CELEX: 62016CJ0135
Trimitere preliminară
Ajutoare de stat
Schemă în sprijinul surselor de energie regenerabile și al utilizatorilor mari consumatori de energie
Decizia (UE) 2015/1585
Validitate în raport cu articolul 107 TFUE
Admisibilitate
Neintroducerea unei acțiuni în anulare de reclamantele din litigiul principal

Cererea de decizie preliminară privește validitatea Deciziei (UE) 2015/1585 a Comisiei din 25 noiembrie 2014 privind schema de ajutoare de stat SA.33995 (2013/C) (ex 2013/NN) [pusă în aplicare de Germania în sprijinul energiei electrice din surse regenerabile și al utilizatorilor mari consumatori de energie] (
JO 2015, L 250, p. 122
, denumită în continuare „decizia în litigiu”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între patru societăți din grupul Georgsmarienhütte, și anume Georgsmarienhütte GmbH, Stahlwerk Bous GmbH, Schmiedag GmbH și Harz Guss Zorge GmbH, pe de o parte, și Bundesrepublik Deutschland (Republica Federală Germania), pe de altă parte, în legătură cu recuperarea, în urma adoptării deciziei în litigiu, a unor ajutoare ilegale declarate incompatibile cu piața internă de care au beneficiat aceste societăți.
Dreptul german
Din decizia de trimitere reiese că Gesetz zur Neuregelung des Rechtsrahmens für die Förderung der Stromerzeugung aus erneuerbaren Energien (Legea privind noua reglementare a cadrului juridic pentru promovarea energiei electrice din surse regenerabile) (BGBl. 2011 I, p. 1634, denumită în continuare „EEG din 2012”) prevede în esență un mecanism de compensare a costurilor generate de energia electrică din surse regenerabile la scară federală. Acest mecanism se întemeiază în special pe o suprataxă (denumită în continuare „suprataxa EEG”), ce reprezintă un cost care este repercutat în principiu de furnizorii de energie electrică asupra cumpărătorilor și a consumatorilor finali de energie electrică.
Cu titlu de excepție, în cadrul unei scheme de compensare speciale, EEG din 2012 permite, pentru întreprinderile energointensive care sunt mari consumatoare de energie (denumite în continuare „EEI”), plafonarea suprataxei EEG în aplicarea articolelor 40, 41 și 43 din reglementarea respectivă. Această plafonare are scopul de a limita costurile energetice ale acestor întreprinderi și de a prezerva astfel competitivitatea lor internațională.
EEG din 2012 prevede, la articolul 40, că suprataxa EEG se plafonează în urma unei cereri adresate Bundesamt für Wirtschaft und Ausfuhrkontrolle (Oficiul Federal pentru Economie și Controlul Exporturilor, Germania) (denumit în continuare „BAFA”).
Litigiul principal și întrebarea preliminară
Reclamantele din litigiul principal sunt patru societăți care aparțin grupului Georgsmarienhütte. Acestea au ca obiect de activitate producerea oțelului și a fontei, precum și prelucrarea oțelului și au beneficiat, pentru anii 2013 și 2014, de o plafonare a suprataxei EEG acordată prin deciziile BAFA.
Aceste decizii de plafonare au fost retrase însă cu efect retroactiv, pentru o parte dintre sumele respective, prin deciziile BAFA din 25 noiembrie 2014 (denumite în continuare „deciziile de retragere parțială”). Acesta din urmă a respins de asemenea contestațiile formulate de reclamantele din litigiul principal împotriva deciziilor de retragere parțială menționate.
Deciziile de retragere parțială au fost adoptate în executarea deciziei în litigiu, prin care Comisia Europeană a declarat că reprezintă ajutor de stat ilegal în special schema de compensare specială în favoarea EEI și a dispus ca Republica Federală Germania să procedeze la recuperarea ajutoarelor incompatibile cu piața internă de la beneficiarii acestora.
Mai precis, prin decizia în litigiu, Comisia a constatat că ajutorul care consta în reduceri ale suprataxei EEG în favoarea EEI este compatibil cu piața internă atunci când intră în una dintre cele patru categorii menționate la articolul 3 alineatul (1) din această decizie. Potrivit articolului 3 alineatul (2) din decizia menționată, orice ajutor de stat care nu intră în una dintre categoriile vizate la articolul 3 alineatul (1) este incompatibil cu piața internă, iar Republica Federală Germania este, așadar, obligată, conform articolelor 6 și 7 din aceeași decizie, să procedeze la recuperarea ajutoarelor incompatibile de la beneficiari, potrivit modalităților prevăzute în anexa III la decizia în litigiu.
Reclamantele din litigiul principal au formulat o acțiune în fața Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Tribunalul Administrativ din Frankfurt am Main, Germania), îndreptată în special împotriva deciziilor de retragere parțială.
În fața acestei instanțe, reclamantele menționate și‑au exprimat îndoielile cu privire la calificarea de către Comisie drept „ajutor de stat”, în sensul articolului 107 TFUE, a plafonării suprataxei EEG. În aceste condiții, Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Tribunalul Administrativ din Frankfurt am Main) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Decizia [în litigiu] încalcă [TFUE] întrucât Comisia a calificat plafonarea suprataxei EEG drept ajutor de stat în sensul articolului 107 TFUE?”
Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
În cauza principală este contestată în esență validitatea deciziei în litigiu în măsura în care aceasta a calificat plafonarea suprataxei EEG drept „ajutor de stat” în sensul articolului 107 TFUE.
Comisia, întemeindu‑se pe Hotărârea din 9 martie 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (
C‑188/92
,
EU:C:1994:90
), arată că cererea de decizie preliminară este inadmisibilă pentru motivul că reclamantele din litigiul principal nu au formulat o acțiune în anularea deciziei în litigiu în fața Tribunalului Uniunii Europene.
Trebuie amintit că, la punctul 17 din această hotărâre, pronunțată într‑o cauză care prezintă similitudini cu cauza principală, Curtea a statuat în esență că, în special din considerente legate de siguranța juridică, beneficiarul unui ajutor de stat care a făcut obiectul unei decizii a Comisiei adresate direct doar statului membru de care aparține acest beneficiar, care ar fi putut fără nicio îndoială să atace această decizie în temeiul articolului 263 TFUE și care a lăsat să expire termenul imperativ prevăzut la al șaselea paragraf al acestei dispoziții, nu poate să repună în mod util în discuție legalitatea deciziei menționate în fața instanțelor naționale cu ocazia unei acțiuni îndreptate împotriva măsurilor naționale de executare a aceleiași decizii (a se vedea de asemenea Hotărârea din 15 februarie 2001, Nachi Europe,
C‑239/99
,
EU:C:2001:101
, punctul
, și Hotărârea din 5 martie 2015, Banco Privado Português și Massa Insolvente do Banco Privado Português,
C‑667/13
,
EU:C:2015:151
, punctul
).
Mai concret, Curtea a considerat că, într‑o asemenea ipoteză, adoptarea soluției contrare ar echivala cu recunoașterea în favoarea beneficiarului ajutorului a posibilității de a eluda caracterul definitiv care, în temeiul principiului securității juridice, trebuie să caracterizeze o decizie după expirarea termenului de introducere a acțiunii (Hotărârea din 15 februarie 2001, Nachi Europe,
C‑239/99
,
EU:C:2001:101
, punctul
, și Hotărârea din 5 martie 2015, Banco Privado Português și Massa Insolvente do Banco Privado Português,
C‑667/13
,
EU:C:2015:151
, punctul
și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, excluderea amintită la punctul 14 din prezenta hotărâre se justifică și în ipoteza în care beneficiarul ajutorului se prevalează, în fața unei instanțe naționale, de nevaliditatea deciziei Comisiei înainte de expirarea termenului de introducere a acțiunii împotriva acestei decizii, prevăzut la articolul 263 al șaselea paragraf TFUE.
Astfel, posibilitatea unui justițiabil de a se prevala, în cadrul unei acțiuni formulate în fața unei instanțe naționale, de nevaliditatea dispozițiilor cuprinse într‑un act al Uniunii, care constituie fundamentul unei decizii naționale adoptate în privința sa, presupune fie că a introdus, în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, și o acțiune în anulare împotriva acestui act al Uniunii în termenele stabilite, fie că nu a procedat în acest mod, întrucât nu dispune fără nicio îndoială de dreptul de a introduce o asemenea acțiune (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iunie 2010, E și F,
C‑550/09
,
EU:C:2010:382
, punctele
și
, Hotărârea din 17 februarie 2011, Bolton Alimentari,
C‑494/09
,
EU:C:2011:87
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 28 martie 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punctul
și jurisprudența citată).
Prin urmare, în cazul în care un justițiabil care înțelege să conteste un act al Uniunii are fără nicio îndoială calitate procesuală activă în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, el este ținut să facă uz de calea de drept prevăzută de această dispoziție, introducând o acțiune în fața Tribunalului.
Astfel, după cum a arătat în esență avocatul general la punctele 40-44 din concluzii, acțiunea în anulare, care este însoțită de posibilitatea de a formula un recurs împotriva deciziei Tribunalului, oferă un cadru procesual deosebit de adecvat pentru examinarea aprofundată și contradictorie a unor chestiuni atât factuale, cât și juridice, în special în domenii tehnice și complexe precum cel al ajutoarelor de stat, așa cum reiese din al treilea considerent al Deciziei 88/591/CECO, CEE, Euratom a Consiliului din 24 octombrie 1988 de instituire a Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene (
JO 1988, L 319, p. 1
, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 67).
Trebuie precizat însă că o asemenea constatare nu aduce atingere rolului pe care îl are trimiterea preliminară în cadrul arhitecturii jurisdicționale a Uniunii.
Astfel, procedura trimiterii preliminare prevăzută la articolul 267 TFUE stabilește o cooperare directă între Curte și instanțele naționale, în cadrul căreia acestea din urmă participă în strânsă legătură la corecta aplicare și la interpretarea uniformă a dreptului Uniunii, precum și la protecția drepturilor conferite de această ordine juridică particularilor (Avizul 1/09 din 8 martie 2011,
EU:C:2011:123
, punctul
).
Rezultă că necesitatea ca o persoană fizică sau juridică să introducă o acțiune în anulare în temeiul articolului 263 TFUE pentru a contesta legalitatea unui act al Uniunii, atunci când are fără nicio îndoială calitate procesuală activă în sensul celui de patrulea paragraf al acestui articol, nu aduce atingere posibilității oferite persoanei respective de a contesta legalitatea actelor naționale de executare a acestui act în fața instanțelor naționale competente.
S‑a statuat, de altfel, că nu se poate considera că beneficiarul unui ajutor de stat care a introdus la Tribunal, în termenul acordat prin articolul 263 al șaselea paragraf TFUE, o acțiune în anulare împotriva unei decizii a Comisiei prin care acest ajutor este declarat incompatibil cu piața internă urmărește să eludeze caracterul definitiv al deciziei menționate pentru motivul că contestă deopotrivă validitatea acesteia în fața instanței de trimitere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 martie 2015, Banco Privado Português și Massa Insolvente do Banco Privado Português,
C‑667/13
,
EU:C:2015:151
, punctul
).
Mai trebuie amintit că, atunci când soluționarea litigiului pendinte în fața instanței naționale depinde de validitatea deciziei Comisiei, din obligația de cooperare loială rezultă că, pentru a evita luarea unei decizii incompatibile cu cea a Comisiei, instanța națională ar trebui să suspende procedura până la pronunțarea de către instanțele Uniunii a unei decizii definitive cu privire la acțiunea în anulare, cu excepția cazului în care consideră că, în împrejurările cauzei, este justificat să fie adresată Curții o întrebare preliminară cu privire la validitatea deciziei Comisiei (Hotărârea din 14 decembrie 2000, Masterfoods și HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, punctul
).
Este de asemenea necesar să se indice că, pentru motivele menționate la punctul 19 din prezenta hotărâre, principiul bunei administrări a justiției poate justifica, în cazul sesizării concomitente a Tribunalului, în cadrul unei acțiuni în anulare, și a Curții, în cadrul unei trimiteri preliminare în validitate, utilizarea de către Curte, dacă aceasta consideră adecvat, a articolului 54 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene pentru suspendarea procedurii aflate pe rolul său în beneficiul celei introduse în fața Tribunalului.
În cauza principală trebuie să se examineze, așadar, având în vedere considerațiile care figurează la punctele 14-19 din prezenta hotărâre, aspectul dacă reclamantele din litigiul principal aveau fără nicio îndoială calitate procesuală activă pentru a solicita anularea deciziei în litigiu în fața Tribunalului, în temeiul articolului 263 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 martie 2017, A și alții,
C‑158/14
,
EU:C:2017:202
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată), iar aceasta independent de aspectul dacă reclamantele menționate au introdus acțiunea în fața instanțelor naționale înaintea expirării termenului de introducere a acțiunii în fața Tribunalului.
În această privință, din articolul 263 al patrulea paragraf TFUE rezultă că o persoană fizică sau juridică poate formula o acțiune împotriva unei decizii adresate unei alte persoane numai dacă decizia respectivă o privește direct și individual.
În speță, articolul 10 din decizia în litigiu prevede în mod expres că Republica Federală Germania este destinatara deciziei menționate.
Cu toate acestea, trebuie constatat, în primul rând, că articolele 6 și 7 din decizia în litigiu obligă Republica Federală Germania să recupereze ajutoarele incompatibile acordate, astfel că autoritățile germane erau ținute, fără a dispune de cea mai mică marjă de apreciere, să procedeze la recuperarea acestor ajutoare potrivit modalităților definite în anexa III la decizia în litigiu.
Prin urmare, reclamantele din litigiul principal trebuie considerate ca fiind direct vizate de această decizie (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 octombrie 2000, Italia și Sardegna Lines/Comisia,
C‑15/98 și C‑105/99
,
EU:C:2000:570
, punctul
, Hotărârea din 17 septembrie 2009, Comisia/Koninklijke FrieslandCampina,
C‑519/07 P
,
EU:C:2009:556
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 27 februarie 2014, Stichting Woonlinie și alții/Comisia,
C‑133/12 P
,
EU:C:2014:105
, punctele
și
).
În al doilea rând, trebuie amintit că alte subiecte de drept decât destinatarii unei decizii nu pot pretinde că aceasta le privește în mod individual decât dacă această decizie le afectează în considerarea anumitor calități care le sunt specifice sau a unei situații de fapt care le caracterizează în raport cu orice altă persoană și, ca urmare a acestui fapt, le individualizează analog cu destinatarul (Hotărârea din 15 iulie 1963, Plaumann/Comisia,
25/62
,
EU:C:1963:17
, p. 223, și Hotărârea din 29 aprilie 2004, Italia/Comisia,
C‑298/00 P
,
EU:C:2004:240
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În special s‑a decis că, în cazul în care actul atacat afectează un grup de persoane care erau identificate sau identificabile la momentul în care acest act a fost adoptat și în funcție de criterii proprii membrilor acestui grup, persoanele respective pot fi vizate în mod individual de actul menționat în măsura în care fac parte dintr‑un cerc restrâns de operatori economici (Hotărârea din 17 septembrie 2009, Comisia/Koninklijke FrieslandCampina,
C‑519/07 P
,
EU:C:2009:556
, punctul
și jurisprudența citată).
Astfel, beneficiarii efectivi ai ajutoarelor individuale acordate în temeiul unei scheme de ajutoare a căror recuperare a fost dispusă de Comisie sunt, pentru acest motiv, vizați în mod individual în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE. Într‑adevăr, obligația de recuperare impusă printr‑o decizie a Comisiei privind o schemă de ajutoare individualizează suficient toți beneficiarii schemei respective, în măsura în care sunt expuși, din momentul adoptării acestei decizii, riscului ca avantajele pe care le‑au primit să fie recuperate, iar astfel situația lor juridică este afectată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iunie 2011, Comitato „Venezia vuole vivere” și alții/Comisia,
C‑71/09 P, C‑73/09 P și C‑76/09 P
,
EU:C:2011:368
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 21 decembrie 2011, A2A/Comisia,
C‑320/09 P
, nepublicată,
EU:C:2011:858
, punctele
și
).
Este cert că reclamantele din litigiul principal au beneficiat de decizii individuale acordate de BAFA care le permiteau să obțină o plafonare a suprataxei EEG.
Or, această plafonare a fost calificată în mod precis de către Comisie drept „ajutor incompatibil cu piața internă”, iar recuperarea sa a fost dispusă potrivit modalităților prevăzute în decizia în litigiu.
În consecință, reclamantele din litigiul principal nu sunt vizate de decizia în litigiu doar întrucât constituie EEI ce fac parte din sectorul energiei vizat de schema de ajutoare examinată în decizia menționată. Ele sunt vizate cu titlu individual în calitatea lor de beneficiari efectivi ai ajutorului acordat în temeiul acestei scheme și a cărui recuperare a fost dispusă de Comisie (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 octombrie 2000, Italia și Sardegna Lines/Comisia,
C‑15/98 și C‑105/99
,
EU:C:2000:570
, punctul
, și Hotărârea din 29 aprilie 2004, Italia/Comisia,
C‑298/00 P
,
EU:C:2004:240
, punctul
).
Din cele ce precedă rezultă că reclamantele din litigiul principal aveau fără nicio îndoială calitate procesuală pentru a solicita anularea deciziei în litigiu.
Este, desigur, cert că fiecare dintre reclamantele din litigiul principal a formulat o acțiune în anulare în fața Tribunalului împotriva Deciziei C(2013) 4424 final a Comisiei din 18 decembrie 2013 de inițiere a procedurii oficiale de investigare în temeiul articolului 108 alineatul (2) TFUE în legătură cu măsurile puse în aplicare de Republica Federală Germania în sprijinul energiei electrice din surse regenerabile și al utilizatorilor mari consumatori de energie [Ajutorul de stat SA.33995 (2013/C) (ex 2013/NN)].
Cu toate acestea, întrucât procedura oficială de investigare s‑a încheiat între timp prin adoptarea deciziei în litigiu, Tribunalul a decis, prin Ordonanțele din 9 iunie 2015, Stahlwerk Bous/Comisia (
T‑172/14
, nepublicată,
EU:T:2015:402
), Georgsmarienhütte/Comisia (
T‑176/14
, nepublicată,
EU:T:2015:414
), Harz Guss Zorge/Comisia (
T‑177/14
, nepublicată,
EU:T:2015:395
) și Schmiedag/Comisia (
T‑183/14
, nepublicată,
EU:T:2015:396
), nepronunțarea asupra fondului acțiunilor introduse de reclamantele din litigiul principal, pentru motivul că acestea au rămas fără obiect.
Pe de altă parte, aceste acțiuni erau însoțite de cereri de adaptare a concluziilor, pe care reclamantele din litigiul principal le‑au introdus în cursul procedurii, vizând ca acțiunile respective să aibă de asemenea ca obiect anularea deciziei în litigiu. Cu toate acestea, Tribunalul, prin ordonanțele citate la punctul anterior, a respins aceste cereri ca fiind inadmisibile pentru motivul că decizia în litigiu nu a modificat sau înlocuit decizia de deschidere a procedurii oficiale de investigare citate la punctul 38 din prezenta hotărâre și că aceasta nici nu avea același obiect.
Este necesar, în plus, să se sublinieze că Tribunal a avut grijă să precizeze, în mod identic la punctele 23 sau 24 din ordonanțele menționate la punctul 39 din prezenta hotărâre, că respingerea cererilor de adaptare având ca obiect obținerea anulării deciziei în litigiu nu aducea atingere posibilității de care se bucurau reclamantele din litigiul principal de a introduce o acțiune împotriva deciziei menționate.
Reclamantele din litigiul principal nu au formulat însă o nouă acțiune în fața Tribunalului.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se constate că, în măsura în care reclamantele din litigiul principal dispuneau fără nicio îndoială de dreptul de a introduce o acțiune în anulare, în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, împotriva deciziei în litigiu, însă nu au exercitat acest drept, ele nu pot invoca nevaliditatea acestei decizii în susținerea acțiunilor formulate în fața instanței de trimitere împotriva măsurilor naționale de executare a deciziei menționate.
În aceste condiții, întrucât validitatea deciziei în litigiu nu a fost contestată în mod valabil în fața instanței de trimitere, prezenta cerere de decizie preliminară este inadmisibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

Cererea de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Tribunalul Administrativ din Frankfurt am Main, Germania) prin decizia din 23 februarie 2016 este inadmisibilă.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.