CELEX: 62018CJ0168
Преюдициално запитване
Социална политика
Закрила на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател
Директива 2008/94/ЕО
Член 8
Допълнителни пенсионни схеми
Закрила на правата във връзка с пенсии
Гарантирано минимално равнище на закрила
Задължение на бившия работодател да компенсира намалението на професионалната пенсия
Външна пенсионноосигурителна институция
Директен ефект

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 8 от Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател (
ОВ L 283, 2008 г., стр. 36
).
Запитването е отправено в рамките на спор между Pensions-Sicherungs-Verein VVaG (институция, гарантираща професионалните пенсии, наричана по-нататък „PSV“) и г‑н Günther Bauer по повод компенсирането на намаления размер на обезщетенията, изплащани от пенсионна каса.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображение 3 от Директива 2008/94 гласи:
„Необходими са разпоредби за закрила на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя и за да им се осигури минимално ниво на защита, в частност за да се гарантира изплащането на дължимите им вземания, като се отчита необходимостта от балансирано икономическо и социално развитие в [Европейския съюз]. За тази цел държавите членки следва да създадат орган, който да осигури изплащането на неплатените вземания на засегнатите работници и служители“.
Член 1, параграф 1 от Директивата предвижда, че тя се прилага спрямо вземанията на работници и служители, произтичащи от трудови договори или от трудови правоотношения и съществуващи по отношение на работодатели, които са в състояние на неплатежоспособност по смисъла на член 2, параграф 1 от тази директива.
Съгласно член 8 от посочената директива:
„Държавите членки гарантират, че са взети необходимите мерки за закрила на интересите на работниците и служителите и на лицата, напуснали предприятието или дейността на работодателя към датата на изпадането му в неплатежоспособност, по отношение на техните придобити права или на техните евентуални права във връзка с пенсии, включително за вземанията на наследниците, по силата на допълнителни пенсионни схеми, създадени от една компания или между компании, които съществуват извън националните законно установени схеми за социална сигурност“.
Член 11, първа алинея от Директива 2008/94 предвижда, че тя не засяга правото на избор на държавите членки да прилагат или да въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за работниците или служителите.
Германското право
Gesetz zur Verbesserung der betrieblichen Altersversorgung (Betriebsrentengesetz) (Закон за подобряване на условията за професионалното пенсионно осигуряване) от 19 декември 1974 г. (BGBl. 1974 I, стр. 3610), изменен със Закон от 17 август 2017 г. (BGBl. 2017 I, стр. 3214) (наричан по-нататък „Закон за професионалното пенсионно осигуряване“), в член 1, озаглавен „Ангажимент на работодателя във връзка с професионалното пенсионно осигуряване“, предвижда:
„(1) Разпоредбите на този закон се прилагат в случаите, когато на основание на трудово правоотношение работодателят поеме ангажимент към работник или служител да му бъдат изплащани обезщетения за старост, инвалидност или за преживяло лице (професионална пенсия). Професионалнопенсионните обезщетения могат да се осигуряват пряко от работодателя или чрез някоя от посочените в член 1b, параграфи 2—4 пенсионноосигурителни институции. Работодателят гарантира обезщетенията, за които е поел ангажимент, дори когато не осигурява пряко прилагането на професионалната пенсионна схема.
[…]“.
Член 1b от този закон, озаглавен „Безусловност на придобитите права и професионално-пенсионни обезщетения“, който в параграфи 2—4 изброява какви възможности има работодателят в областта на професионалното пенсионно осигуряване, по същество предвижда, че за целите на прилагането на професионалната пенсионна схема работодателят може да сключи застраховка за живота на работника или служителя (параграф 2) или че прилагането на професионалната пенсионна схема може да се осигури от пенсионна каса, от пенсионен фонд (параграф 3), или от спомагателна каса (параграф 4).
Член 7 от посочения закон, озаглавен „Обхват на застрахователното покритие“, гласи:
„(1)   Получатели на пенсия и техните правоприемници, чиито права във връзка с пряко поет от работодателя ангажимент не се изпълняват, тъй като е образувано производство по несъстоятелност по отношение на имуществото или наследството на работодателя, могат да искат от Гаранционния фонд при несъстоятелност да им бъде предоставяно плащане, равно по размер на сумата, която работодателят би бил длъжен да плаща въз основа на поетия ангажимент за пенсионно осигуряване, ако не беше образувано производството по несъстоятелност. […]
[…]“.
Член 10 от същия закон, озаглавен „Задължение за плащане на вноски и размер на вноските“, гласи:
„(1)   Средствата за Гаранционния фонд при несъстоятелност се набират чрез вноски, изплащани въз основа на публичноправно задължение от всички работодатели, които са поели ангажимент да осигуряват пряко прилагането на професионална пенсионна схема или прилагат професионална пенсионна схема чрез спомагателна каса[…] или чрез пенсионен фонд.
[…]
(4)   По отношение на принудителното изпълнение на актовете относно размера на вноските, приети от Гаранционния фонд при несъстоятелност, се прилагат съответно разпоредбите на Zivilprozessordnung [Гражданскипроцесуален кодекс]. Гаранционният фонд при несъстоятелност издава препис от акта, който има изпълнителна сила.
[…]“.
Член 14 от Закона за професионалното пенсионно осигуряване, озаглавен „Гаранционен фонд при несъстоятелност“, предвижда:
„(1)   Гаранционен фонд при несъстоятелност е [PSV]. Съгласно спогодбата от 22 септември 2000 г., сключена между Федерална република Германия и Великото херцогство Люксембург за сътрудничество при гарантиране на риска от несъстоятелност в областта на пенсионното професионално осигуряване, тази институция гарантира и плащания по ангажименти за пенсионно осигуряване, поети от установени в Люксембург предприятия.
(2)   Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht [Федерална комисия за контрол на финансовите услуги] упражнява пруденциален надзор по отношение на [PSV] […]“.
Член 3, параграф 1 от Verwaltungs-Vollstreckungsgesetz (Закон за принудителното изпълнение в областта на административното право) от 27 април 1953 г. (BGBl. 1953 I, стр. 157), изменен със Закон от 30 юни 2017 г. (BGBl. 2017 I, стр. 2094), гласи:
„(1)   Процедурата по принудително изпълнение срещу длъжника се образува въз основа на заповед за принудително изпълнение; не е необходим друг изпълнителен титул.
(2)   Условията за принудително изпълнение са:
а)
да е налице акт за подлежащо на изпълнение задължение, с който длъжникът се поканва да изпълни доброволно задължението си;
b)
задължението да е изискуемо;
c)
да е изтекъл срок от една седмица след уведомлението за издадения акт за подлежащо на изпълнение задължение или, ако задължението е с по-късен падеж — да е изтекъл срок от една седмица след настъпването на падежа.
(3)   Освен това, преди да бъде разпоредено принудително изпълнение, длъжникът следва да бъде специално поканен да изпълни доброволно, като му бъде предоставен допълнителен едноседмичен срок за плащане.
(4)   Заповедта за принудително изпълнение се издава от органа, който има право да предяви вземането“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
През декември 2000 г. бившият работодател на г‑н Bauer му признава право на професионална пенсия по смисъла на Закона за професионалното пенсионно осигуряване.
Професионалната пенсия включва месечна пенсионна добавка и годишна коледна надбавка, отпускани директно от бившия работодател, както и пенсия, отпускана по пенсионна схема въз основа на вноски от бившия работодател и изплащана от Pensionskasse für die Deutsche Wirtschaft (германската пенсионна каса, наричана по-нататък „Pensionskasse“), междуфирмена институция, за чиито обезщетения правоимащите работници и служители субективно имат субективно право.
През 2003 г. Pensionskasse има икономически затруднения и с разрешение на Федералната комисия за контрол на финансовите услуги намалява размера на изплащаните обезщетения. Така всяка година от периода между 2003 г. и 2013 г. Pensionskasse намалява частта от пенсията, изплащана на г‑н Bauer, изчислена въз основа на вноските от бившия му работодател, която възлиза на 599,49 EUR бруто през юни 2003 г.; извършените единадесет намаления са между 1,40 % и 1,25 %.
Общо в периода между 2003 г. и 2013 г. размерът на месечната пенсия за осигурителен стаж и възраст, изплащана на г‑н Bauer от Pensionskasse, е намалена с 13,8 %, което за него представлява загуба от 82,74 EUR на месец и намаление със 7,4 % от общия размер на професионалнопенсионните обезщетения, които той ползва по силата на допълнителната професионална пенсионна схема.
В съответствие с предвиденото от националната правна уредба гаранционно задължение, бившият работодател на г‑н Bauer започва да компенсира намаленията на обезщетенията, изплащани от Pensionskasse, тъй като тази правна уредба не предвижда друго задължение за гарантиране на обезщетенията, изплащани от пенсионните каси.
През януари 2012 г. е образувано производство по несъстоятелност на бившия работодател.
PSV, която осигурява изплащането на професионалните пенсии в случай на неплатежоспособност на работодателя в Германия и в Люксембург, уведомява г‑н Bauer с решение от 12 септември 2012 г., че поема плащането на месечната пенсионна добавка в размер на 398,90 EUR, както и годишното изплащане на коледната надбавка от 1451,05 EUR.
PSV обаче отказва да компенсира намаленията върху пенсията, изплащана от Pensionskasse, така че последната продължава да му изплаща пенсия в намален размер.
В иск, предявен пред компетентния първоинстанционен съд, г‑н Bauer поддържа, че поради производството по несъстоятелност на бившия му работодател PSV трябвало да гарантира намаленията на изплащаните от Pensionskasse обезщетения. PSV изтъква, че не е длъжна да гарантира размера на осигуряваните от пенсионна каса обезщетения, когато работодателят не е могъл да изпълни законовото си задължение да гарантира плащането поради собствената си несъстоятелност.
Г‑н Bauer губи делото на първа инстанция, но печели при въззивното обжалване.
Сезиран от PSV, Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови дела, Германия) посочва, че в главното производство трябва да се реши дали PSV е длъжна да гарантира вземането на г‑н Bauer от бившия му работодател, тъй като последният е неплатежоспособен и следователно не може да изпълни собственото си задължение да гарантира обезщетенията, изплащани от Pensionskasse.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че в Германия професионалнопенсионните обезщетения могат да се предоставят по различни начини. Работодателят може, от една страна, да изплаща директно обезщетенията, дължими от него по схемата за професионално пенсионно осигуряване на своето предприятие. От друга страна, той може да изплаща тези обезщетения чрез външни организации. В този случай работодателят не изплаща никакво обезщетение, но го осигурява непряко, чрез застраховка „Живот“, сключена от него в полза на работника или служителя, чрез спомагателна или чрез пенсионна каса, на които възлага управлението на схемата за професионално пенсионно осигуряване на своето предприятие.
Когато работодателят предоставя на работника или служителя професионалнопенсионни обезщетения, които се изплащат от външна осигурителна институция, и когато тези обезщетения не са достатъчни, за да се изпълни поетото от него с трудовия договор задължение към този работник или служител, националното право изисква от работодателя да гарантира тези плащания, което той трябва да осигури със собственото си имущество. При това положение, ако работодателят е в неплатежоспособност, националното право не предвижда задължение за PSV да гарантира обезщетенията, които работодателят дължи на работника или служителя в резултат на извършено от пенсионната каса намаление на размера на плащаните обезщетения.
На първо място, запитващата юрисдикция поставя въпроса за приложимостта на член 8 от Директива 2008/94, когато пенсионна каса, без самата тя да е в състояние на неплатежоспособност, намалява размера на изплащаните обезщетения, а бившият работодател не е в състояние да компенсира извършените намаления поради своята неплатежоспособност, независимо от наложеното му от националното право задължение да гарантира тези плащания. Според посочената юрисдикция в този случай работникът или служителят има вземане от бившия си работодател, произтичащо от трудовото правоотношение по смисъла на член 1, параграф 1 от Директива 2008/94, тъй като това вземане се основава на ангажимента на бившия работодател във връзка с пенсионното осигуряване.
На второ място, запитващата юрисдикция уточнява, че в главното производство загубите, претърпени от засегнатия бивш работник или служител, представляват само 13,8 % от месечната пенсия за осигурителен стаж и възраст и 7,4 % от всички професионалнопенсионни обезщетения, произтичащи от правата, придобити от него по допълнителната професионална пенсионна схема, и с оглед задължението за закрила на интересите на работниците и служителите, посочена в член 8 от Директива 2008/94, иска да установи при какви обстоятелства загубите, претърпени от бившия работник или служител поради неплатежоспособността на бившия му работодател, могат да се считат за явно непропорционални. Тя счита, че е необходимо да се уточнят обстоятелствата, посочени в точка 35 от решение от 24 ноември 2016 г., Webb-Sämann (
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
), за да може да прецени дали в главното производство е предоставена предвидената в член 8 от Директива 2008/94 минимална закрила.
На трето място, запитващата юрисдикция отбелязва, че ако член 8 от Директива 2008/94 трябва да се тълкува в смисъл, че въвежда изискване съответната държава членка да гарантира правата, на които се позовава г‑н Bauer, тази юрисдикция няма да може да тълкува релевантните разпоредби от Закона за професионалното пенсионно осигуряване в съответствие с тази директива. Ето защо тази юрисдикция поставя въпроса за евентуалния директен ефект на член 8 от Директива 2008/94, който би позволил на г‑н Bauer да се позове директно на тази разпоредба пред нея.
На четвърто място, в случай че член 8 от Директива 2008/94 има директен ефект, запитващата юрисдикция иска да установи дали тази разпоредба може да бъде противопоставена на институция, гарантираща професионалните пенсии като PSV.
При това положение Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови спорове) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Приложим ли е член 8 от Директива 2008/94[…] в хипотеза, в която професионалнопенсионни обезщетения се плащат от междуфирмена пенсионноосигурителна институция, контролирана от държавен орган за надзор на финансовите услуги, ако поради финансови причини тази институция има основания с одобрението на надзорния орган да намали размера на пенсионните обезщетения и макар съгласно националното право работодателят да е длъжен да поеме отговорност в случай на такова намаление по отношение на бившите работници или служители, вследствие на собствената си неплатежоспособност той не може да изпълни задължението си да компенсира това намаление на пенсионните плащания?
2)
При утвърдителен отговор на първия преюдициален въпрос:
При какви обстоятелства претърпените от бившия работник или служител вследствие на неплатежоспособността на работодателя загуби във връзка с професионалнопенсионните обезщетения могат да бъдат разглеждани като явно непропорционални, така че държавите членки да са длъжни да осигурят минимална закрила в този случай, макар бившият работник или служител да получава не по-малко от половината от обезщетенията във връзка с придобити от него пенсионни права?
3)
При утвърдителен отговор на първия преюдициален въпрос:
Има ли директен ефект член 8 от Директива 2008/94 […] и дава ли тази разпоредба право на частноправните субекти да се позоват на нея пред национален съд срещу държавата членка, ако тя не е транспонирала или е транспонирала неправилно Директивата в националното си право?
4)
При утвърдителен отговор на третия преюдициален въпрос:
Публичен орган на държавата членка ли е частноправна институция, определена от нея (по задължителен начин за работодателите) за институция във връзка с риска от неплатежоспособност в областта на професионалното пенсионно осигуряване, при положение че тази институция се контролира от държавен орган за надзор на финансовите услуги, въз основа на разпоредбите на публичното право тя събира от работодателите необходимите вноски във връзка с риска от несъстоятелност и подобно на орган на администрацията може да създаде условията за принудителното изпълнение, като издаде съответен административен акт?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 8 от Директива 2008/94 трябва да се тълкува в смисъл, че е приложим към хипотезата, в която работодател, осигуряващ професионалнопенсионни обезщетения посредством междуфирмена институция, поради неплатежоспособността си не може да гарантира компенсирането на загубите от намалението на обезщетенията, изплащани от тази междуфирмена институция, когато публичният орган за контрол на финансовите услуги, упражняващ пруденциален надзор върху нея, е разрешил това намаляване.
Що се отнася до материалното приложно поле на Директива 2008/94, съгласно член 1, параграф 1 от нея тя се прилага спрямо вземанията на работници и служители, произтичащи от трудови договори или от трудови правоотношения и съществуващи по отношение на работодатели, които са в състояние на неплатежоспособност по смисъла на член 2, параграф 1 от тази директива.
Член 8 от Директивата предвижда, че държавите членки гарантират, че са взети необходимите мерки за закрила на интересите на работниците и служителите и на лицата, напуснали предприятието или дейността на работодателя към датата на изпадането му в неплатежоспособност, по отношение на техните придобити права във връзка с пенсии, по силата на допълнителни пенсионни схеми, създадени от една компания или между компании, които съществуват извън националните законно установени схеми за социална сигурност.
Безспорно е, че г‑н Bauer е бивш работник, че бившият му работодател е в неплатежоспособност и че от датата на изпадането му в неплатежоспособност и поради това са били засегнати придобитите от него права на обезщетения за старост, при положение че този бивш работодател вече не е в състояние да компенсира намаленията на месечната професионална пенсия, изплащана от междуфирмена институция, в съответствие със задължението да гарантира плащането на професионалнопенсионните обезщетения, възложено на работодателя от националния закон.
Така посочените в член 8 от Директива 2008/94 материалноправни елементи са налице, което означава, че този член е приложим към обстоятелства като разглежданите в главното производство (вж. в този смисъл решение от 25 април 2013 г., Hogan и др.,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, т.
).
Видно от изложените по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 8 от Директива 2008/94 трябва да се тълкува в смисъл, че е приложим към хипотезата, в която работодател, осигуряващ професионалнопенсионни обезщетения посредством междуфирмена институция, поради неплатежоспособността си не може да гарантира компенсиране на загубите от намалението на размера на обезщетенията, изплащани от тази междуфирмена институция, когато публичният орган за контрол на финансовите услуги, упражняващ пруденциален надзор върху нея, е разрешил това намаление.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи конкретните обстоятелства, при които с цел прилагане на член 8 от Директива 2008/94 трябва да се приеме, че намалението на размера на професионално-пенсионните обезщетения, изплащани на бивш работник или служител, извършено поради неплатежоспособността на бившия му работодател, е явно непропорционално, което води до задължение на държавите членки да осигурят минимална закрила, въпреки че съответното лице получава поне половината от размера на обезщетенията, произтичащи от придобитите от него права на професионална пенсия.
Важно е да се припомни, че при транспонирането на член 8 от тази директива държавите членки разполагат с широка свобода на преценка, за да определят както механизма, така и равнището на закрила на правата на обезщетения за старост, придобити от работниците и служителите по силата на допълнителни пенсионни схеми. Ето защо тази разпоредба не може да се тълкува като изискване за пълна гаранция на въпросните права (вж. в този смисъл решение от 6 септември 2018 г., Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
, т.
).
Така член 8 не е пречка за държавите членки, преследвайки легитимни икономически и социални цели, да ограничават придобитите от работниците и служителите права в случай на неплатежоспособност на техния работодател, стига да спазват по-специално принципа на пропорционалност (вж. в този смисъл решение от 6 септември 2018 г., Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
, т.
).
Следователно, в съответствие с преследваната от Директива 2008/94 цел, държавите членки са длъжни да гарантират на работниците — когато не е налице злоупотреба с право от тяхна страна по смисъла на член 12 от тази директива — изискваната от тази разпоредба минимална закрила (вж. в този смисъл решения от 24 ноември 2016 г., Webb-Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
, т.
и от 6 септември 2018 г., Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
, т.
).
Съдът вече е постановил, че правилното транспониране на член 8 от тази директива изисква бивш работник или служител да получи в случай на неплатежоспособност на своя работодател поне половината от обезщетенията за старост, произтичащи от натрупаните пенсионни права по допълнителна професионална пенсионна схема (вж. в този смисъл решения от 25 януари 2007 г., Robins и др.
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, т.
, от 25 април 2013 г., Hogan и др.,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, т.
, от 24 ноември 2016 г., Webb-Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
, т.
и от 6 септември 2018 г., Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
, т.
).
Освен това Съдът е уточнил, че макар съгласно член 8 от Директива 2008/94 да се изисква минимална гаранция в размер на половината от обезщетенията за старост, това не може да изключи възможността при определени обстоятелства загубите, понесени от работник или от бивш работник, също да се считат за явно непропорционални в светлината на задължението за закрила на интересите на работниците и служителите, посочено в тази разпоредба (вж. в този смисъл решения от 24 ноември 2016 г., Webb-Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
, т.
и от 6 септември 2018 г., Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
, т.
).
От обяснителния меморандум към Предложението за директива на Съвета за сближаване на законодателствата на държавите членки относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател от 13 април 1978 г., (COM(78) 141 окончателен), е видно, че целта на тази директива се състои в това да предостави закрила при обстоятелства, които заплашват да лишат работника и семейството му от средства за препитание. В частност, както е посочено в обяснителния меморандум, разпоредбите, които понастоящем са в член 8 от Директива 2008/94, са обосновани от волята на законодателя на Съюза да избегне особено трудни за работника обстоятелства, до които би довела загубата на придобитите от него права от допълнителна пенсионна схема.
От това може да се стигне до извода, че намаляването на обезщетенията за старост на бивш работник или служител трябва да се счита за явно непропорционално, когато в резултат от това намаляване, а евентуално и от очакваната прогноза за него, способността на заинтересованото лице да осигури средства за издръжката си е сериозно засегната. Такъв би бил случаят с намаляване на обезщетенията за старост на бивш работник или служител, който в резултат от него вече живее или ще трябва да живее под прага на риска от бедност, определен за съответната държава членка от Евростат.
Член 8 от Директива 2008/94 изисква — като задължение за осигуряване на минимална закрила — държавата членка да гарантира на бивш работник, изложен на такова намаление на неговите обезщетения за старост, обезщетение в размер, който, без непременно да покрива всички претърпени загуби, да е в състояние да поправи техния явно непропорционален характер.
Предвид изложените по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 8 от Директива 2008/94 трябва да се тълкува в смисъл, че намалението на размера на професионалнопенсионните обезщетения, изплащани на бивш работник или служител, извършено поради неплатежоспособността на бившия му работодател, се счита за явно непропорционално, когато, въпреки че получава поне половината от размера на обезщетенията, произтичащи от придобитите от него права, поради това намаление бившият работник или служител вече живее или ще трябва да живее под прага на риска от бедност, определен за съответната държава членка от Евростат.
По третия и четвъртия въпрос
С третия и четвъртия въпрос, които трябва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска да установи дали член 8 от Директива 2008/94 може да има директен ефект, така че да бъде изтъкнат срещу частноправна институция, определена от държавата за гарантираща институция във връзка с риска от неплатежоспособност на работодателите в областта на професионалното пенсионно осигуряване.
Както Съдът нееднократно е посочвал, частноправните субекти могат да се позовават на разпоредбите на дадена директива, когато те са безусловни и достатъчно точни, спрямо държава членка и всички органи на нейната администрация, както и спрямо организации или образувания, които са зависими или контролирани от държавата или разполагат с изключителни правомощия в сравнение с тези, които произтичат от нормите, приложими в отношенията между частноправните субекти (решение от 6 септември 2018 г., Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
, т.
и цитираната съдебна практика). Могат да бъдат приравнени на държавата организации или образувания, натоварени от орган да изпълняват задача в обществен интерес и на които за тази цел са предоставени изключителни правомощия (решения от 10 октомври 2017 г., Farrell,
C‑413/15
,
EU:C:2017:745
, т.
и от 6 септември 2018 г., Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
, т.
).
За да се провери дали член 8 от Директива 2008/94 е безусловен и достатъчно точен, трябва да бъдат разгледани три аспекта, а именно да се определят лицата, които ползват предвидената в тази разпоредба закрила, да се определи нейното съдържание и да се установи кой трябва да я осигури.
Във връзка с лицата, които ползват предвидената в член 8 от Директива 2008/94 закрила, от текста на този член ясно се установява, че предназначението на Директивата е да закриля работниците и служителите, както и бившите работници и служители, засегнати от неплатежоспособността на своя работодател или бивш работодател. Следователно, що се отнася до определянето на лицата, които ползват тази гаранция, посоченият член отговаря на условията за точност и безусловност, необходими за директната приложимост на разпоредба от директива (решение от 6 септември 2018 г., Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
, т.
).
Що се отнася до съдържанието на предвидената в член 8 от Директива 2008/94 закрила, следва да се припомни отбелязаното от Съда, че целта на член 8 е да гарантира на всеки отделен работник или служител минимална закрила (вж. в този смисъл решение от 6 септември 2018 г., Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Съдът констатира, че доколкото изисква от държавите членки да гарантират без изключение на всеки отделен бивш работник или служител обезщетение, съответстващо на поне 50 % от стойността на правата, придобити от него по допълнителна професионална пенсионна схема, в случай на неплатежоспособност на неговия работодател, посоченият член 8 съдържа ясно, точно и безусловно задължение за държавите членки, чиято цел е да предостави права на частноправните субекти (вж. в този смисъл решение от 6 септември 2018 г., Hampshire,
C‑17/17
,
EU:C:2018:674
, т.
).
Предвид точки 44 и 45 от настоящото решение следва да се отбележи, че същото се отнася и до изискването държавите членки да осигурят, съгласно член 8 от Директива 2008/94, минимална закрила на бившия работник, изложен на явно непропорционално намаляване на обезщетенията за старост, така че частноправните лица могат да се позоват на това изискване директно пред националния съд.
Що се отнася до това кой трябва да осигури закрилата, предвидена в член 8 от Директива 2008/94, от акта за преюдициално запитване е видно, че съответната държава членка е определила PSV за гарантираща институция в във връзка с риска от неплатежоспособност на работодателите в областта на професионалното пенсионно осигуряване. Публичният орган за контрол на финансовите услуги упражнява пруденциален надзор върху тази частноправна институция. Освен това тя събира от работодателите въз основа на разпоредбите на публичното право необходимите задължителни вноски, за да гарантира риска от неплатежоспособност, и подобно на публичноправен орган може да създаде условия за принудително изпълнение, като издаде съответен административен акт.
При това положение, като се има предвид поверената на PSV задача и условията, при които я изпълнява, това образувание се отличава от частноправните субекти и трябва да бъде приравнено на държавата, така че по принцип безусловните и достатъчно точни разпоредби, посочени в член 8 от Директива 2008/94, могат да бъдат прилагани спрямо него.
Както обаче посочва генералният адвокат в точка 96 от заключението си, това тълкуване може да се приеме само ако съответната държава членка е поверила на PSV задължението да осигури минимална закрила относно обезщетенията за старост, изисквана от член 8, което запитващата юрисдикция следва да провери. Всъщност, както става ясно по-специално от становището, представено от PSV и от германското правителство, гаранцията, която тази институция трябва да осигури, не обхваща обезщетенията, изплащани от пенсионни каси като разглежданите в главното производство.
С оглед на изложените по-горе съображения на третия и четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 8 от Директива 2008/94, който предвижда задължение за осигуряване на минимална закрила, може да има директен ефект, така че да бъде изтъкнат срещу частноправна институция, определена от държавата за гарантираща институция във връзка с риска от неплатежоспособност на работодателите в областта на професионалното пенсионно осигуряване, когато предвид възложената ѝ задача и условията, при които я изпълнява, тази институция може да бъде приравнена на държавата, стига възложената ѝ гаранционна задача реално да обхваща видовете обезщетения за старост, за които се търси предвидената в същия член 8 минимална закрила.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Член 8 от Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател трябва да се тълкува в смисъл, че е приложим към хипотезата, в която работодател, осигуряващ професионалнопенсионни обезщетения посредством междуфирмена институция, поради неплатежоспособността си не може да гарантира компенсиране на загубите от намалението на размера на обезщетенията, изплащани от тази междуфирмена институция, когато публичният орган за контрол на финансовите услуги, упражняващ пруденциален надзор върху нея, е разрешил това намаление.

2)
Член 8 от Директива 2008/94 трябва да се тълкува в смисъл, че намалението на размера на професионалнопенсионните обезщетения, изплащани на бивш работник или служител, извършено поради неплатежоспособността на бившия му работодател, се счита за явно непропорционално, когато въпреки че получава поне половината от размера на обезщетенията, произтичащи от придобитите от него права, поради това намаление бившият работник или служител вече живее или ще трябва да живее под прага на риска от бедност, определен за съответната държава членка от Евростат.

3)
Член 8 от Директива 2008/94, който предвижда задължение за осигуряване на минимална закрила, може да има директен ефект, така че да бъде изтъкнат срещу частноправна институция, определена от държавата за гарантираща институция във връзка с риска от неплатежоспособност на работодателите в областта на професионалното пенсионно осигуряване, когато предвид възложената ѝ задача и условията, при които я изпълнява, тази институция може да бъде приравнена на държавата, стига възложената ѝ гаранционна задача реално да обхваща видовете обезщетения за старост, за които се търси предвидената в същия член 8 минимална закрила.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.