toshiba Samsung Storage Technologyval (TSST) és a PLDS‑szel, másrészt pedig azt, hogy az említett elektronikus levélben ez utóbbi társaságoknak tulajdonított információk tartalma olyan volt, hogy a fellebbezőnek meg kellett értenie, hogy azokat e társaságok csak egy másik versenytársnak, nem pedig a Dellnek szolgáltathatták.
Ezt követően a megtámadott ítélet 159. pontjában a Törvényszék abból a megállapításból, hogy általában, amikor az információk a Delltől származtak, a Sony Optiarc ezt jelezte, azt a következtetést vonta le, hogy az ilyen jelzés hiánya a jelen esetben jelentőséggel bír.
Végül a megtámadott ítélet 160. pontjában a Törvényszék megemlítette a Sony Optiarc két másik, 2007. október 30‑i, illetve 2007. december 13‑i elektronikus levelét is, és ezekből szintén azt a következtetést vonta le, hogy a fellebbezőnek képesnek kellett lennie annak megértésére, hogy a Sony Optiarc 2008. február 14‑i belső elektronikus levele a versenytársakkal való kapcsolatokra utal.
A Törvényszék ezen elemzéséből következik, hogy a Törvényszék e négy valószínűsítő körülményt egyértelműen nem négy olyan kumulatív elemként mutatta be, amelyek szükségesek annak megállapításához, hogy a fellebbezőnek meg kellett értenie, hogy jogsértés valósul meg, hanem egyszerűen olyan független valószínűsítő körülményekként, amelyek mindegyike azonos következtetést von maga után.
Ebből következik, hogy a 2007. október 30‑i és 2007. december 13‑i elektronikus levelek elferdítésére vonatkozó kifogás önmagában nem kérdőjelezheti meg a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 161. pontjában tett megállapítását, így e kifogást mint hatástalant el kell utasítani.
Másodszor, ami a 2008. október 28‑i belső elektronikus levelet illeti, a fellebbező a Törvényszék előtt azt állította, hogy ezt az elektronikus levelet úgy lehet értelmezni, hogy az a Delltől, nem pedig a versenytársaktól származó információkra utal. A Törvényszék ezen érvet elutasította.
Ezen elutasítást vitatva a fellebbező mindenekelőtt a 2008. október 28‑i elektronikus levél bizonyító erejét kérdőjelezi meg ugyanazon érvekre hivatkozva, mint amelyeket a 2008. február 14‑i elektronikus levéllel kapcsolatban is előadott.
A jelen ítélet 106–111. pontjában kifejtettekkel azonos okokból azonban ennek az érvnek nem lehet helyt adni.
Ezt követően a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 204. pontjában nem fejtette ki, hogy az egységes és folyamatos jogsértés HP‑re vonatkozó részéről való tudomás, illetve az abban való részvétel miért releváns tényező annak bizonyításakor, hogy a fellebbezőnek meg kellett értenie, hogy a 2008. október 28‑i elektronikus levél a versenytársak által szolgáltatott információkat fed fel.
Rá kell mutatni azonban arra, hogy ezzel az érvvel a fellebbező valójában e bizonyítékok bizonyító erejének újbóli értékelését kívánja elérni, amely értékelés a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint nem tartozik a Bíróság hatáskörébe, e bizonyítékok elferdítésének esetét kivéve (2017. január 12‑iTimab Industries és CFPR kontra Bizottság ítélet,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
,
153.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), amit a fellebbező nem bizonyít. E körülmények között meg kell állapítani, hogy az említett érv elfogadhatatlan.
A negyedik jogalap első részét tehát mint részben hatástalant, részben pedig elfogadhatatlant el kell utasítani.
A negyedik jogalap második részéről
–
A felek érvelése
Negyedik jogalapjának második részében a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 148–207. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Bizottság bizonyította, hogy a fellebbező saját magatartásával hozzá kívánt járulni a szóban forgó jogsértés valamennyi résztvevője által követett közös célokhoz. A Törvényszék nem válaszolt azokra az érvekre, amelyekre a fellebbező a Törvényszék előtt e tekintetben hivatkozott.
A fellebbező úgy véli, hogy az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a Bizottságnak bizonyítania kellett a fellebbezőnek a szóban forgó egységes és folyamatos jogsértésben való részvételét azáltal, hogy bizonyítja, hogy az utóbbi a saját magatartásával hozzá kívánt járulni az e jogsértés valamennyi résztvevője által követett célokhoz. A Bizottság bizonyíthatta volna a passzív részvételt, ha a fellebbező versenyellenes megbeszéléseken vett volna részt, és nem határolódott volna el nyilvánosan e megbeszélésektől.
A vitatott határozat (219) preambulumbekezdésében a Bizottság arra hivatkozott, hogy a fellebbezőnek az ilyen célkitűzésekhez – saját magatartásával – való hozzájárulását bizonyítja az, hogy a fellebbező nem kifogásolta, hogy a Sony Optiarc elektronikus leveleit másolatban megkapja. Így a Bizottság megelégedett annak megállapításával, hogy a fellebbező nem határolódott el nyilvánosan akkor, amikor a Sony Optiarctól bizonyos belső elektronikus leveleket kapott, azon következtetés levonása érdekében, hogy a fellebbező részt vett az állítólagos jogsértésben. Márpedig a jogsértés Dellre vonatkozó részét illetően a fellebbező semmilyen közvetlen megbeszélésen nem vett részt, és kizárólag ügyfelétől, a Sony Optiarctól kapott közvetett információkat, aki tájékoztatta őt a versenytársaival folytatott információcseréről. A fellebbező tehát nem volt abban a helyzetben, hogy ezen információcserét kifogásolhassa. Az említett információcserét nem tudta megakadályozni, és a versenytársakban sem kelthette azt benyomást, hogy a megállapodásukkal, illetve az összehangolt magatartásukkal egyetért. Ebből következik, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a fellebbező az állítólagos jogsértésben – hallgatólagosan, vagy sem – 2008. február 14‑én, illetve 2008. október 28‑án elkezdett részt venni.
A Bizottság szerint a negyedik jogalap második része megalapozatlan.
–
A Bíróság álláspontja
Negyedik jogalapjának második részében a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság a vitatott határozatban helyesen állapította meg, hogy a fellebbezőnek a szóban forgó jogsértésben – saját magatartásával – való közreműködését bizonyítja az a tény, hogy nem határolódott el nyilvánosan a jogellenes magatartásoktól, noha részvétele kizárólag abban állt, hogy a Sony Optiarcnak a versenytársak közötti jogellenes információcserére hivatkozó belső elektronikus leveleit másolatban megkapta.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint annak bizonyításához, hogy valamely vállalkozás egységes és folyamatos jogsértésben vett részt, a Bizottságnak bizonyítania kell, hogy e vállalkozás saját magatartásával hozzá kívánt járulni a valamennyi résztvevő által követett közös célokhoz, és tudomása volt a más vállalkozások által azonos célok elérése végett tervezett vagy ténylegesen megvalósított magatartásokról, illetve e magatartásokat észszerűen előre láthatta, és kész volt azok kockázatát elfogadni (lásd ebben az értelemben: 2020. szeptember 24‑iPrysmian és Prysmian Cavi e Sistemi kontra Bizottság ítélet,
C‑601/18 P
,
EU:C:2020:751
,
130.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezzel összefüggésben valamely jogellenes kezdeményezés hallgatólagos jóváhagyása – anélkül, hogy az érintett vállalkozás nyilvánosan elhatárolódna annak tartalmától, vagy azt bejelentené a közigazgatási hatóságoknak – a jogsértés folytatására való ösztönzéssel jár, és megakadályozza annak felfedezését. Ez a részesség a jogsértésben való részvétel passzív módját valósítja meg, ezért megalapozhatja az érintett vállalkozás felelősségét (2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítélet,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
73.
pont).
Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy az a tény, hogy valamely vállalkozás nem vett részt a kartell összes alkotóelemében, vagy hogy csekély szerepet játszott azon aspektusokban, amelyekben részt vett, nem releváns valamely jogsértés létezésének megállapítására nézve, tekintettel arra, hogy ezen elemeket csak a jogsértés súlyának értékelésekor és adott esetben a bírság összegének megállapításakor kell figyelembe venni (2004. január 7‑iAalborg Portland és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P és C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
86.
pont; 2018. szeptember 26‑iInfineon Technologies kontra Bizottság ítélet,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
54.
pont).
A jelen ügyben a Törvényszék a megtámadott ítélet 217. pontjában megállapította, hogy a fellebbező tudatában volt annak, hogy a kartell résztvevőiről – vagyis a TSST‑ről, a PLDS‑ről, valamint a Hitachi‑LG Data Storage Inc.‑ről és a Hitachi‑LG Data Storage Korea Inc.‑ről – kap információkat, valamint hogy a fellebbező a HP által szervezett egyik beszerzési eljárás vonatkozásában kétoldalú kapcsolatokat tartott fenn egy versenytárssal. A Törvényszék ezt követően ezen ítélet 218. és 219. pontjában úgy ítélte meg, hogy többek között ezen, átfogóan értékelt bizonyítékok alapján a Bizottság egyrészt helyesen állapíthatta meg, hogy a fellebbező a többi OLM‑szállítóval az árral vagy besorolással kapcsolatos stratégiára vonatkozó információkat osztott meg a jövőbeni beszerzési eljárásokkal kapcsolatban tanúsítandó magatartásaik összehangolása céljából, másrészt ez alapján helyesen vonhatta le azon következtetést, hogy a fellebbező szándékosan hozzájárult a szóban forgó jogsértés egységes versenyellenes gazdasági céljához.
Ennélfogva a jelen ítélet 124. és 125. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy a Bizottság a fellebbező e jogsértéshez való hozzájárulásának jellemzése érdekében érvelhetett azzal, hogy ez utóbbi az elektronikus leveleket másolatban megkapta, mivel a fellebbező említett jogsértésben való passzív részvételének jellemzése nem függ attól a feltételtől, hogy versenytársaival közvetlen megbeszéléseket folytatott.
Mindenesetre rá kell mutatni, hogy a fellebbező kifogása a jogsértés Dellre vonatkozó része és a jogsértés HP‑re vonatkozó része közötti mesterséges különbségtételen alapul.
Márpedig az előző pontokban felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel a Törvényszéknek nem kellett megvizsgálnia, hogy a Bizottság bizonyította‑e, hogy a fellebbezőnek tudomása volt a jogsértés fennállásáról, vagy arról tudnia kellett, és hogy ahhoz hozzájárult, illetve hozzá kívánt járulni mind a jogsértés Dellre vonatkozó része, mind pedig a jogsértés HP‑re vonatkozó része tekintetében. A Törvényszék tehát a megtámadott ítélet 219. pontjában helyesen állapította meg egyrészt azt, hogy a fellebbező a Dell és a HP által az OLM‑ekkel kapcsolatban szervezett beszerzési eljárások során szándékosan hozzájárult a rendes verseny torzítására irányuló egységes versenyellenes gazdasági cél eléréséhez, másrészt pedig azt, hogy a fellebbezőnek – saját részvételének teljes időszaka alatt – tudomása volt az OLM‑kartell többi tagjának részvételéről.
Ebből következik, hogy a negyedik jogalap második része megalapozatlan. Ennélfogva e jogalapot mint részben elfogadhatatlant, részben hatástalant, részben pedig megalapozatlant teljes egészében el kell utasítani.
Az ötödik jogalapról
A felek érvelése
Ötödik jogalapjával a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen utasította el azon érvét, hogy a vele szemben kiszabott bírság összege nyilvánvalóan aránytalan.
A fellebbező szerint a Törvényszék a korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlására vonatkozó szabályokat megsértve tévesen alkalmazta a jogot, illetve nem indokolta meg kellőképpen a határozatát, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság ezen összeg kiszámítása során nem alkalmazta tévesen a jogot.
Így a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 236. pontjában tévesen állapította meg, hogy versenyellenes kapcsolatai olyan jellegűek voltak, hogy befolyásolták az árpolitikáját. E tekintetben a fellebbező szerint a Törvényszék tévesen vélte úgy, hogy egyrészt a fellebbező aktívan részt vett más versenytárs szállítókkal folytatott megbeszéléseken, másrészt pedig, hogy az árakra és mennyiségekre, a szállítók besorolására vagy az ellátási korlátokra vonatkozó információcserék hatással voltak az árpolitikájára.
A fellebbező úgy véli, hogy a Törvényszék e megfontolásai tévesek.
Először is ugyanis a Törvényszéknek a bírságösszeg kiszámításának felülvizsgálata során figyelembe kellett volna vennie azt a körülményt, hogy – amint az a negyedik jogalap keretében a Bírósághoz benyújtott bizonyítékokból kitűnik – nem lehetett volna megállapítani, hogy a fellebbező a jogsértés Dellre vonatkozó részében részt vett.
Másodszor a Törvényszék nem bizonyította, hogy a jelen ítélet 134. pontjában említett információcsere bármilyen hatással lett volna a fellebbező áraira. E tekintetben a Törvényszék a megtámadott ítélet 236. pontjában csupán egy alá nem támasztott állításra szorítkozott.
A Bizottság szerint az ötödik jogalap részben elfogadhatatlan, részben pedig hatástalan, illetve megalapozatlan.
A Bíróság álláspontja
Ötödik jogalapjával a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, és nem indokolta meg kellőképpen a határozatát, amikor a megsemmisítés iránti keresetének ötödik jogalapját elutasította.
A fellebbező azon állítását illetően, miszerint a Törvényszék megsértette a korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlására vonatkozó szabályokat, amely állítást elsőként kell megvizsgálni, elegendő rámutatni arra, hogy a Törvényszék teljes egészében elutasította ezt az ötödik jogalapot, anélkül hogy határoznia kellett volna a fellebbező azon másodlagos kérelméről, hogy a Törvényszék gyakorolja e jogkörét. Végezetül, mivel a fellebbező ezen állítást nem indokolta meg, az nem felel meg az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből és a Bíróság eljárási szabályzata 168. cikke (1) bekezdésének d) pontjából eredő követelményeknek, következésképpen azt mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
Másodszor, az indokolási kötelezettségnek a megtámadott ítélet 236. pontjában való állítólagos megsértését illetően rá kell mutatni egyrészt arra, hogy pusztán azon tény, hogy a fellebbező elismerte, hogy a HP tekintetében részt vett a versenytársakkal folytatott közvetlen információcserében, megalapozza a Törvényszék azon állítását, miszerint a fellebbező aktívan részt vett más versenytárs szállítókkal folytatott megbeszéléseken, anélkül hogy bizonyítani kellene, hogy minden szóban forgó információcserében részt vett.
Másrészt nem róható fel a Törvényszéknek az indokolási kötelezettség semmilyen megsértése azzal az indokkal, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az árakra és a mennyiségekre, a szállítók besorolására vagy az ellátási korlátokra vonatkozó információk hatással voltak a fellebbező árpolitikájára. A Bíróság ugyanis már kimondta, hogy fennáll az összehangolás és az abban részt vevő vállalkozások piaci magatartása közötti okozati összefüggés vélelme, amely vélelem szerint e vállalkozások, amennyiben tevékenyek maradnak ezen a piacon, piaci magatartásuk meghatározásához figyelembe veszik a versenytársaikkal kicserélt információkat (2016. január 21‑iEturas és társai ítélet,
C‑74/14
,
EU:C:2016:42
,
33.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A Törvényszék indokolása tehát megfelel a Bíróság ítélkezési gyakorlatának.
Ebből következik, hogy az ötödik jogalap részben elfogadhatatlan, részben pedig megalapozatlan.
A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezéséről
Amint az a fellebbező első jogalapjának a jelen ítélet 50–72. pontjában elvégzett elemzéséből kitűnik, a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot.
E körülmények között a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni.
A Törvényszékhez benyújtott keresetről
Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikke első bekezdésének megfelelően, ha a fellebbezés megalapozott, a Bíróság a Törvényszék határozatát hatályon kívül helyezi. Ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja a Törvényszékhez.
A jelen ügyben érdemben el kell dönteni az ügyet, amit a per állása megenged.
Amint az a jelen ítélet 31. pontjából kitűnik, a fellebbező a Törvényszékhez benyújtott keresetének alátámasztása érdekében öt jogalapra hivatkozott.
E kereset első jogalapjának első részében a fellebbező többek között azzal érvel, hogy a Bizottság megsértette a védelemhez való jogát azáltal, hogy első alkalommal a vitatott határozatban állította, hogy a neki betudott egységes és folyamatos jogsértést alkotó több elkülönülő jogsértésben vett részt, anélkül hogy erre a közigazgatási eljárás során hivatkozott volna.
A jelen ítélet 54–72. pontjára tekintettel meg kell állapítani, hogy a Bizottság megsértette a fellebbező védelemhez való jogát, amikor a vitatott határozatban felrótta neki, hogy a neki betudott egységes és folyamatos jogsértést alkotó több elkülönülő jogsértésben vett részt, anélkül hogy a kifogásközlésben ezt egyértelműen jelezte volna.
Ugyanakkor rá kell mutatni arra, hogy valamely eljárási szabálytalanság csak akkor vonja maga után valamely határozat teljes vagy részleges megsemmisítését, ha megállapítást nyer, hogy e szabálytalanság hiányában e határozat tartalma más lehetett volna (2020. március 11‑iBizottság kontra Gmina Miasto Gdynia és Port Lotniczy Gdynia Kosakowo ítélet,
C‑56/18 P
,
EU:C:2020:192
,
80.
pont).
A jelen ügyben a fellebbező védelemhez való jogának megsértése következtében a Bizottság olyan jogsértéseket tudott be neki, amelyek tekintetében a fellebbező nem tudott védekezni. Ha ugyanis a Bizottság a közigazgatási eljárás során kifejezetten megjelölte volna az általa a fellebbezőnek felróni kívánt minden egyes magatartással kapcsolatban, hogy azt minek kívánja minősíteni, a fellebbező adott esetben előadhatott volna olyan bizonyítékokat, amelyek alkalmasak e minősítések megkérdőjelezésére. Ebből következik, hogy e jogsértés hiányában a vitatott határozatnak más lehetett volna a tartalma.
Ennélfogva a fellebbező által keresetének alátámasztása érdekében felhozott első jogalapnak helyt kell adni annyiban, amennyiben azt kifogásolja, hogy a Bizottság a fellebbező elkülönülő jogsértésekben való részvételét illetően megsértette a védelemhez való jogát.
A fentiekre figyelemmel és a jelen ítélet 51–53. pontjában kifejtettek tükrében a vitatott határozat 1. cikkének h) pontját meg kell semmisíteni annyiban, amennyiben az megállapítja, hogy a fellebbező megsértette az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy több elkülönülő jogsértésben vett részt.
A Törvényszékhez benyújtott keresetének második jogalapjával a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Bizottság a vitatott határozat indokolása és rendelkező része közötti eltérés miatt nyilvánvalóan tévesen alkalmazta a jogot, és megsértette az indokolási kötelezettségét.
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a jelen ítélet 86–93. pontjában kifejtett okokból nincs ellentmondás a vitatott határozat (553) preambulumbekezdésében szereplő táblázat és e határozat 1. cikkének h) pontja között. Nem róható fel tehát a Bizottságnak, hogy e tekintetben tévesen alkalmazta a jogot, vagy megsértette az indokolási kötelezettségét.
A fellebbező által a Törvényszékhez benyújtott kereset második jogalapját tehát el kell utasítani.
A Törvényszékhez benyújtott keresetének harmadik jogalapjában a fellebbező azt állítja, hogy a Bizottság nem bizonyította egységes és folyamatos jogsértésben való részvételét.
A jelen ügyben a Bíróság egyetért a Törvényszék által a megtámadott ítélet 128–147., 150–162., 166–174., 177–187., 190–199., 202–207. és 210–222. pontjában kifejtett indokolással. Így az e pontokban kifejtett okokból e harmadik jogalapot el kell utasítani.
A Törvényszékhez benyújtott keresetének negyedik jogalapjában a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Bizottság az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására nem rendelkezik hatáskörrel.
A jelen ügyben a Bíróság egyetért a Törvényszék által a megtámadott ítélet 43–56. pontjában kifejtett indokolással. Így az e pontokban kifejtett okokból e negyedik jogalapot el kell utasítani.
A Törvényszékhez benyújtott keresetének ötödik jogalapjában a fellebbező egyrészt azt állítja, hogy a Bizottság a bírság összegének kiszámítása során ténybeli hibákat követett el, és tévesen alkalmazta a jogot, másrészt pedig, hogy megsértette az indokolási kötelezettségét.
A jelen ügyben a jelen ítélet 139–143. pontjára tekintettel a Bíróság egyetért a Törvényszék által a megtámadott ítélet 226–239., 243–251., 255–258. és 262–267. pontjában kifejtett indokolással. Így a megtámadott ítélet e pontjaiban kifejtett okokból a fellebbező által a Törvényszék előtt felhozott ötödik jogalapot el kell utasítani.
Ezenkívül az EUMSZ 261. cikkben és az 1/2003 rendelet 31. cikkében a Bíróság számára biztosított korlátlan felülvizsgálati jogkör alkalmazásával határozni kell a fellebbezővel szemben kiszabandó bírság összegéről (2016. január 21‑iGalp Energía España és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
87.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy amikor a Bíróság az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikke első bekezdésének második mondata értelmében maga dönti el érdemben az ügyet, korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlása keretében jogosult arra, hogy a Bizottság értékelését a sajátjával helyettesítse, következésképpen a kiszabott bírságot vagy kényszerítő bírságot törölje, csökkentse vagy növelje (2016. január 21‑iGalp Energía España és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
88.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A kiszabott bírság összegének meghatározása céljából a Bíróság feladata, hogy saját maga értékelje az ügy körülményeit és a szóban forgó jogsértés jellegét (2016. január 21‑iGalp Energía España és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
89.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az 1/2003 rendelet 23. cikkének (3) bekezdése alapján e feladat minden egyes megbírságolt vállalkozás esetén a szóban forgó jogsértés súlyának és időtartamának figyelembevételét feltételezi, többek között az indokolásra, az arányosságra, a szankciók egyéniesítésére, valamint az egyenlő bánásmódra vonatkozó elvek tiszteletben tartása mellett, anélkül hogy a Bíróság kötve volna a Bizottság által az iránymutatásaiban meghatározott, tájékoztató jellegű szabályokhoz, noha ez utóbbiak iránymutatásul szolgálhatnak az uniós bíróságok számára korlátlan felülvizsgálati jogkörük gyakorlása során (2016. január 21‑iGalp Energía España és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
90.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a Bíróság úgy véli, hogy a fellebbező által a jelen ügyben hivatkozott elemek egyike és semmilyen imperatív indok sem indokolja azt, hogy a Bíróság a vitatott határozat 2. cikkének h) pontjában kiszabott bírság összegének csökkentése érdekében gyakorolja e jogkört.
A fenti megfontolások összességére tekintettel meg kell semmisíteni a vitatott határozat 1. cikkének h) pontját annyiban, amennyiben az megállapítja, hogy a fellebbező megsértette az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy több elkülönülő jogsértésben vett részt, a keresetet pedig az ezt meghaladó részében el kell utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 184. cikke (2) bekezdésének megfelelően, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése értelmében, amelyet ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése alapján a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az említett szabályzat 138. cikkének (3) bekezdése kimondja, hogy részleges pernyertesség esetén mindegyik fél maga viseli saját költségeit. Azonban, ha az ügy körülményei alapján indokoltnak látszik, a Bíróság határozhat úgy, hogy a fél saját költségein felül viseli a másik fél költségeinek egy részét is.
A jelen ügyben a fellebbező kérte, hogy a Bíróság kötelezze a Bizottságot az összes költség viselésére, és ez utóbbi pervesztes lett a jelen fellebbezés keretében, valamint – részben – első fokon is. A fellebbező első fokon részben pervesztes lett. Ugyanakkor a Bíróság a jelen ügy körülményeire tekintettel úgy véli, hogy a Bizottságot kötelezni kell a mind az elsőfokú eljárással, mind pedig a fellebbezési eljárással összefüggésben felmerült saját költségein felül a fellebbező részéről a jelen fellebbezés keretében felmerült összes költség, valamint az elsőfokú eljárásban részéről felmerült költségek felének viselésére. A fellebbező viseli az elsőfokú eljárással összefüggésben felmerült saját költségei felét.

A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A Bíróság az Európai Unió Törvényszéke 2019. július 12‑iQuanta Storage kontra Bizottság ítéletét (
T‑772/15
,
EU:T:2019:519
) hatályon kívül helyezi.

2)
A Bíróság az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.39639 – „optikailemez‑meghajtók” ügy) 2015. október 21‑én hozott C(2015) 7135 final bizottsági határozat 1. cikkének h) pontját megsemmisíti annyiban, amennyiben az megállapítja, hogy a Quanta Storage Inc. megsértette az EUMSZ 101. cikket és az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy 2008. február 14‑től október 28‑ig több elkülönülő jogsértésben vett részt.

3)
A Bíróság a keresetet az ezt meghaladó részében elutasítja.

4)
A Bíróság az Európai Bizottságot kötelezi a mind az elsőfokú eljárással, mind pedig a fellebbezési eljárással összefüggésben felmerült saját költségein felül a Quanta Storage Inc. részéről a jelen fellebbezés keretében felmerült összes költség, valamint az elsőfokú eljárásban részéről felmerült költségek felének viselésére.

5)
A Quanta Storage Inc. maga viseli az elsőfokú eljárással összefüggésben felmerült saját költségeinek a felét.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.