CELEX: 62018CJ0518
Преюдициално запитване
Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси
Регламент(ЕО) № 805/2004
Европейско изпълнително основание при безспорни вземания
Удостоверяване на съдебно решение като европейско изпълнително основание
Минимални изисквания за процедурите относно безспорни вземания
Ответник с неизвестен адрес, който не се явява в съдебното заседание

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 1, втора алинея, буква б) от Регламент (ЕО) № 805/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година за въвеждане на европейско изпълнително основание при безспорни вземания (
ОВ L 143, 2004 г., стр. 15
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 3).
Запитването е отправено в рамките на спор между RD и SC, физическо лице с неизвестен адрес, относно дълг за наем.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съгласно съображения 5, 6, 10, 12, 13 и 16 от Регламент № 805/2004:
„(5)
Понятието „безспорни вземания“ покрива всички положения, при които кредитор при установена липса на каквото и да е оспорване от страна на длъжника относно естеството и размера на парично вземане е получил или съдебно решение срещу длъжника, или документ, подлежащ на изпълнение, който изисква изричното съгласие на длъжника, което се дава или със съдебна спогодба, или публичен документ.
(6)
Липсата на възражения от страна на длъжника, така както е предвидена в член 3, параграф 1, буква б), може да бъде под формата на неявяване в съда на съдебно заседание или невъзможност да се съобрази с поканата от съда, чрез които да уведоми писмено за намерението да се защитава по делото.
[…]
(10)
Когато съд на държава членка е връчил съдебно решение за безспорно вземане, при отсъствие на участие на длъжник в съдебната процедура, премахването на пречките в държавата членка по принудително изпълнение е неизбежно свързано и зависимо от съществуването на достатъчна гаранция за спазване на правото на защитата.
[…]
(12)
Трябва да се установят минималните изисквания за съдебната процедура, която води до съдебно решение, за да се гарантира, че длъжникът е информиран за съдебните действия срещу него, по такъв начин и в такова време, за да може да организира своята защита, за изискванията по активното му участие в съдебната процедура за оспорване на вземането, както и за последствията от неучастието.
(13)
Вследствие на различия между държавите членки по отношение на правилата на гражданския процес, и по-специално тези, които обуславят връчването на документи, е необходимо да се приеме специално и подробно определение на тези минимални изисквания. По-специално начин за връчване, който е основан на правна фикция, че по отношение на изпълнението на минималните изисквания не може да е достатъчно за удостоверяване на решение като европейско изпълнително основание.
[…]
(16)
Член 15 трябва да се прилага само в ситуации, когато длъжникът не може да бъде представляван в съда, например в случай на юридическо лице, и когато физическо лице е определено от закона да го представлява, както и в ситуациите, в които длъжникът е упълномощил друго лице, по-специално адвокат да го представлява в съответната съдебна процедура“.
Член 1 от този регламент, озаглавен „Предмет“, гласи:
„Настоящият регламент има за цел да въведе европейско изпълнително основание за безспорни вземания чрез приемането на минимални процесуални изисквания, свободно движение на присъди, съдебни спогодби и публични документи във всички държави членки, без да бъде необходимо да се преминава през междинни съдебни процедури за признаване и изпълнение в държавата членка на принудителното изпълнение“.
Член 3 от посочения регламент, озаглавен „Изпълнително основание, което се удостоверява като европейско изпълнително основание“, гласи в параграф 1:
„Настоящият регламент се прилага за решения, съдебни спогодби и публични документи по безспорни вземания.
Вземането се счита за „безспорно“, когато:
a)
длъжникът е изразил съгласие, като го е признал чрез споразумение, което е било одобрено от съда или сключено пред съда в хода на съдебното производство; или
б)
длъжникът никога не е възразил по отношение на това съгласно правилата на процедурата на държавата членка по произход, в хода на съдебната процедура; или
в)
длъжникът не се явил или не е представен на съдебно заседание по отношение на това вземане, след като първоначално е оспорил вземането, в хода на съдебния процес, доколкото това поведение представлява конклудентно признаване на вземането или от доказаните от кредитора факти по правото на държавата членка по произход; или
г)
длъжникът изрично го е признал в публичен документ“.
Член 6 от същия регламент, озаглавен „Изисквания към удостоверяването като европейско изпълнително основание“, гласи в параграф 1:
„Решение по безспорно вземане, което е произнесено в държава членка, след заявление във всеки момент пред съда по произход, се удостоверява като европейско изпълнително основание, ако са изпълнени следните условия:
a)
решението подлежи на изпълнение в държавата членка по произход;
б)
решението не противоречи на разпоредбите за подсъдност, предвидени в глава II, раздели 3 и 6 от Регламент (ЕО) № 44/2001 [на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 12, 2001 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74)];
в)
съдебната процедура в държавата членка по произход е изпълнила изискванията в глава III, в случай на безспорно вземане по смисъла на член 3, параграф 1, буква б) или в) […]“.
Глава III от Регламент № 805/2004, в която се съдържат членове 12—19 от този регламент, установява минималните изисквания за процедурите относно безспорни вземания. Тези изисквания, които имат за предмет да гарантират правото на защита на длъжника, се отнасят не само до начините на връчване или съобщаване на акта за образуване на производството и на другите материали по делото, но също и до съдържащата се в такъв акт информация, тъй като длъжникът трябва да бъде уведомен за вземането, както и за реда, по който може да го оспори.
Член 12 от този регламент, озаглавен „Обхват на приложимост на задължителните стандарти“, гласи в параграф 1:
„Решение по вземане, което е вземане по смисъла на член 3, параграф 1, буква б) или в), може да бъде удостоверено като европейско изпълнително основание само ако държавата членка е изпълнила процесуалните изисквания, уредени в настоящата глава“.
Член 14 от посочения регламент, озаглавен „Връчване без потвърждение за приемане от длъжника“, гласи:
„1.   Документът за започване на производството или на равностоен документ и призовки за явяване на съдебно заседание могат да бъдат връчвани на длъжника по следните начини:
[…]
2.   За целите на този регламент връчване в съответствие с параграф 1 не е приемливо, ако адресът на длъжника не е известен със сигурност.
[…]“.
Член 15 от същия регламент, озаглавен „Връчване на представителите на длъжника“, гласи:
„Връчване по член 13 или 14 може да бъде извършено чрез представител на длъжника“.
Съгласно член 27 от същия регламент, озаглавен „Отношение към Регламент (ЕО) № 44/2001“:
„Настоящият регламент няма действие по отношение на възможността за искане на признаване и изпълнение на съдебно решение, съдебна спогодба или публичен документ по безспорно вземане в съответствие с Регламент (ЕО) № 44/2001“.
Чешкото право
Член 29, параграф 3 от zákon č. 99/1963 Sb., Občanský soudní řád (Закон № 99/1963 за Гражданския процесуален кодекс, наричан по-нататък „Гражданският процесуален кодекс“) предвижда:
„Ако съдът не предприеме други мерки, председателят на състава може да назначи особен представител на страна, чието местоживеене е неизвестно, на която не е било възможно да се извърши връчване на известен адрес в чужбина, която страда от слабоумие или поради други здравословни причини не само временно е неспособна да участва в производството или която не е способна да се изразява разбираемо“.
По силата на член 353, параграф 1 от Гражданския процесуален кодекс по молба на лице, оправомощено от съдебно решение, съдебна спогодба или публичен документ, отговарящ на условията за удостоверяване като европейско изпълнително основание или частично европейско изпълнително основание, съдът следва да удостовери това решение, спогодба или публичен документ като европейско изпълнително основание при условията, предвидени Регламент № 805/2004. Ако условията за удостоверяване не са изпълнени, съдът не трябва да го удостоверява и трябва писмено да уведоми оправомощеното лице за основанията.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
С иск, предявен пред Okresní soud v Českých Budějovicích (Районен съд Ческе Будейовице, Чешка република), RD претендира от SC заплащането на сумата от 6600 CZK (чешки крони) (около 250 EUR) заедно с лихви за забава с мотива, че по силата на договор за наем, сключен на 23 юли 2008 г. и влязъл в сила на 1 август 2008 г., SC е използвала апартамент в Ческе Будейовице и в договора се е задължила да заплаща наем от 5600 CZK, както и сумата от 1000 CZK авансово за режийни разноски, или общо 6600 CZK месечно. На 28 септември 2008 г. SC признава дълга си писмено и се задължава да го погаси до 30 септември 2008 г. — нещо, което не прави.
Тъй като въпреки извършеното разследване запитващата юрисдикция не успява да установи адреса на SC, тя ѝ назначава особен представител.
SC не участва в съдебното производство, а назначеният особен представител не се явява в съдебното заседание, за което е бил призован. По време на това съдебно заседание RD представя доказателства и искът ѝ е уважен. Тъй като адресът на SC не е известен, решението, с което се слага край на производството, е връчено само на посочения особен представител.
На 14 октомври 2016 г. RD подава молба пред запитващата юрисдикция да ѝ изпрати това решение заедно с удостоверение, че решението е влязло в сила и е изпълняемо, както и да бъде удостоверено като европейско изпълнително основание в съответствие с член 353, параграф 1 от Гражданския процесуален кодекс и с Регламент № 805/2004.
С писмо от 3 ноември 2016 г. запитващата юрисдикция уведомява RD, че условията за издаване на исканото удостоверение не са изпълнени, като подчертава, че вземането се счита за безспорно, когато длъжникът е изразил изрично съгласие с него, или в хода на производството не е повдигнал никакви възражения, с които е разполагал съгласно действащите процесуални норми на съответната държава членка, или не се е явил в съдебното заседание относно вземането, когато съгласно правото на тази държава членка такова неявяване представлява конклудентно признаване на вземането или на твърдените от кредитора факти.
RD сезира Ústavní soud (Конституционен съд, Чешка република), като по същество изтъква, че запитващата юрисдикция не е сезирала Съда на Европейския съюз по член 267 ДФЕС с въпроса дали решение, постановено от съда след събиране на доказателства, без ответникът да е представила фактически възражения или съображения, може да се счита за безспорно. В това отношение RD се позовава на точка 41 от решение на Съда от 16 юни 2016 г., Pebros Servizi (
C‑511/14
,
EU:C:2016:448
), съгласно което предвид съображение 6 от Регламент № 805/2004 едно вземане може да се счита за „безспорно“ по смисъла на член 3, параграф 1, втора алинея, буква б) от Регламент № 805/2004, ако длъжникът не предприеме каквото и да било, за да го оспори, като не отговори на отправената му от съда покана да уведоми писмено за намерението си да представи защита или да се яви в съдебното заседание.
С решение от 26 септември 2017 г. Ústavní soud (Конституционнен съд) счита за неконституционосъобразен отказа да се удостовери като европейско изпълнително основание разглежданото в главното производство съдебно решение, без да се отправи запитване до Съда по този въпрос.
Тъй като изпитва съмнения дали разглежданото в главното производство вземане може да се счете за безспорно и тъй като решението, което трябва да постанови, не подлежи на обжалване, запитващата юрисдикция счита, че трябва да отправи преюдициално запитване до Съда.
При тези обстоятелства Okresní soud v Českých Budějovicích (Районен съд, Ческе Будейовице) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 3, параграф 1, буква б) от Регламент № 805/2004 да се тълкува в смисъл, че вземане, във връзка с което е постановено решение след събиране на доказателства, може да се счита за безспорно, ако нито ответникът, който е признал задължението преди започване на производството, нито особеният представител са участвали в съдебното производство и са повдигали възражения в хода на производството?“.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Регламент № 805/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че когато съдът не може да установи адреса на ответника, Регламентът допуска да се удостовери като европейско изпълнително основание съдебно решение относно вземане, постановено след провеждане на съдебно заседание, в което не са се явили нито ответникът, нито назначеният за целите на производството особен представител.
Както следва от член 12 от Регламент № 805/2004, за да се удостовери съдебно решение като европейско изпълнително основание, трябва да са изпълнени две кумулативни условия. От една страна, това решение трябва да се отнася до „безспорно“ вземане по смисъла на член 3, параграф 1, втора алинея, буква б) или в) от този регламент. Това означава липса на възражение срещу вземането в хода на съдебното производство и мълчаливо признаване, произтичащо от това, че длъжникът не се е явил или не е представен на съдебно заседание относно това вземане. От друга страна, съдебното производство, по което е постановено въпросното решение, трябва да отговаря на минималните процесуални изисквания по глава III от посочения регламент.
Съгласно съображение 12 от същия регламент целта на тези минимални изисквания е да се гарантира, че длъжникът е информиран — своевременно и по такъв начин, че да може да организира защитата си — от една страна, за съдебните действия срещу него и за изискванията да участва активно в съдебната процедура за оспорване на вземането, и от друга страна, за последствията от неучастието в тази процедура. В конкретната хипотеза на неприсъствено решение по смисъла на член 3, параграф 1, втора алинея, буква б) от Регламент № 805/2004 споменатите минимални процесуални изисквания целят да осигурят достатъчно гаранции за зачитането на правото на защита (решение от 16 юни 2016 г., Pebros Servizi,
C‑511/14
,
EU:C:2016:448
, т.
).
Съдът е посочил, че с оглед на член 14, параграф 2 от Регламент № 805/2004, както и на целите и структурата на последния, съдебно решение, постановено в неприсъствено производство, при невъзможност да се определи местоживеенето на ответника, не може да се удостовери като европейско изпълнително основание (решение от 15 март 2012 г., G,
C‑292/10
,
EU:C:2012:142
, т.
).
Този извод продължава да е валиден въпреки назначаването на особен представител за целите на производството от запитващата юрисдикция, която не е успяла да установи адреса на SC.
Макар несъмнено член 15 от Регламент № 805/2004 да предвижда, че освен хипотезите на връчване или съобщаване по член 14 от Регламента, връчване или съобщаване може да се извърши и чрез представител на длъжника, трябва да се посочи, че особен представител като назначения съгласно разглежданата в главното производство национална правна уредба не може да се приравни на „представител на длъжника“ по смисъла на посочения член 15. Всъщност, тълкувана в светлината на съображение 16 от посочения регламент, тази разпоредба се прилага само към случаите, при които поради правни причини длъжникът обективно е възпрепятстван да представлява сам себе си пред съд или доброволно е упълномощил представител за тази цел. В главното производство обаче не е установено, че са налице такива обстоятелства.
С оглед на това, че като условие за използването на допълнителния и незадължителен инструмент за изпълнение, какъвто е европейското изпълнително основание, законодателят на Съюза е предвидил адресът на длъжника да е известен със сигурност, което условие не е изпълнено в хипотеза като разглежданата в главното производство, в случая не е необходимо да се проверява дали предвид по-специално на съображения 5 и 6 от Регламент № 805/2004 разглежданото в главното производство вземане може да се счита за безспорно, тъй като нито SC, нито нейният особен представител, назначен от запитващата юрисдикция, са участвали в производството, явили са се в съдебното заседание и са оспорили естеството и размера на това вземане.
От гореизложените съображения следва, че на поставения въпрос трябва да се отговори, че Регламент № 805/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че когато съдът не може да установи адреса на ответника, Регламентът не допуска да се удостовери като европейско изпълнително основание съдебно решение относно вземане, постановено след провеждане на съдебно заседание, в което не са се явили нито ответникът, нито назначеният за целите на производството особен представител.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

Регламент (ЕО) № 805/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година за въвеждане на европейско изпълнително основание при безспорни вземания трябва да се тълкува в смисъл, че когато съдът не може да установи адреса на ответника, Регламентът не допуска да се удостовери като европейско изпълнително основание съдебно решение относно вземане, постановено след провеждане на съдебно заседание, в което не са се явили нито ответникът, нито назначеният за целите на производството особен представител.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: чешки.