CELEX: 62018CJ0295
Zahtjev za prethodnu odluku
Platne usluge na unutarnjem tržištu
Direktiva 2007/64/EZ
Članci 2. i 58.
Područje primjene
Korisnik platnih usluga
Pojam
Izvršenje platnog naloga izravnim terećenjem koji je izdala treća osoba u vezi s računom koji nije njezin
Nedostatak suglasnosti vlasnika terećenog računa
Neodobrena platna transakcija

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 2. i 58. Direktive 2007/64/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i o izmjeni direktiva 97/7/EZ, 2002/65/EZ, 2005/60/EZ i 2006/48/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 97/5/EZ (
SL 2007., L 319, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 2., str. 172.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društava Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação SA (u daljnjem tekstu: MSC) i Banco Comercial Português SA (u daljnjem tekstu: banka BCP) u vezi s povratom određenih iznosa za koje je izravno terećen račun društva MSC bez njegove suglasnosti.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2007/64 stavljena je izvan snage i zamijenjena Direktivom (EU) 2015/2366 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu, o izmjeni direktiva 2002/65/EZ, 2009/110/EZ i 2013/36/EU te Uredbe (EU) br. 1093/2010 i o stavljanju izvan snage Direktive 2007/64 s učinkom od 13. siječnja 2018. (
SL 2015., L 337, str. 35
.). Međutim, uzimajući u obzir vrijeme kada su se dogodile činjenice u glavnom postupku, na taj postupak se i dalje primjenjuje Direktiva 2007/64.
Uvodne izjave 3., 4., 24., 31. i 35. Direktive 2007/64 glasile su:
„(3)
Na [t]om području [tržišta platnih usluga država članica] već je doneseno nekoliko pravnih akata [Europske unije], […] Navedene mjere i dalje nisu dostatne. Istovremeno postojanje nacionalnih odredbi i nepotpunog okvira [Unije] uzrokuje zabunu i nedostatak pravne sigurnosti.
(4)
Zato je ključno na razini [Unije] uspostaviti moderan i koherentan pravni okvir za platne usluge […] koji je neutralan, kako bi se osigurala jednaka pravila igre za sve platne sustave i kako bi se zadržao slobodan izbor potrošača te koji bi trebao značiti značajni korak naprijed u smislu troškova za potrošače, sigurnosti i učinkovitosti u odnosu na postojeće nacionalne sustave.
[…]
(24)
U praksi, okvirni ugovori i platne transakcije koje oni obuhvaćaju su puno češće i gospodarski značajnije nego jednokratne platne transakcije. Kod računa za obavljanje platnog prometa ili određenih platnih instrumenata potreban je okvirni ugovor. […]
[…]
(31)
Da bi smanjili rizik i posljedice neodobrenih i nepravilno izvršenih platnih transakcija, korisnici bi platnih usluga trebali što je prije moguće obavijestiti pružatelja platnih usluga o mogućem [svakom] osporavanju vezano uz navodno neodobrene ili nepravilno izvršene platne transakcije pod uvjetom da je pružatelj platnih usluga ispunio svoju obvezu obavješćivanja u skladu s ovom Direktivom. […]
[…]
(35)
Trebalo bi regulirati raspodjelu gubitaka u slučaju neodobrenih platnih transakcija. […]”
Članak 1. stavak 1. točka (a) te direktive propisivao je:
„Ovom se Direktivom utvrđuju pravila u skladu s kojima države članice razlikuju sljedećih šest kategorija pružatelja platnih usluga:
(a)
kreditne institucije […]”.
Članak 2. navedene direktive propisivao je:
„1.   Ova se Direktiva primjenjuje na platne usluge pružene u [Uniji]. Međutim, uz iznimku članka 73., glave III. i IV. primjenjuju se samo ako su pružatelj platnih usluga platitelja i pružatelj platnih usluga primatelja plaćanja ili pružatelj jedinstvene platne usluge u platnim transakcijama smješteni u [Uniji].
2.   Glave III. i IV. primjenjuju se na platne usluge izvršene u eurima ili u valuti države članice izvan europodručja.
3.   Države članice mogu odustati od primjene svih ili dijela odredbi ove Direktive na institucije iz članka 2. Direktive 2006/48/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o osnivanju i obavljanju djelatnosti kreditnih institucija (
SL 2006., L 177, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 58.)] osim onih navedenih u prvoj i drugoj alineji tog članka.”
Članak 3. iste direktive navodio je transakcije i usluge koje su isključene iz njezina područja primjene.
Članak 4. Direktive 2007/64 utvrđivao je sljedeće definicije za potrebe te direktive:
„[…]
3.
‚platna usluga’ znači poslovna aktivnost navedena u Prilogu;
[…]
5.
,platna transakcija' znači čin polaganja, prijenosa ili podizanja novčanih sredstava koji inicira platitelj ili primatelj plaćanja bez obzira na osnovne obveze iz odnosa između platitelja i primatelja plaćanja;
[…]
7.
‚platitelj’ znači fizička ili pravna osoba koja ima račun za plaćanje te odobrava nalog za plaćanje s tog računa, ili, ako nema račun za plaćanje, fizička ili pravna osoba koja daje nalog za plaćanje;
8.
‚primatelj plaćanja’ znači fizička ili pravna osoba koja je predviđeni primatelj novčanih sredstava koja su predmet platne transakcije;
9.
‚pružatelj platnih usluga’ znači tijela iz članka 1. stavka 1. […];
10.
‚korisnik platnih usluga’ znači fizička ili pravna osoba koja koristi platnu uslugu u svojstvu platitelja ili primatelja plaćanja, ili oboje;
[…]
14.
‚račun za plaćanje’ znači račun koji se vodi u ime jednog ili više korisnika platnih usluga, a koji se koristi za izvršavanje platnih transakcija;
[…]
28.
‚izravno terećenje’ znači platna usluga za terećenje platiteljevog računa za plaćanje, pri čemu je platnu transakciju inicirao primatelj plaćanja na temelju suglasnosti koju je platitelj dao primatelju plaćanja, pružatelju platnih usluga primatelja plaćanja ili platiteljevom vlastitom pružatelju platnih usluga;
[…]”
Glava III. te direktive, koja je sadržavala članke 30. do 50., bila je naslovljena „Transparentnost uvjeta i zahtjevi obavješćivanja za platne usluge”. Članak 42. navedene direktive, koji se nalazio u poglavlju 3. te glave, odnosio se na okvirne ugovore i određivao je informacije i uvjete koji se moraju pružiti korisniku platnih usluga. U skladu s točkom 5. podtočkom (d) tog članka, to je obuhvaćalo informacije i uvjete o tome kako i u kojem vremenskom roku korisnik platnih usluga mora obavijestiti pružatelja platnih usluga o svim neodobrenim i nepravilno izvršenim platnim transakcijama u skladu s člankom 58. iste direktive te o odgovornosti pružatelja platnih usluga za neodobrene platne transakcije u skladu s njezinim člankom 60. Članak 37. stavak 2. potonje, koji se odnosio na jednokratne platne transakcije i nalazio se u poglavlju 2. iste glave, predviđao je sličnu obvezu obavješćivanja u slučaju jednokratnih platnih transakcija.
Glava IV., koja je sadržavala članke 51. do 83. Direktive 2007/64, bila je naslovljena „Prava i obveze u vezi s pružanjem i korištenjem platnih usluga”. Članak 54. te direktive, koji se nalazio u poglavlju 2. te glave, odnosio se na odobravanje platnih transakcija, bio je naslovljen „Suglasnost i povlačenje suglasnosti” i u stavcima 1. i 2. propisivao je:
„1.   Države članice osiguravaju da se platna transakcija smatra odobrenom samo ako je platitelj dao suglasnost za izvršenje platne transakcije. […]
2.   Suglasnost za izvršenje platne transakcije ili niza platnih transakcija daje se u obliku koji je dogovoren između platitelja i njegovog pružatelja platnih usluga.
U nedostatku takve suglasnosti smatra se da platna transakcija nije odobrena.”
U skladu s člankom 58. te direktive, naslovljenim „Obavijest o neodobrenoj ili nepravilno izvršenoj platnoj transakciji”:
„Korisnik platnih usluga dobiva ispravak od pružatelja platnih usluga samo ako bez odgađanja obavijesti njegovog pružatelja platnih usluga o saznanju o bilo kakvim neodobrenim ili nepravilno izvršenim platnim transakcijama koje predstavljaju temelj za potraživanje […] najkasnije 13 mjeseci nakon datuma terećenja, osim kad mu, prema potrebi, pružatelj platnih usluga nije pružio ili stavio na raspolaganje informacije o toj platnoj transakciji u skladu s glavom III.”
Članak 59. navedene direktive, koji se odnosio na dokaze o provjeri autentičnosti i izvršenju platne transakcije, u stavku 1. propisivao je:
„Države članice zahtijevaju da, u slučajevima kad korisnik platnih usluga negira da je odobrio izvršenu platnu transakciju ili tvrdi da transakcija nije pravilno izvršena, na njegovom pružatelju platnih usluga je da dokaže da je platna transakcija autentična, točno zabilježena te proknjižena te da na nju nije utjecao tehnički kvar ili neki drugi nedostatak.”
Članak 60. iste direktive, koji se odnosio na odgovornost pružatelja platnih usluga za neodobrene platne transakcije, u stavku 1. propisivao je:
„Ne dovodeći u pitanje članak 58., države članice osiguravaju da u slučaju neodobrene platne transakcije pružatelj platnih usluga platitelja odmah nadoknadi platitelju iznos neodobrene platne transakcije te, prema potrebi, dovede terećeni račun za plaćanje u stanje na kojem bi bio da nije izvršena neodobrena platna transakcija.”
U Prilogu Direktivi 2007/64 navodile su se platne usluge iz članka 4. točke 3. te direktive. Točka 3. tog priloga glasila je:
„Izvršenje platnih transakcija, uključujući prijenos sredstava na računu za obavljanje platnog prometa kod pružatelja usluga platnog prometa platitelja ili kod drugog pružatelja usluga platnog prometa:
–
izvršenje izravnog terećenja uključujući jednokratna izravna terećenja,
[…]”
Portugalsko pravo
Direktiva 2007/64 prenesena je u portugalsko pravo decretom‑lei n
o
317/2009 (Uredba sa zakonskom snagom br. 317/2009) od 30. listopada 2009. (
Diário da República
, serija 1., br. 211, od 30. listopada 2009.), koji u Prilogu I. odobrava Pravilnik koji uređuje pristup aktivnostima institucija za platni promet i pružanju platnih usluga.
U verziji koja se primjenjuje na spor u glavnom postupku taj Pravilnik (u daljnjem tekstu: Pravilnik) u članku 2. utvrđuje definicije koje su u biti preuzete iz članka 4. Direktive 2007/64. Konkretno, članak 2. u točkama (i), (j) i (m) preuzima definicije iz članka 4. točaka 7., 8. i 10. te direktive, a članak 69. Pravilnika u biti odgovara njezinu članku 58.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Društvo MSC ima depozitni račun po viđenju u banci BCP. Nakon provedene revizije tijekom 2014. godine to društvo otkrilo je da je taj račun redovito terećen izvršenjem izravnih terećenja u korist treće osobe (u daljnjem tekstu: davatelj naloga) s kojom ono nije imalo nikakve veze i bez davanja suglasnosti banci BCP za ta plaćanja.
Društvo MSC dopisom od 17. studenoga 2014. zatražilo je od banke BCP poništenje tih izravnih terećenja, povrat terećenih iznosa i dostavu preslike dokumenata kojima su ta plaćanja odobrena. Nakon razmjene prepiske između tih dvaju subjekata ta banka provela je traženo poništenje i vratila iznos od 683,48 eura koji odgovara izvršenim izravnim terećenjima u listopadu i studenome 2014.
Tijekom prepiske od Caixa Geral de Depósitos SA, banke u kojoj se vodi račun u korist kojeg su izravna terećenja izvršena (u daljnjem tekstu: banka davatelja naloga), dobivena je kopija suglasnosti za plaćanje koja se odnosi na izravna terećenja o kojima je riječ. Banka BCP utvrdila je da tu suglasnost nije izdalo društvo MSC, vlasnik terećenog računa, nego treće društvo, davatelj naloga, radi plaćanja na račun u korist potonjeg izravnim terećenjem, uz okolnost da je navedena suglasnost dokazala postojanje razlike između naznačenog broja računa i identifikacijskog bankovnog broja, pri čemu je potonji onaj društva MSC u banci BCP.
Društvo MSC ponovno se obratilo banci BCP 10. prosinca 2014. ponavljajući da je njegov račun i dalje predmet neodobrenih izravnih terećenja. Dopisom od 16. prosinca 2014. ta banka potvrdila je nepostojanje ili barem nepravilnost suglasnosti društva MSC i činjenicu da društvo MSC stoga ima pravo na povrat izvršenih izravnih terećenja do zakonske granice od trinaest mjeseci iz članka 69. PSPU‑a ili do iznosa koji odgovaraju izvršenim izravnim terećenjima od listopada 2013. do prosinca 2014. Stoga je navedena banka naložila povrat.
Nakon toga društvo MSC utvrdilo je da su između svibnja 2010. i rujna 2013. izvršena izravna terećenja njegova računa u iznosu od 8226,03 eura (u daljnjem tekstu: sporna izravna terećenja) na temelju iste sporne suglasnosti. Dopisom od 3. kolovoza 2016. društvo MSC zatražilo je od banke BCP također povrat tog iznosa, što je potonja odbila.
Društvo MSC potom je podnijelo tužbu pred Tribunalom Judicial da Comarca do Porto (Sud sudskog okruga Porto, Portugal) zahtijevajući da se banci BCP naloži povrat iznosa koji odgovaraju tim izravnim terećenjima. Ta tužba – u okviru koje je banka BCP pozvala u parnicu banku davatelja naloga kako bi si osigurala mogućnost podnošenja regresnog zahtjeva – odbijena je kao neosnovana te je društvo MSC podnijelo žalbu pred Tribunalom da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu), sudom koji je uputio zahtjev.
Pred potonjim društvo MSC, među ostalim, ističe da je Tribunal Judicial da Comarca do Porto (Sud sudskog okruga Porto) pogrešno tumačio i pogrešno primijenio članak 2. točke (i), (j) i (m) i članak 69. PSPU‑a zato što se to društvo ne može ni kvalificirati ni smatrati „korisnikom platnih usluga” u smislu te odredbe. Stoga, vremensko ograničenje propisano u članku 69. ne primjenjuje se. U tom pogledu tužitelj ističe da nikada nije sklopljen nikakav ugovor s bankom BCP niti joj je izdan bilo kakav nalog kojim bi se odobrilo automatsko izravno terećenje njegova računa za iznose koji odgovaraju fakturama koje je izdao davatelj naloga. Banka BCP od Suda zahtijeva da žalbu odbije.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da je utvrđeno da je banka BCP periodično slala društvu MSC izvatke njegova računa. Usto, taj sud smatra, s obzirom na to da je društvo MSC imalo bankovni račun u banci BCP, da je otvaranjem tog računa kroz okvirni bankarski ugovor uspostavljen ugovorni odnos između tih dviju strana. Međutim, dodaje da društvo MSC nije sklopilo nikakav ugovor s tom bankom u svrhu odobrenja automatskih izravnih terećenja svojeg računa za iznose koji se navode u fakturama koje je izdao davatelj naloga.
Pozivajući se na različite definicije sadržane u Pravilniku sud koji je uputio zahtjev smatra da korištenje usluga platnog prometa putem računa za plaćanje pretpostavlja prethodno sklapanje okvirnog ugovora ili, u slučaju jednokratne platne transakcije, sklapanje ugovora o jednokratnoj platnoj usluzi. On smatra, s obzirom na to da su u ovom slučaju izvršene uzastopne transakcije, da je njihova provedba nužno ovisila o sklapanju okvirnog ugovora između društva MSC i banke BCP te da je na banci BCP, da bi se mogla pozivati na PSPU, teret dokazivanja o njegovu sklapanju, a ona to nije dokazala. Međutim, taj sud navodi da PSPU također uređuje izvršenje neodobrenih platnih transakcija pružajući korisniku platnih usluga zaštitu u skladu s njegovim člankom 69.
Uzimajući u obzir da se spor koji se pred njim vodi odnosi na izvršenje izravnog terećenja od strane kreditne institucije, u smislu članka 1. točke (a) Direktive 2007/64, on smatra neophodnim utvrditi obuhvaća li njezino područje primjene okolnosti poput onih u predmetu koji se pred njim vodi i, u slučaju potvrdnog odgovora, može li se društvo MSC smatrati „korisnikom platnih usluga” u smislu članka 58. te direktive.
U tim je okolnostima Tribunal da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 2. Direktive [2007/64/EZ] tumačiti na način da je u njezino područje primjene kako je definirano tim člankom uključena provedba platnog naloga izravnim terećenjem koji je izdao treći subjekt u vezi s računom koji nije njegov, a čiji vlasnik s kreditnom institucijom nije sklopio ugovor o pojedinačnom platnom nalogu niti okvirni ugovor o platnim uslugama?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje i u tim okolnostima, može li se smatrati da je navedeni vlasnik računa ‚korisnik platnih usluga’ u svrhu članka 58. navedene direktive?”
Prethodna pitanja
Najprije valja istaknuti da u tekstu svojeg prvog pitanja, koje je također relevantno za analizu drugog pitanja, sud koji je uputio zahtjev upućuje na situaciju u kojoj je nalog za izravno terećenje koji je izdala treća osoba izvršen na računu „čiji vlasnik nije sklopio s predmetnom kreditnom institucijom nikakav ugovor o platnim uslugama za jednokratnu platnu transakciju ili okvirni ugovor o pružanju usluga platnog prometa”.
Međutim, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi, s jedne strane, da društvo MSC, vlasnik računa o kojem je riječ u glavnom postupku, ima depozitni račun za plaćanje po viđenju i slijedom toga, račun za plaćanje u banci BCP u smislu članka 4. točke 14. Direktive 2007/64. Kao što ističe sud koji je uputio zahtjev i kao što proizlazi iz uvodne izjave 24. te direktive, postojanje takvog računa podrazumijeva da je između tih dviju strana sklopljen okvirni ugovor poput onog iz glave III. poglavlja 3. navedene direktive. S druge strane, taj vlasnik računa osporava mogućnost da se na njega primjenjuje nacionalna odredba kojom se prenosi članak 58. te direktive, ne zbog nepostojanja ugovorne veze između njega i banke, nego zbog nepostojanja suglasnosti za sporna izravna terećenja bilo u okviru okvirnog ugovora ili pojedinačne platne transakcije, poput onih iz glave III. poglavlja 2. navedene direktive.
Upućujući na nepostojanje bilo kakvog ugovornog odnosa između društva MSC i banke BCP, sud koji je uputio zahtjev, dakle, samo navodi da društvo MSC nije dalo suglasnost za sporna izravna terećenja kod te banke.
Usto, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da društvo MSC nadalje nije odobravalo takva izravna terećenja drugim načinima predviđenima u članku 4. točki 28. Direktive 2007/64 i da je davatelj naloga također bio i primatelj tih izravnih terećenja, u smislu članka 4. točke 8. te direktive.
Stoga, predmet glavnog postupka su izravna terećenja koja je inicirao primatelj plaćanja i koja su izvršena na računu za plaćanje čiji vlasnik nije primatelj plaćanja te bez ikakvog pristanka vlasnika tog računa.
Na upućena pitanja potrebno je odgovoriti uzimajući u obzir ta razmatranja.
Prvo pitanje
Iako svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev traži tumačenje članka 2. Direktive 2007/64 koji se odnosi na područje primjene te direktive, međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je u glavnom postupku sporan samo jedan od uvjeta koji određuje to područje primjene, to jest onaj iz prve rečenice stavka 1. tog članka prema kojem je navedena direktiva primjenjiva na „platne usluge” koje se pružaju u Uniji.
U tim okolnostima i s obzirom na razmatranja iznesena u točkama 28. do 32. ove presude, svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 1. Direktive 2007/64 tumačiti na način da pojam „platne usluge”, u smislu te odredbe, obuhvaća izvršenje izravnog terećenja koje inicira primatelj plaćanja na računu za plaćanje koji nije njegov i na koje vlasnik terećenog računa nije pristao.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u svrhu tumačenja određene odredbe prava Unije treba uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se ona nalazi te cilj propisa kojeg je dio (presude od 17. studenoga 1983., Merck,
292/82
,
EU:C:1983:335
, t.
12.
i od 4. listopada 2018., ING‑DiBa Direktbank Austria,
C‑191/17
,
EU:C:2018:809
, t.
19.
i navedena sudska praksa).
Za potrebe Direktive 2007/64 pojam „platne usluge” definiran je u članku 4. točki 3. te direktive kao „poslovna aktivnost navedena u Prilogu”. Taj prilog pobliže navodi u točki 3. da taj pojam obuhvaća izvršenje „platnih transakcija” koje su, u skladu s člankom 4. točkom 5. te direktive, radnje polaganja, prijenosa ili podizanja novčanih sredstava koje inicira platitelj ili primatelj plaćanja bez obzira na osnovne obveze iz odnosa između platitelja i primatelja plaćanja. Prema prvoj alineji točke 3. navedenog priloga te transakcije obuhvaćaju izvršenje izravnih terećenja, uključujući jednokratna izravna terećenja. „Izravno terećenje” definirano je u članku 4. točki 28. navedene direktive tako da se u biti sastoji od „platn[e] uslug[e] za terećenje platiteljevog računa za plaćanje, pri čemu je platnu transakciju inicirao primatelj plaćanja na temelju suglasnosti koju je platitelj dao primatelju plaćanja” i pojma „platitelj” koji je definiran u članku 4. točki 7. kao, među ostalim, „fizička ili pravna osoba koja ima račun za plaćanje te odobrava nalog za plaćanje s tog računa”.
Iz tih odredaba proizlazi da je izvršenje izravnog terećenja koje inicira primatelj plaćanja na računu koji nije njegov obuhvaćeno pojmom „platne usluge” iz članka 2. stavka 1. Direktive 2007/64, čak i u nedostatku bilo kakve osnovne obveze između platitelja i primatelja plaćanja kada je vlasnik računa za plaćanje koji se tereti pristao na takva izravna terećenja. Međutim, te odredbe ne dopuštaju, same po sebi, u nedostatku navoda u tom smislu, nedvosmisleno utvrđivanje je li izvršenje izravnog terećenja koje inicira primatelj plaćanja na računu koji nije njegov također obuhvaćeno tim pojmom ako vlasnik terećenog računa nije odobrio ta izravna terećenja.
U tim okolnostima valja uzeti u obzir kontekst u kojem se nalazi pojam „platne usluge” kao i ciljeve koje navedena direktiva nastoji ostvariti.
U pogledu konteksta, najprije valja utvrditi da se izvršenje izravnog terećenja na računu za plaćanje bez suglasnosti vlasnika tog računa ne nalazi među platnim transakcijama koje članak 3. Direktive 2007/64 isključuje iz njezina područja primjene.
Usto valja istaknuti da više odredaba Direktive 2007/64 nastoji urediti „neodobrene platne transakcije”, pojam koji se prema članku 54. stavcima 1. i 2. te direktive odnosi na transakcije izvršene bez suglasnosti platitelja. Isto proizlazi i iz članka 42. stavka 5. točke (d) te direktive kojim se pojašnjava da informacije i uvjeti koji moraju biti pruženi korisniku platnih usluga prilikom sklapanja okvirnog ugovora uključuju rokove i načine obavješćivanja pružatelja platnih usluga o svim neodobrenim ili nepravilno izvršenim platnim transakcijama kao i informacije koje se odnose na odgovornost pružatelja platnih usluga u području neodobrenih platnih transakcija, što je obveza obavješćivanja slična onoj koja je nametnuta člankom 37. stavkom 2. navedene direktive za pojedinačne platne transakcije.
Također, kao prvo, članak 58. Direktive 2007/64 odnosi se na obavijest o neodobrenoj ili nepravilno izvršenoj platnoj transakciji. Zatim, članak 59. te direktive u biti se odnosi na raspodjelu tereta dokazivanja ako korisnik platnih usluga negira da je odobrio izvršenu platnu transakciju. Naposljetku, članci 60. i 61. te direktive odnose se na odgovornost platiteljeva pružatelja platnih usluga kao i platitelja za neodobrene platne transakcije.
Međutim, ako bi nedostatak suglasnosti vlasnika računa za plaćanje koji je izravno terećen omogućavao isključivanje takve platne transakcije iz pojma „platne usluge” iz članka 2. stavka 1. Direktive 2007/64 i posljedično iz njezina područja primjene, tim odredbama, u dijelu u kojem se odnose na neodobrene platne transakcije, oduzeo bi se svaki smisao i koristan učinak.
Stoga iz konteksta u kojem se taj pojam nalazi proizlazi da se on treba tumačiti na način da uključuje izvršenje izravnih terećenja koje je inicirao primatelj plaćanja na računu koji nije njegov, čak i ako vlasnik tako terećenog računa nije dao suglasnost.
Takvo tumačenje potvrđeno je ciljevima koji se žele postići Direktivom 2007/64. Primjerice, u uvodnim izjavama 3. i 4. te direktive u biti se navodi da istodobno postojanje nacionalnih odredbi i nepotpunost okvira Unije u području tržišta platnih usluga država članica uzrokuje zabunu i nedostatak pravne sigurnosti pa je zbog tih razloga ključno, na razini Unije, uspostaviti moderan i koherentan pravni okvir za platne usluge koji je neutralan kako bi se osigurala jednaka pravila igre za sve platne sustave i kako bi se zadržao slobodan izbor potrošača te koji bi trebao značiti značajni korak naprijed u smislu troškova za potrošače, sigurnosti i učinkovitosti u odnosu na postojeće nacionalne sustave.
U tom pogledu uvodna izjava 31. te direktive u biti navodi da bi za smanjenje rizika i posljedica neodobrenih i nepravilno izvršenih platnih transakcija korisnici platnih usluga trebali što je prije moguće obavijestiti pružatelja platnih usluga o svakom osporavanju vezano za takve transakcije. Uvodna izjava 35. također navodi da bi trebalo regulirati raspodjelu rizika u slučaju neodobrenih platnih transakcija.
Međutim, kada bi neodobrene platne transakcije, poput izravnih terećenja o kojima je riječ u glavnom postupku, bile isključene iz područja primjene Direktive 2007/64, ne samo da bi se dijelu tih uvodnih izjava oduzeo smisao nego bi također bilo ugroženo ostvarenje zadanih ciljeva te direktive sadržanih u navedenim uvodnim izjavama. Naime, takvo isključivanje oduzelo bi tržišnim sudionicima zaštitu koju navedena direktiva upravo nastoji pružiti u slučaju takvih platnih transakcija uvođenjem odredbi kojima se na razini Unije na ujednačen način uređuju posljedice neodobrenih platnih transakcija.
Uzimajući u obzir prethodna razmatranja na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 2. stavak 1. Direktive 2007/64 treba tumačiti na način da pojam „platne usluge” u smislu te odredbe obuhvaća izvršenje izravnog terećenja koje je inicirao primatelj plaćanja na računu za plaćanje koji nije njegov i na koje vlasnik terećenog računa nije pristao.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 58. Direktive 2007/64 tumačiti na način da pojam „korisnik platnih usluga” u smislu te odredbe obuhvaća vlasnika računa za plaćanje na kojem su izvršena izravna terećenja bez njegove suglasnosti.
Člankom 58. u biti je predviđeno da će korisnik platnih usluga dobiti ispravak od pružatelja platnih usluga samo ako bez odgađanja obavijesti svojeg pružatelja platnih usluga o saznanju o bilo kakvim neodobrenim ili nepravilno izvršenim platnim transakcijama koje predstavljaju temelj za potraživanje najkasnije 13 mjeseci nakon datuma terećenja, pod uvjetom, koji nije predmet glavnog postupka, da je pružatelj platnih usluga ispunio određene obveze obavješćivanja.
Za potrebe Direktive 2007/64 njezin članak 4. točka 10. definira pojam „korisnik platnih usluga” kao „fizička ili pravna osobu koja koristi platnu uslugu u svojstvu platitelja ili primatelja plaćanja, ili oboje”.
Stoga, točno je da s obzirom na tekst te odredbe u vezi s člankom 4. točkama 7. i 8. te direktive koje se odnose na pojmove „platitelj” i „primatelj plaćanja” vlasnik računa za plaćanje koji je terećen bez njegova pristanka očito nije obuhvaćen pojmom „korisnik platnih usluga”. Međutim, s jedne strane, kao što je to u biti utvrđeno u točki 48. ove presude, izvršenje izravnog terećenja na računu za plaćanje na koje vlasnik računa nije pristao obuhvaćeno je pojmom „platne usluge” iz članka 2. stavka 1. navedene direktive. S druge strane, iz samog teksta navedenog članka 58. kao i iz njegova naslova proizlazi da je njegov cilj da se primjenjuje posebno na neodobrene platne transakcije.
U tim okolnostima pojam „korisnik platnih usluga” treba tumačiti na način da uključuje vlasnika računa za plaćanje na kojem su izvršena izravna terećenja bez njegove suglasnosti. Štoviše, zbog istih razloga poput onih navedenih u točki 47. ove presude, takvo tumačenje je u skladu s ciljevima Direktive 2007/64 kako su navedeni u točkama 45. i 46. ove presude.
Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da članak 58. Direktive 2007/64 treba tumačiti na način da pojam „korisnik platnih usluga” u smislu te direktive obuhvaća vlasnika računa za plaćanje na kojem su izvršena izravna terećenja bez njegove suglasnosti.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 2. stavak 1. Direktive 2007/64/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i o izmjeni direktiva 97/7/EZ, 2002/65/EZ, 2005/60/EZ i 2006/48/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 97/5/EZ treba tumačiti na način da pojam „platne usluge” u smislu te odredbe obuhvaća izvršenje izravnih terećenja koje je inicirao primatelj plaćanja na računu za plaćanje koji nije njegov i na koja vlasnik terećenog računa nije pristao.

2.
Članak 58. Direktive 2007/64 treba tumačiti na način da pojam „korisnik platnih usluga” u smislu te odredbe obuhvaća vlasnika računa za plaćanje na kojem su izvršena izravna terećenja bez njegove suglasnosti.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: portugalski