CELEX: 62022CJ0052
Præjudiciel forelæggelse
socialpolitik
ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv
direktiv 2000/78/EF
forbud mod forskelsbehandling på grund af alder
artikel 2, stk. 1, og artikel 2, stk. 2, litra a)
artikel 6, stk. 1
alderspension
national lovgivning om en gradvis tilpasning af tjenestemandspensionsordningen til den almindelige pensionsordning
første tilpasning af pensionsbeløbet, der sker hurtigere for én kategori af tjenestemænd end for en anden
begrundelser

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2, stk. 1, og artikel 2, stk. 2, litra a), samt af artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (
EFT 2000, L 303, s. 16
, og berigtiget i
EUT 2015, L 185, s. 31
) samt af retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af erhvervede rettigheder og effektivitetsprincippet i EU-retten.
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem BF og Versicherungsanstalt öffentlich Bediensteter, Eisenbahnen und Bergbau (BVAEB) (sygekasse for tjenestemænd og ansatte ved offentlige myndigheder, jernbaner og minedrift, Østrig) vedrørende størrelsen af BF’s alderspension.
Retsforskrifter
EU-retten
Artikel 1 i direktiv 2000/78 med overskriften »Formål« fastsætter:
»Formålet med dette direktiv er, med henblik på at gennemføre princippet om ligebehandling i medlemsstaterne, at fastlægge en generel ramme for bekæmpelsen af forskelsbehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv på grund af religion eller tro, handicap, alder eller seksuel orientering.«
Dette direktivs artikel 2 med overskriften »Begrebet forskelsbehandling« bestemmer:
»1.   I dette direktiv betyder princippet om ligebehandling, at ingen må udsættes for nogen form for direkte eller indirekte forskelsbehandling af nogen af de i artikel 1 anførte grunde.
2.   I henhold til stk. 1
a)
foreligger der direkte forskelsbehandling, hvis en person af en eller flere af de i artikel 1 anførte grunde behandles ringere, end en anden i en tilsvarende situation bliver, er blevet eller ville blive behandlet
b)
foreligger der indirekte forskelsbehandling, hvis en tilsyneladende neutral bestemmelse, betingelse eller praksis vil stille personer med en bestemt religion eller tro, et bestemt handicap, personer, som tilhører en bestemt aldersgruppe, eller personer med en bestemt seksuel orientering, særlig[t] ufordelagtigt i forhold til andre personer, medmindre
i)
den pågældende bestemmelse, betingelse eller praksis er objektivt begrundet i et legitimt mål, og midlerne til at opfylde det er hensigtsmæssige og nødvendige, […]
[…]«
Det nævnte direktivs artikel 3 med overskriften »Anvendelsesområde« fastsætter følgende i stk. 1, litra c):
»Inden for rammerne af [Det Europæiske Fællesskabs] beføjelser finder dette direktiv anvendelse både i den offentlige og den private sektor, herunder offentlige organer, på alle personer for så vidt angår:
[…]
c)
ansættelses- og arbejdsvilkår, herunder afskedigelse og løn
[…]«
Samme direktivs artikel 6 med overskriften »Berettigelse af ulige behandling på grund af alder« har følgende ordlyd:
»1.   Uanset artikel 2, stk. 2, kan medlemsstaterne bestemme, at ulige behandling på grund af alder ikke udgør forskelsbehandling, hvis den er objektivt og rimeligt begrundet i et legitimt formål inden for rammerne af den nationale ret, bl.a. legitime beskæftigelses-, arbejdsmarkeds- og erhvervsuddannelsespolitiske mål, og hvis midlerne til at opfylde det pågældende formål er hensigtsmæssige og nødvendige.
[…]
2.   Uanset artikel 2, stk. 2, kan medlemsstaterne bestemme, at fastsættelse af aldersgrænser for adgang eller ret til pensions- eller invaliditetsydelser, der er omfattet af erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, herunder fastsættelse af forskellige aldersgrænser for ansatte eller grupper eller kategorier af ansatte, og anvendelse af alderskriteriet til aktuarberegninger inden for rammerne af disse ordninger ikke udgør forskelsbehandling på grund af alder, for så vidt dette ikke medfører forskelsbehandling på grund af køn.«
Artikel 9 i direktiv 2000/78 med overskriften »Klageadgang« bestemmer i stk. 1:
»Medlemsstaterne sikrer, at enhver, der mener sig krænket, fordi princippet om ligebehandling tilsidesættes i forhold til den pågældende, kan indgive klage til retslige og/eller administrative instanser, herunder, hvor de finder det hensigtsmæssigt, til forligsinstanser, med henblik på håndhævelse af forpligtelserne i henhold til dette direktiv, selv efter at det forhold, hvori forskelsbehandlingen angiveligt har fundet sted, er ophørt.«
Østrigsk ret
Pensionsharmonisierungsgesetz (lov om harmonisering af pensioner) af 15. december 2004 (BGBl. I, 142/2004) indførte Allgemeines Pensionsgesetz (den almindelige pensionslov, herefter »APG«), der trådte i kraft den 1. januar 2005, og som for alle personer, der var født efter den 1. januar 1955, herunder i princippet også for de føderale tjenestemænd, fastsatte en ny ensartet pensionsordning.
Inden APG trådte i kraft, var de føderale tjenestemænd udelukkende omfattet af pensionsordningerne i Bundesgesetz über die Pensionsansprüche der Bundesbeamten, ihrer Hinterbliebenen und Angehörigen (Pensionsgesetz 1965) (forbundslov om pensionsrettigheder for føderale tjenestemænd, deres efterladte og deres familiemedlemmer (lov om pension af 1965)) af 18. november 1965 (BGBl. 340/1965, herefter »PG af 1965«).
§ 41 i PG af 1965, som ændret ved lov af 15. december 2020 (BGBl. I, 135/2020) (herefter »PG af 2020«), havde følgende ordlyd:
»1.   Ændringer af denne forbundslov, som hverken ændrer størrelsen af de ydelser, der udbetales i medfør af denne forbundslov, eller betingelserne for ret til disse ydelser, finder ligeledes anvendelse på personer, som på tidspunktet for dens ikrafttræden har ret til månedlige periodiske kontantydelser i henhold til denne forbundslov. Ændringer af beregningsreglerne eller betingelserne for ret til ydelser finder kun anvendelse på personer, der på datoen for denne lovs ikrafttræden har ret til ydelser i henhold til denne forbundslov, såfremt der foreligger en udtrykkelig bestemmelse herom.
2.   Alderspensioner og efterladtepensioner, der skal udbetales i henhold til denne forbundslov, skal med undtagelse af det supplerende tillæg til levestandarden i henhold til § 26 reguleres på samme tid og i samme omfang som pensionerne i medfør af den lovbestemte pensionsforsikring,
(1)
når pensionsretten allerede bestod inden den 1. januar i det pågældende år
(2)
når de er afledt af alderspensioner, som er erhvervet inden den 1. januar i det pågældende år
Den første regulering af en alderspension skal uanset første punktum først foretages med virkning fra den 1. januar i det andet kalenderår efter alderspensionsrettens indtræden
[…]
7.   Den procedure for regulering af pensioner, der er fastsat i § 744, stk. 1 og 2, i [Allgemeines Sozialversicherungsgesetz (den almindelige lov om social sikring) af 9. september 1955 (BGBl. 189/1955, herefter »ASVG«)] for kalenderåret 2021, skal anvendes analogt, idet en persons samlede pensionsindkomst omfatter summen af alle alderspensioner og efterladtepensioner, der skal udbetales i december 2020
–
i henhold til denne forbundslov som følge af et offentligretligt tjenesteforhold med forbundsstaten
–
[…]
og som er omfattet af pensionsreguleringen pr. 1. januar 2021. Ved reguleringen af pensionerne for delstatstjenestemænd, som denne forbundslov finder anvendelse på, skal der ikke fastsættes en samlet pensionsindkomst. I tilfælde af en forhøjelse i henhold til ASVG’s § 744, stk. 1, nr. 4, lægges det samlede beløb for forhøjelsen til alderspensionen eller efterladtepensionen. Når en person oppebærer to eller flere alders- eller efterladtepensioner, finder ASVG’s artikel 744, stk. 3, tilsvarende anvendelse.«
§ 41 i PG af 1965, som ændret ved Pensionsanpassungsgesetz 2022 (lov af 2022 om tilpasning af pensioner) af 13. december 2021 (BGBl. I, 210/2021) (herefter »PG af 2022«) fastsætter:
»1.   Ændringer af denne forbundslov, som hverken ændrer størrelsen af de ydelser, der udbetales i medfør af denne forbundslov, eller betingelserne for at have ret til disse ydelser, finder ligeledes anvendelse på personer, som på tidspunktet for dens ikrafttræden har ret til månedlige periodiske kontantydelser i henhold til denne forbundslov. Ændringer af beregningsreglerne eller betingelserne for ret til ydelser finder kun anvendelse på personer, der på datoen for denne lovs ikrafttræden har ret til ydelser i henhold til denne forbundslov, såfremt der foreligger en udtrykkelig bestemmelse herom.
2.   Alderspensioner og efterladtepensioner, der skal udbetales i henhold til denne forbundslov, skal med undtagelse af det i § 26 supplerende tillæg til levestandarden tilpasses på samme tid og i samme omfang som pensionerne i medfør af den lovbestemte pensionsforsikring.
(1)
når pensionsretten allerede bestod inden den 1. januar i det pågældende år
(2)
når de er afledt af alderspensioner, som er erhvervet inden den 1. januar i det pågældende år.
Den første tilpasning af en alderspension skal uanset første punktum foretages på følgende måde:
Alderspensioner, der skal udbetales fra den første dag i en måned i det foregående kalenderår, der er anført i venstre spalte, skal fra den 1. januar ganges med den i højre spalte anførte procentsats af tilpasningsfaktoren
1. januar
100%
[…]
[…]
For alderspensioner, der skal udbetales fra den 1. november eller den 1. december i det foregående kalenderår, foretages den første tilpasning fra den 1. januar i det andet kalenderår efter pensionsrettens indtræden. Disse procentsatser finder også anvendelse ved den første tilpasning af efterladtepensioner, der er afledt af alderspensioner, og som endnu ikke er blevet tilpasset for første gang. Ved den første tilpasning af efterladtepensionen for tjenestemænd, der er døde i aktiv tjeneste, anvendes den procentsats, der ville have været gældende, hvis tjenestemanden var blevet pensioneret den første dag i den måned, der fulgte efter hans død.
[…]
7.   Den procedure for tilpasning af pensioner, der er fastsat i ASVG’s § 744, stk. 1 og 2, for kalenderåret 2021, skal anvendes analogt, idet en persons samlede pensionsindkomst omfatter summen af alle alderspensioner og efterladtepensioner, der skal udbetales i december 2020
–
i henhold til denne forbundslov som følge af et offentligretligt tjenesteforhold med forbundsstaten
–
[…]
og som er omfattet af pensionstilpasningen pr. 1. januar 2021. Ved tilpasningen af pensionerne for delstatstjenestemænd, som denne forbundslov finder anvendelse på, skal der ikke fastsættes en samlet pensionsindkomst. I tilfælde af en forhøjelse i henhold til ASVG’s § 744, stk. 1, nr. 4, lægges det samlede beløb for forhøjelsen samlet til alderspensionen eller efterladtepensionen. Når en person oppebærer to eller flere alders- eller efterladtepensioner, finder ASVG’s artikel 744, stk. 3, tilsvarende anvendelse.«
§ 99 i PG af 1965, som ændret ved lov af 17. juni 2015 (BGBl. I, 65/2015) (herefter »PG af 2015«), fastsatte:
»1.   Afsnit XIII gælder kun for tjenestemænd, der er født efter den 31. december 1954 og før den 1. januar 1976, er indtrådt i et offentligretligt tjenesteforhold til forbundsstaten før den 1. januar 2005 og er i tjeneste den 31. december 2004.
2.   Tjenestemanden har kun ret til alderspension eller emerituspension i henhold til bestemmelserne i denne forbundslov i et omfang svarende til procentdelen i henhold til § 7, henholdsvis § 90, stk. 1, der er baseret på den samlede pensionsgivende tjenestetid, som tjenestemanden har tilbagelagt indtil den 31. december 2004.
3.   Ud over alderspensionen eller emerituspension skal der beregnes en pension for tjenestemanden ved anvendelse af APG og APG’s § 6, stk. 3, og § 15, stk. 2, i den affattelse, der var gældende den 31. december 2013. APG’s § 15 og § 16, stk. 5, finder ikke anvendelse. Pensionen i henhold til APG skal udbetales med et beløb svarende til differencen mellem procentsatsen i stk. 2 og 100%.
4.   De perioder, der medregnes i overensstemmelse med § 9, tages ikke i betragtning ved anvendelsen af stk. 2, 3 og 6. For så vidt angår de perioder, der medregnes, er det det faktiske tidsrum, hvor den periode, der medregnes, er tilbagelagt, der er afgørende.
5.   Tjenestemandens samlede pension består af den forholdsmæssige alderspension eller emerituspensionen i henhold til stk. 2 og den forholdsmæssige pension i henhold til stk. 3.«
I henhold til § 109, stk. 90, i PG af 2022 træder samme lovs § 41, stk. 2 og 3, samt § 99, stk. 3, 5 og 6, i kraft den 1. januar 2022.
ASVG’s § 108h, som ændret ved lov af 22. oktober 2019 (BGBl. I, 98/2019), bestemte i stk. 1:
»Med virkning fra den 1. januar hvert år skal
a)
alle pensioner i medfør af pensionsforsikringen, for hvilke skæringsdatoen (§ 223, stk. 2) ligger før den 1. januar det pågældende år,
[…]
multipliceres med tilpasningsfaktoren. […]«
ASVG’s § 108h i ASVG, som ændret ved lov af 28. januar 2021 (BGBl. I, 28/2021), bestemmer:
»1.   Med virkning fra den 1. januar hvert år skal
a)
alle pensioner i medfør af pensionsforsikringen, for hvilke skæringsdatoen (§ 223, stk. 2) ligger før den 1. januar det pågældende år,
[…]
multipliceres med tilpasningsfaktoren.
[…]
1a.   Den første tilpasning skal uanset stk. 1 foretages således, at pensioner, hvis skæringsdato (§ 223, stk. 2) ligger i den kalendermåned i kalenderåret før tilpasningen, som er anført i venstre spalte, fra den 1. januar skal forhøjes med den i højre spalte anførte procentsats af det forhøjelsesbeløb, der vil følge af at anvende tilpasningsfaktoren:
februar
90%
[…]
[…]
Såfremt skæringsdatoen ligger i november eller december i kalenderåret før tilpasningen, foretages den første tilpasning fra den 1. januar i det andet kalenderår efter skæringsdatoen. […]«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
BF, der er født i 1958, blev pensioneret fra den østrigske offentlige forvaltning den 1. juli 2020.
Ved afgørelse af 2. december 2020 fastsatte BVAEB BF’s alderspension til et månedligt bruttobeløb på 4455,43 EUR. Beløbet blev fastsat på grundlag af en såkaldt »parallel« beregning foretaget i henhold til § 99 i PG af 2015, hvorefter en del af alderspensionen – vægtet efter fordelingen af tjenesteperioder tilbagelagt før eller efter 2005 – udbetales i henhold til PG af 1965, mens den anden del udbetales i henhold til APG (herefter »parallelberegningen«).
Ved skrivelse af 26. februar 2021 anmodede BF BVAEB om at genberegne det månedlige bruttobeløb af hans alderspension fra den 1. januar 2021 med den begrundelse, at han anså sig for at være ringere stillet end tidligere føderale tjenestemænd, der modtog en pension fastsat alene på grundlag af APG, hvis størrelse straks blev tilpasset allerede fra det første nye år for modtagelsen af pensionen, mens BF’s pension, der var fastsat på grundlag af parallelberegningen, først ville blive tilpasset den 1. januar i det andet år efter erhvervelsen af retten til alderspension, i det foreliggende tilfælde den 1. januar 2022.
Ved afgørelse af 19. marts 2021 bekræftede BVAEB, at BF’s alderspension skulle fastsættes til et månedligt bruttobeløb på 4455,43 EUR, og at den første tilpasning af den nævnte pension først ville finde sted den 1. januar 2022 i overensstemmelse med § 41, stk. 2, i PG af 2020.
Ved skrivelse af 6. april 2021 anlagde BF sag ved den forelæggende ret, Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager, Østrig), til prøvelse af BVAEB’s afgørelse, med påstand om, at den første tilpasning af størrelsen af hans alderspension blev foretaget med virkning fra den 1. januar 2021.
BF har for denne ret for det første gjort gældende, at § 41, stk. 2, i PG af 2020, hvorefter den første tilpasning af pensionsbeløbet først finder sted fra det andet kalenderår efter erhvervelsen af retten til pension, er forfatningsstridig, for så vidt som de alderspensioner, der er fastsat i henhold til § 108h, stk. 1a, i ASVG, som ændret ved lov af 28. januar 2021, straks tilpasses allerede fra det første nye pensionsår. For det andet skaber § 41, stk. 2, i PG af 2020 en forskelsbehandling på grund af alder, som er i strid med EU-retten, eftersom tilpasningen af alderspensionernes størrelse på grundlag af parallelberegningen hovedsageligt vedrører føderale tjenestemænd, der er født mellem 1955 og 1975.
BF har ligeledes gjort gældende, at denne forskelsbehandling er blevet ophævet for fremtiden ved § 41, stk. 2, i PG af 2022. Da den nævnte bestemmelse ikke fastsætter nogen tilbagevirkende kraft, opretholdes den forskelsbehandling, som de tidligere føderale tjenestemænd – som BF, hvis alderspensions størrelse er underlagt parallelberegningen – angiveligt er blevet udsat for, imidlertid i forhold til de tidligere føderale tjenestemænd, der modtager en alderspension, som er fastsat på grundlag af APG alene, for fortiden.
Hvad i første række angår den situation, der er til skade for de tidligere føderale tjenestemænd, hvis alderspensionsbeløb er underlagt parallelberegningen, i forhold til dem, der udelukkende modtager en pension i henhold til APG, skal der ifølge den forelæggende ret tages hensyn til praksis fra Verwaltungsgerichtshof (forvaltningsdomstol, Østrig) vedrørende sammenligneligheden af pensionsordninger i henhold til henholdsvis PG af 1965 og APG. Den er i denne sammenhæng i øvrigt af den opfattelse, at alderspensionen fastsat i henhold til § 99, stk. 5, i PG af 2015 skal sammenlignes med »løn« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra c), i direktiv 2000/78.
Hvad i anden række angår BF’s argument om, at der i henhold til parallelberegningen udbetales en andel af hans alderspension i henhold til APG, har den forelæggende ret anført, at denne andel er minimal, idet den kun udgør ca. 9,2% af denne pension.
Den forelæggende ret har i tredje række anført, at den nationale lovgivers råderum er relativt bredt for så vidt angår bestemmelserne om vedtægten for offentligt ansatte, deres vederlag og pensioner.
Hvad i fjerde række angår den lovændring, som vedtagelsen af § 41, stk. 2, i PG af 2022 udgør, er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt den nævnte ændring er i strid med den forpligtelse, der påhviler medlemsstaterne til øjeblikkeligt og fuldstændigt at fjerne en konstateret forskelsbehandling, således som den fremgår af præmis 24 i dom af 7. oktober 2019, Safeway (C-171/18, herefter Safeway-dommen,
EU:C:2019:839
).
I femte række og endelig er den forelæggende ret af den opfattelse, at en lovændring, der har tilbagevirkende kraft på pensionsområdet, kan medføre tilpasninger af alderspensionen for føderale tjenestemænd, der tidligere har været udsat for forskelsbehandling, og således betydelige udgifter for forbundsstatens budget. En sådan tilbagevirkende kraft kan derfor bringe den pågældende pensionsordnings økonomiske ligevægt i fare og således udgøre et tvingende alment hensyn, der gør det muligt for den østrigske lovgiver at begrunde, at der skal ses bort fra en sådan tilbagevirkende kraft, på samme måde som Domstolen fastslog i Safeway-dommens præmis 43.
Den forelæggende ret har anført, at EU-retten ikke er til hinder for, at medlemsstaterne tager hensyn til budgetmæssige overvejelser parallelt med politiske, sociale eller demografiske overvejelser, for så vidt som de herved navnlig overholder det almindelige princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder. I denne henseende har den bemærket, at selv om budgetmæssige overvejelser kan ligge til grund for en medlemsstats socialpolitik og påvirke arten eller omfanget af de foranstaltninger, som den ønsker at vedtage, kan sådanne overvejelser ikke i sig selv udgøre et legitimt formål som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78. Den forelæggende ret har imidlertid konstateret, at det i det foreliggende tilfælde ikke står klart, at der foreligger tungtvejende begrundelser, såsom et alvorligt indgreb i en pensionsordning, der kan udgøre et sådant tvingende alment hensyn.
På denne baggrund har Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 2, stk. 1, […] [artikel 2,] stk. 2, litra a), og artikel 6, stk. 1, i [direktiv 2000/78 eller retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af erhvervede rettigheder og effektivitetsprincippet i EU-retten] fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning – som den i hovedsagen omhandlede – hvorefter den første [tilpasning] af pensionen for den gruppe af tjenestemænd, som senest fra den 1. december 2021 havde ret til pension [i henhold til PG af 2020], først skal foretages med virkning fra den 1. januar i det andet kalenderår efter pensionsrettens indtræden, mens den første [tilpasning] af pensionen for den gruppe af tjenestemænd, som først fra den 1. januar 2022 havde eller vil have ret til pension [i henhold til PG af 2022], allerede skal foretages med virkning fra den 1. januar i det første kalenderår efter pensionsrettens indtræden?«
Det præjudicielle spørgsmål
Spørgsmålet, om anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling
Den østrigske regering har bestridt, at anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling, med den begrundelse, at den ikke opfylder de krav, der følger af artikel 94, litra c), i Domstolens procesreglement, idet den forelæggende ret ikke har redegjort for, hvorledes den i hovedsagen omhandlede østrigske lovgivning medfører en direkte forskelsbehandling på grund af alder i strid med artikel 2, stk. 1, artikel 2, stk. 2, litra a), og artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78.
Den forelæggende ret har for det første begrænset sig til at henvise til den ugunstige situation for føderale tjenestemænd i forhold til situationen for de personer, der er omfattet af den almindelige pensionsforsikringsordning, og til spørgsmålet om, hvorvidt den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning er i strid med medlemsstaternes forpligtelse til at bringe en forskelsbehandling til ophør. Anmodningen om præjudiciel afgørelse indeholder dog kun en enkelt henvisning til en ulige behandling af »ældre tjenestemænd« i den del af anmodningen, hvori BF’s argumenter i denne henseende gengives.
For det andet har den forelæggende ret på ingen måde redegjort for grundene til, at den har forelagt Domstolen spørgsmålet om, hvorvidt den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning er forenelig med retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af erhvervede rettigheder og effektivitetsprincippet i EU-retten.
Det bemærkes i denne henseende, at det fremgår af fast retspraksis, at selv om der gælder en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge – og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve – er relevante, forholder det sig ikke desto mindre således, at proceduren efter artikel 267 TEUF er et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, der giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre de for dem verserende tvister. Begrundelsen for ordningen med præjudiciel forelæggelse er ikke, at der skal afgives responsa vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at der skal foreligge et behov med henblik på selve afgørelsen af en retstvist. Som det fremgår af selve ordlyden af artikel 267 TEUF, skal den præjudicielle afgørelse, der anmodes om, være »nødvendig« for, at den forelæggende ret kan »[afsige] sin dom« i den sag, der verserer for den. Desuden skal den forelæggende ret i medfør af artikel 94, litra c), i Domstolens procesreglement utvetydigt fremstille grundene til, at den finder, at der er tvivl om fortolkningen af EU-retten, samt sammenhængen mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, som finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (dom af 24.3.2021, NAMA m.fl.,
C-771/19
,
EU:C:2021:232
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret, idet den har redegjort for sin tvivl om, hvorvidt § 41, stk. 2, i PG af 2022 er forenelig med artikel 2, stk. 1, artikel 2, stk. 2, litra a), og artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78 samt med retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af erhvervede rettigheder og effektivitetsprincippet i EU-retten, redegjort for grundene til, at den har forelagt Domstolen et spørgsmål om fortolkningen af disse bestemmelser og principper i EU-retten.
Som den østrigske regering med rette har anført, har den forelæggende ret ganske vist ikke udtrykkeligt præciseret sammenhængen mellem de i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelser og retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af erhvervede rettigheder og effektivitetsprincippet i EU-retten, som den ønsker fortolket.
Det følger imidlertid af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret har anmodet Domstolen om en fortolkning af de nævnte principper i lyset af Safeway-dommen og den lære, der kan udledes deraf for så vidt angår den forpligtelse, der påhviler medlemsstaterne til umiddelbart og fuldstændigt at fjerne en forskelsbehandling.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det fastslås, at anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
Realiteten
Det fremgår af fast retspraksis, at det som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer denne at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Ud fra dette synspunkt kan Domstolen være foranlediget til at inddrage EU-retlige regler, som den nationale ret ikke har henvist til i sit spørgsmål (jf. i denne retning dom af 15.7.2021, Ministrstvo za obrambo,
C-742/19
,
EU:C:2021:597
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Den omstændighed, at en national ret rent formelt har udformet det præjudicielle spørgsmål under henvisning til bestemte EU-retlige bestemmelser, er nemlig ikke til hinder for, at Domstolen oplyser denne ret om alle de fortolkningsmomenter, der kan være til nytte ved afgørelsen af den sag, som verserer for denne, uanset om den henviser til dem i sine spørgsmål. Det tilkommer herved Domstolen af samtlige de oplysninger, der er fremlagt af den nationale ret, navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at udlede de EU-retlige elementer, som det under hensyn til sagens genstand er nødvendigt at fortolke (dom af 22.12.2022, Ministre de la Transition écologique og Premier ministre (Statens hæftelse for luftforurening),
C-61/21
,
EU:C:2022:1015
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Eftersom det ikke følger af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den forelæggende ret er af den opfattelse, at alene en eventuel direkte forskelsbehandling som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra a), i direktiv 2000/78 og ikke længere en indirekte forskelsbehandling som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra b), kan være relevant i hovedsagen, skal det fastslås, at denne ret med sit spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 2, stk. 1, artikel 2, stk. 2, litra a) og b), og artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der med henblik på en gradvis tilpasning af pensionsordningen for tjenestemænd til den almindelige pensionsordning fastsætter, at den første tilpasning af alderspensionen for én kategori af tjenestemænd finder sted fra det andet kalenderår efter erhvervelsen af retten til pension, mens den nævnte tilpasning for en anden kategori af tjenestemænd finder sted allerede i det første kalenderår efter erhvervelsen af den nævnte ret.
For at kunne besvare dette spørgsmål skal det undersøges, om den i hovedsagen omhandlede lovgivning er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2000/78, og i bekræftende fald, om den indfører en forskelsbehandling på grund af alder, og, såfremt dette er tilfældet, om denne ulige behandling kan være begrundet i henhold til artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78.
Hvad for det første angår spørgsmålet om, hvorvidt den i hovedsagen omhandlede lovgivning er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2000/78, fremgår det såvel af direktivets titel og præambel som dets indhold og formål, at det tilsigter at fastlægge en generel ramme for at sikre enhver person ligebehandling »med hensyn til beskæftigelse og erhverv«, idet vedkommende tildeles en effektiv beskyttelse mod forskelsbehandling af en af de i direktivets artikel 1 anførte grunde, herunder alder (dom af 15.4.2021, Olympiako Athlitiko Kentro Athinon,
C-511/19
,
EU:C:2021:274
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Endvidere fremgår det af dette direktivs artikel 3, stk. 1, litra c), at dette inden for rammerne af Den Europæiske Unions beføjelser finder anvendelse »både i den offentlige og den private sektor, herunder offentlige organer, på alle personer« for så vidt angår bl.a. »ansættelses- og arbejdsvilkår, herunder afskedigelse og løn«.
Domstolen har allerede haft lejlighed til inden for rammerne af en præjudiciel forelæggelse, der også vedrørte alderspensionen for østrigske føderale tjenestemænd, som blev udbetalt i henhold til PG af 1965, at fastslå, at en sådan alderspension er omfattet af begrebet »løn« som omhandlet i artikel 157 TEUF, for så vidt som, for det første, dens størrelse afhænger af tjenesteperioder, sammenlignelige perioder og den løn, som den pågældende føderale tjenestemand oppebar, og for det andet, denne pension udgør en fremtidig udbetaling i penge, der udbetales af arbejdsgiveren til dennes ansatte, som en direkte følge af sidstnævntes ansættelsesforhold. Denne pension anses i national ret nemlig for at være en løn, der fortsat udbetales i forbindelse med et tjenesteforhold, som fortsætter, efter at tjenestemanden er gået på pension (dom af 5.5.2022, BVAEB,
C-405/20
,
EU:C:2022:347
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Denne konstatering kan ikke drages i tvivl med den begrundelse, at BF i henhold til parallelberegningen modtager en andel af sin alderspension i henhold til APG, idet denne andel er minimal, således som det fremgår af denne doms præmis 24.
Den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning er dermed omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2000/78.
Hvad for det andet angår spørgsmålet om, hvorvidt denne lovgivning medfører en forskelsbehandling på grund af alder for så vidt angår beskæftigelse og erhverv, bemærkes, at det fremgår af artikel 2, stk. 1, i direktiv 2000/78, sammenholdt med direktivets artikel 1, at ligebehandlingsprincippet i dette direktiv forbyder enhver direkte eller indirekte forskelsbehandling på grund af alder. I det nævnte direktivs artikel 2, stk. 2, litra a), præciseres det med henblik på anvendelsen af stk. 1, at der bl.a. foreligger direkte forskelsbehandling, hvis en person af en af de i samme direktivs artikel 1 anførte grunde behandles ringere end en anden person, der befinder sig i en tilsvarende situation, bliver behandlet. I henhold til artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2000/78 foreligger der indirekte forskelsbehandling, hvis en tilsyneladende neutral bestemmelse, betingelse eller praksis vil stille personer, som tilhører en bestemt aldersgruppe, særligt ufordelagtigt i forhold til andre personer.
I det foreliggende tilfælde bemærkes i første omgang, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, dvs. § 41, stk. 2, i PG af 2022, ikke synes at medføre direkte forskelsbehandling, eftersom den finder anvendelse uafhængigt af de pågældende føderale tjenestemænds alder og kun henviser til den dato, fra hvilken en sådan tjenestemand kan gøre sin ret til alderspension gældende.
Det skal imidlertid i anden omgang fastslås, at det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den første tilpasning af en alderspension i henhold til § 41, stk. 2, sidste punktum, i PG af 2020 først skal foretages med virkning fra den 1. januar i det andet kalenderår efter erhvervelsen af retten til pension, mens alderspensioner til føderale tjenestemænd, der først har haft eller vil have ret til pension fra den 1. januar 2022, i henhold til § 41, stk. 2, i PG af 2022 først tilpasses på grundlag af en forholdsmæssig beregning med virkning fra den 1. januar i det kalenderår, der følger efter erhvervelsen af retten til pension. Ved at henvise til den dato, hvorfra en føderal tjenestemand kan gøre sin ret til alderspension gældende, kan den nævnte nationale lovgivning følgelig fortolkes således, at den indirekte er baseret på et kriterium, der er knyttet til alder, eftersom tildelingen af en alderspension generelt er betinget af tilbagelæggelse af et vist antal arbejdsår og af, at den pågældende har nået en vis alder.
I denne henseende har Domstolen på den ene side fastslået, at en indirekte forskelsbehandling på grund af alder alene kan konstateres, hvis det påvises, at den nationale lovgivning, der har givet anledning til forskelsbehandlingen, blandt alle de personer, der er omfattet af anvendelsesområdet for denne lovgivning, uden begrundelse stiller en betydelig større andel af personer af en vis alder ufordelagtigt i forhold til andre personer (jf. i denne retning dom af 24.9.2020, YS (Arbejdsmarkedspension for ledende personale),
C-223/19
,
EU:C:2020:753
, præmis
).
På den anden side har Domstolen udtalt, at den omstændighed alene, at en senere retsstilling finder anvendelse på personer, som ikke har nået en vis alder, ikke udgør indirekte forskelsbehandling på grund af alder til skade for andre personer, som er omfattet af den tidligere retsstilling (dom af 24.9.2020, YS (Arbejdsmarkedspension for ledende personale),
C-223/19
,
EU:C:2020:753
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
På samme måde synes en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, for så vidt som den behandler situationen for en føderal tjenestemand forskelligt, alt efter om denne erhverver ret til alderspension før den 1. januar 2022 eller efter denne dato, heller ikke indirekte at være baseret på de pågældende tjenestemænds alder, for så vidt som den alene er baseret på det objektive tidspunkt, hvor denne ret opstår, hvilket det imidlertid tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Som det fremgår af den østrigske regerings skriftlige indlæg, forholder det sig i øvrigt således, at selv om det er korrekt, at de føderale tjenestemænd i princippet går på pension, når de fylder 65 år, kan de imidlertid i lighed med BF undtagelsesvist og på visse betingelser pensioneres tidligere eller senere, hvilket synes at indikere, at den sondring, der foretages ved den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, ikke kan stille personer, som tilhører en bestemt aldersgruppe, særligt ufordelagtigt i forhold til andre personer som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2000/78.
Såfremt den forelæggende ret, som er enekompetent til at fortolke den gældende nationale lovgivning, ikke desto mindre konkluderer, at den sondring, der foretages ved den nævnte lovgivning, indirekte indfører en forskelsbehandling mellem de pågældende føderale tjenestemænd på grundlag af en tilsyneladende neutral betingelse, nemlig datoen for erhvervelse af retten til alderspension, skal det for det tredje undersøges, om en sådan forskelsbehandling på grund af alder er begrundet i henhold til artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78.
I henhold til denne bestemmelse udgør en ulige behandling på grund af alder ikke forskelsbehandling, hvis den er objektivt og rimeligt begrundet i et legitimt formål inden for rammerne af den nationale ret, bl.a. legitime beskæftigelses-, arbejdsmarkeds- og erhvervsuddannelsespolitiske mål, og hvis midlerne til at opfylde det pågældende formål er hensigtsmæssige og nødvendige.
I denne henseende har Domstolen gentagne gange fastslået, at medlemsstaterne råder over en vid skønsmargen ved valget af, ikke blot hvilket bestemt formål blandt andre man ønsker at forfølge på området for socialpolitik og beskæftigelse, men også ved valget af, hvilke foranstaltninger der kan opfylde det (dom af 15.4.2021, Olympiako Athlitiko Kentro Athinon,
C-511/19
,
EU:C:2021:274
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For det første fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at § 41, stk. 2, i PG af 2022 i lighed med ASVG har til formål at indføre en månedlig pro rata-beregning af den første tilpasning af pensionen fra 2022, samtidig med at der på rimelig vis tages hensyn til den tid, der er forløbet mellem pensioneringen og den første tilpasning, og at bestemmelsen således tilsigter en sidestilling af de forskellige ordninger for tilpasning af alderspensioner for at undgå, at der opstår en for stor forskel mellem de forskellige pensionsordninger i henhold til henholdsvis PG af 1965 og APG.
For det andet følger det af de sagsakter, som Domstolen råder over, at § 41, stk. 2, i PG af 2022 har til formål at øge de tidligere føderale tjenestemænds købekraft fra begyndelsen af det første kalenderår efter erhvervelsen af deres ret til pension, henset til den aktuelle stigende værdiforringelse af valutaen og stigningen i leveomkostningerne, idet der på rimelig vis tages hensyn til den periode, der er forløbet mellem erhvervelsen af pensionsretten og den 1. januar det følgende år. Derimod sikrer bibeholdelsen af et »karensår« for de føderale tjenestemænd, der er omfattet af § 41, stk. 2, i PG af 2020, en bæredygtig finansiering af det nationale pensionssystem.
Selv om budgetmæssige hensyn ikke kan begrunde en forskelsbehandling på grund af alder, kan formålene om at sikre en bæredygtig finansiering af alderspensioner og mindske forskellene mellem niveauerne for pensioner, der finansieres af staten, derimod anses for lovlige socialpolitiske formål, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grund af alder (jf. analogt dom af 5.5.2022, BVAEB,
C-405/20
,
EU:C:2022:347
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger heraf, at der med den i hovedsagen omhandlede lovgivning kan forfølges lovlige socialpolitiske formål, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grund af alder.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt denne lovgivning opfylder de krav, der er nævnt i denne doms præmis 54, navnlig for så vidt angår dens hensigtsmæssighed og nødvendighed, fremgår det af de oplysninger, som Domstolen råder over, at § 41, stk. 2, i PG af 2022 har til virkning at opveje de ulemper, som de føderale tjenestemænd, der er gået på pension efter den 1. januar 2022, skal bære som følge af reformerne af pensionsordningen og de lavere pensionsniveauer i forhold til de føderale tjenestemænd, der er gået på pension tidligere, således at forskellene mellem disse pensionsniveauer mindskes.
Det må således konkluderes, at sidestillingen af ordningerne for tilpasning af alderspensioner som tilsigtet med § 41, stk. 2, i PG af 2022 kan udgøre et legitimt beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitisk formål, der, som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78, i en overgangsperiode kan begrunde forskelsbehandlingen på grund af alder mellem de føderale tjenestemænd, der er gået på pension før eller efter den 1. januar 2022, for så vidt angår den årlige tilpasning af deres alderspension.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 2, stk. 1, artikel 2, stk. 2, litra a) og b), og artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, der med henblik på en gradvis tilpasning af pensionsordningen for tjenestemænd til den almindelige pensionsordning fastsætter, at den første tilpasning af alderspensionen for én kategori af tjenestemænd finder sted fra det andet kalenderår efter erhvervelsen af retten til pension, mens den nævnte tilpasning for en anden kategori af tjenestemænd finder sted allerede i det første kalenderår efter erhvervelsen af den nævnte ret.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Syvende Afdeling) for ret:

Artikel 2, stk. 1, artikel 2, stk. 2, litra a) og b), og artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv

skal fortolkes således, at

de ikke er til hinder for en national lovgivning, der med henblik på en gradvis tilpasning af pensionsordningen for tjenestemænd til den almindelige pensionsordning fastsætter, at den første tilpasning af alderspensionen for én kategori af tjenestemænd finder sted fra det andet kalenderår efter erhvervelsen af retten til pension, mens den nævnte tilpasning for en anden kategori af tjenestemænd finder sted allerede i det første kalenderår efter erhvervelsen af den nævnte ret.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.