CELEX: 62019CJ0699
Apellatsioonkaebus
Konkurents
Keelatud kokkulepped
Optilised kettaseadmed
Konkurents
Keelatud kokkulepped
Optilised kettaseadmed
ELTL artikli 101 ja 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artikli 53 rikkumise tuvastamise otsus
Üks ja vältav rikkumine
Mõiste
Salajased kokkulepped seoses sülearvutite ja lauaarvutite optiliste kettaseadmete hangetega, mida korraldasid kaks arvutitootjat

Quanta Storage Inc. (edaspidi „apellant“) palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 12. juuli 2019. aastaotsus Quanta Storage vs. komisjon (
T‑772/15
, edaspidi vaidlustatud kohtuotsus,
EU:T:2019:519
), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi, milles ta palus esimese võimalusena tühistada teda puudutavas osas komisjoni 21. oktoobri 2015. aasta otsus C(2015) 7135 (final) ELTL artiklis 101 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum AT.39639 – optilised kettaseadmed) (edaspidi „vaidlusalune otsus“) ja teise võimalusena vähendada talle määratud trahvi suurust.
Õiguslik raamistik
Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [ELTL] artiklites [101] ja [102] sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (
EÜT 2003, L 1, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 23 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud:
„2.   [Euroopa] Komisjon võib oma otsusega määrata ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele trahve, kui need tahtlikult või ettevaatamatuse tõttu:
a)
rikuvad [ELTL] artiklit [101] või [102]; või
b)
ei järgi artikli 8 kohast otsust ajutiste meetmete kehtestamise kohta; või
c)
ei täida artikli 9 alusel tehtud otsusega siduvaks muudetud kohustust.
[…]
Kui ettevõtjate ühenduse rikkumine on seotud selle liikmete tegevusega, ei tohi trahv ületada 10% nende liikmete kogukäivete summast, kes tegutsevad turul, mida ettevõtjate ühenduse rikkumine mõjutab.
3.   Trahvisumma määramisel võetakse arvesse nii rikkumise raskust kui ka kestust.“
Määruse artikli 27 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Enne artiklites 7, 8 ja 23 ning artikli 24 lõikes 2 sätestatud otsuste tegemist annab komisjon ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele, kelle suhtes komisjon on algatanud menetluse, võimaluse olla ära kuulatud küsimustes, mis on kutsunud esile komisjoni vastuväiteid. Komisjoni otsused võivad põhineda üksnes sellistel vastuväidetel, mille kohta asjaomastel osapooltel on olnud võimalik esitada oma seisukoht. Kaebuste esitajad võtavad menetlusest aktiivselt osa.
2.   Menetluse käigus tagatakse täielikult asjaomaste osapoolte õigus kaitsele. Neil on õigus nõuda juurdepääsu komisjoni toimikule tingimusel, et võetakse arvesse ettevõtjate õigustatud huvi kaitsta oma ärisaladusi. Toimikutele juurdepääsu õigus ei hõlma konfidentsiaalset teavet ning komisjoni või liikmesriikide konkurentsiasutuste ametialaseks kasutuseks mõeldud dokumente. Juurdepääsuõigus ei hõlma eelkõige kirjavahetust komisjoni ja liikmesriikide konkurentsiasutuste vahel või kõnealuste asutuste vahel, sealhulgas artiklite 11 ja 14 kohaselt koostatud dokumendid. Käesolev lõige ei takista komisjonil avaldada ja kasutada teavet, mis on vajalik rikkumise tõendamiseks.“
Määruse artikkel 31 on sõnastatud järgmiselt:
„Euroopa Kohtul on täielik pädevus läbi vaadata otsused, millega komisjon on määranud trahvid või karistusmaksed. Euroopa Kohus võib määratud trahvi või karistusmakse tühistada, seda vähendada või suurendada.“
Trahvide arvutamise kohta on suuniste määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (
ELT 2006, C 210, lk 2
) punktides 6 ja 13 märgitud:
„6.   Rikkumisega seotud kaupade ja teenuste müügiväärtuse sidumisel rikkumise kestusega saadakse adekvaatne asendusväärtus, mis kajastab üheaegselt rikkumise majanduslikku tähtsust ja iga rikkumises osalenud ettevõtja osakaalu. Nendest teguritest lähtumine annab täpse ülevaate trahvi suurusjärgust ning seda ei tuleks vaadelda kui automaatset aritmeetilist arvutusmeetodit.
[…]
13.   Trahvi põhisumma kindlaksmääramisel võetakse aluseks [ettevõtja müüdud] nende kaupade või teenuste väärtus, millega on rikkumine otseselt või kaudselt […] [Euroopa Majanduspiirkonna (EMP)] asjaomasel territooriumil seotud. […]“.
Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
Vaidluse tausta, mida on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–32, võib käesoleva kohtuasja huvides kokku võtta järgmiselt.
Quanta Storage on elektrooniliste andmekandjate sektori ettevõtja, kes tegeleb optiliste kettaseadmete (edaspidi „OKSid“) uurimis- ja arendustegevuse, projekteerimise, valmistamise ja tarnimisega. Ta asutati 1999. aasta veebruaris. Tegemist on Taiwanis (Hiina Vabariik) Taipei börsil noteeritud aktsiaseltsiga.
Kõnealune rikkumine puudutab OKSe, mida kasutati personaalarvutites (lauaarvutid ja sülearvutid), mida tootsid Dell Inc. ja Hewlett Packard (edaspidi „HP“).
Dell ja HP on kaks peamist originaaltoodete tootjat ülemaailmsel personaalarvutiturul. Need kaks äriühingut kasutavad klassikalisi ülemaailmseid hankemenetlusi, mis hõlmavad eelkõige kord kvartalis toimuvaid läbirääkimisi väikse arvu varem välja valitud OKSide tarnijatega maailmahindade üle ja ülemaailmsete ostukoguste üle.
Hankemenetlus hõlmab hinnapakkumisi, elektroonilisi hinnapakkumisi, veebipõhiseid läbirääkimisi, elektroonilisi vähempakkumisi ja kahepoolseid läbirääkimisi (mis ei toimu veebipõhiselt). Hankemenetluse lõpus eraldavad kliendid osalevate OKSide tarnijatele mahu vastavalt nende pakutavatele hindadele.
14. jaanuaril 2009 esitas Koninklijke Philips NV (edaspidi „Philips“) komisjonile taotluse kaitseks trahvide eest vastavalt komisjoni teatisele, mis käsitleb trahvide määramata jätmist või vähendamist kartellide puhul (
ELT 2006, C 298, lk 17
). 29. jaanuaril ja 2. märtsil 2009 täiendati seda taotlust, et lisada sinna Philipsi kõrvale ka Lite-On IT Corporation ja nende ühisettevõtja Philips & Lite-On Digital Solutions Corporation (edaspidi „PLDS“).
30. juunil 2009 andis komisjon Philipsile, Lite-On IT-le ja PLDSile tingimusliku kaitse trahvide eest.
18. juulil 2012 saatis komisjon 13 OKSide tarnijale, sh apellandile, vastuväiteteatise (edaspidi „vastuväiteteatis“), milles ta märkis, et viimased on rikkunud ELTL artiklit 101 ja 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu (
EÜT 1994, L 1, lk 3
; ELT eriväljaanne 11/52, lk 3; edaspidi „EMP leping“) artiklit 53, osaledes OKSe puudutavas keelatud kokkuleppes alates 5. veebruarist 2004 kuni 29. juunini 2009, mis seisnes nende tegevuse kooskõlastamises seoses kahe arvutitootja Dell ja HP korraldatud hankemenetlustega.
26. oktoobril 2012 esitas apellant vastuväiteteatisele vastates oma kirjalikud märkused. Ärakuulamine toimus 29. ja 30. novembril 2012 ja sellel osalesid kõik vastuväiteteatise adressaadid.
Komisjon võttis 21. oktoobril 2015 vastu vaidlusaluse otsuse.
Vaidlusaluses otsuses järeldas komisjon, et keelatud kokkuleppe osalised olid kooskõlastanud oma konkurentsialast tegevust vähemalt 23. juunist 2004 kuni 25. novembrini 2008. Ta täpsustas, et see kooskõlastamine toimus paralleelsete kahepoolsete kontaktide võrgustiku teel. Ta märkis, et keelatud kokkuleppe osalised üritasid kohandada oma turukoguseid ja saavutada seda, et hinnad püsiks kõrgemal tasemel võrreldes sellega, mis tasemel hinnad oleks olnud ilma kahepoolsete kontaktideta.
Komisjon täpsustas vaidlusaluses otsuses, et keelatud kokkuleppe osaliste vaheline kooskõlastamine puudutas Delli ja HP kliendikontosid. Komisjon leidis, et peale kahepoolsete läbirääkimiste oma OKSide tarnijatega rakendasid Dell ja HP standarditud hankemenetlusi, mis toimusid vähemalt korra kvartalis. Ta märkis, et keelatud kokkuleppe liikmed kasutasid oma kahepoolsete kontaktide võrgustikku, et manipuleerida neid hankemenetlusi, takistades niisiis oma klientide katseid hinnakonkurentsi stimuleerida.
Komisjoni sõnul võimaldas teabe regulaarne vahetamine eelkõige keelatud kokkuleppe pooltel omada väga täpset teavet oma konkurentide kavatsuste kohta juba enne hankemenetluses osalemist ja seetõttu kavandada oma konkurentsistrateegia.
Komisjon lisas, et keelatud kokkuleppe osalised vahetasid regulaarselt hinnateavet kindlate kliendikontode kohta ning teavet, mis ei ole hindadega seotud, näiteks olemasolev tootmine ja tarnevõimekus, laoseis, kvalifikatsiooniga seotud olukord, uute toodete või paranduste turuletoomise hetk. Ta märkis, et lisaks jälgisid OKSide tarnijad lõppenud hankemenetluste lõplikke tulemusi, st paremusjärjestust, hinda ja saadud koguseid.
Komisjon märkis samuti, et teades, et nad pidid oma kontaktid klientide eest salajas hoidma, kasutasid OKSide tarnijad ühenduse võtmiseks vahendeid, mis nende arust olid piisavad taotletud tulemuse saavutamiseks. Lisaks täpsustas ta, et katse kutsuda kokku koosolek nende tarnijate vaheliste regulaarsete mitmepoolsete koosolekute korraldamiseks 2003. aastal ebaõnnestus pärast seda, kui see oli ühele kliendile teatavaks tehtud. Komisjoni sõnul toimusid nende kohtumiste asemel kahepoolsed kontaktid peamiselt telefonikõnede vormis ja vahel ka elektrooniliste sõnumite vormis, sh kasutades isiklikke e-posti aadresse ja kiirsõnumivahetust, või koosolekutel, mis toimusid peamiselt ülemaailmsete kliendihaldurite tasemel.
Komisjon tuvastas, et keelatud kokkuleppe osalised võtsid regulaarselt üksteisega ühendust ja et peamiselt telefoni teel toimunud kontaktid muutusid sagedamaks hankemenetluste ajal, mille käigus toimus keelatud kokkuleppe teatud osaliste paaride vahel mitu telefonikõnet päevas. Ta täpsustas, et üldiselt olid keelatud kokkuleppe teatud osaliste paaride vahelised kontaktid oluliselt tihedamad kui teiste vahel.
Apellandile määratava trahvisumma arvutamisel tugines komisjon suunistele määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta.
Esmalt märkis komisjon trahvi põhisumma kindlaksmääramiseks, et arvestades olulisi erinevusi selles, kui kaua OKSide tarnijad on keelatud kokkuleppes osalenud, ja selleks, et keelatud kokkuleppe tegelikku mõju paremini kajastada, on otstarbekas kasutada aasta keskmist müügikäivet, mis arvutatakse nende tegeliku müügiväärtuse põhjal, mille iga asjaomane ettevõtja on oma rikkumises osalemise täiskalendrikuude jooksul teinud.
Komisjon selgitas niisiis, et müügiväärtus arvutati personaalarvutitele mõeldud OKSide müügi põhjal, mille kohta olid arved esitatud EMPs asuvatele HP ja Delli üksustele.
Komisjon täpsustas, et apellandi puhul hõlmas arvesse võetud iga-aastane müük ka selliste OKSide müüki Sony Optiarc Inc-ile, mis olid ette nähtud HP ja Delli süle- ja lauaarvutitele.
Komisjon leidis ühtlasi, et kuna HP suhtes oli konkurentsivastane tegevus alanud hiljem ja selleks, et võtta arvesse keelatud kokkuleppe arengut, arvutatakse asjakohane müügiväärtus eraldi HP ja Delli suhtes ja kohaldatakse kahte erinevat kestusega seotud kordajat.
Seejärel otsustas komisjon, et kuna hindade kooskõlastamise kokkulepped on juba oma laadilt ELTL artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 kõige raskemad rikkumised ja keelatud kokkulepe hõlmas vähemalt EMPd, siis rikkumise raskusastme põhjal kohaldatav protsendimäär on kõnealusel juhul kõigile vaidlusaluse otsuse adressaatidele 16%.
Lõpuks märkis komisjon, et juhtumi asjaolusid silmas pidades otsustas ta lisada trahvile hoiatavalt veel 16%.
Vaidlusaluse otsuse resolutsioon on apellanti puudutavas osas sõnastatud järgmiselt:
„Artikkel 1
Järgmised ettevõtjad rikkusid ELTL artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53, osaledes märgitud ajavahemikel ühes ja vältavas rikkumises, mis koosnes mitmest erinevast rikkumisest optiliste kettaseadmete turul, mis hõlmas tervet EMPd ja mis koosnes hindade koordineerimise kokkulepetest:
[…]
h)
[apellant] 14. veebruarist 2008 kuni 28. oktoobrini 2008 Delli ja HPd puudutava koordineerimise eest.
Artikkel 2
Artiklis 1 nimetatud rikkumise eest on määratud järgmised trahvid:
[…]
h)
[apellant]: 7146000 eurot.“
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Apellant esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 29. detsembril 2015 ning milles ta palus esimese võimalusena tühistada vaidlusalune otsus teda puudutavas osas ja teise võimalusena vähendada talle määratud trahvi suurust.
Hagi põhjendamiseks esitas apellant viis väidet. Esimese väite kohaselt on rikutud kaitseõigusi, põhjendamiskohustust ja õigust heale haldusele; teise väite kohaselt toimus ilmne õigusnormi rikkumine ja rikuti põhjendamiskohustust, kuna vaidlusaluse otsuse resolutsioon erineb komisjoni arutluskäigust HPd puudutava rikkumise kestuse kohta; kolmanda väite kohaselt puuduvad tõendid apellandi osalemise kohta ühes ja vältavas rikkumises ja seda ei ole piisavalt põhjendatud; neljanda väite kohaselt ei olnud komisjonil pädevust kohaldada ELTL artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53 ning viienda väite kohaselt on trahvisumma arvutamisel tehtud faktivigu ja rikutud õigusnormi ning põhjendamiskohustust.
Vaidlustatud kohtuotsusega lükkas Üldkohus need väited tagasi ja jättis hagi seetõttu täielikult rahuldamata.
Poolte nõuded
Apellatsioonkaebuses palub apellant Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
tühistada vaidlusalune otsus teda puudutavas osas;
–
teise võimalusena vähendada talle määratud trahvi;
–
kolmanda võimalusena saata kohtuasi Üldkohtule tagasi ning
–
mõista kõik kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista kõik käesoleva kohtumenetlusega seotud kulud välja apellandilt.
Apellatsioonkaebus
Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks viis väidet, mis käsitlevad sisuliselt hinnangut, mille Üldkohus andis esiteks komisjoni järeldusele, et üks ja vältav rikkumine, mida komisjon talle ette heitis, koosnes mitmest eraldi rikkumisest, teiseks teatud tõenditele, mida on moonutatud, kolmandaks tema ühes ja vältavas rikkumises osalemise kestusele, neljandaks sellele, kas ta oli sellest rikkumisest väidetavalt teadlik, ning viiendaks talle määratud trahvi summale.
Esimene väide
Poolte argumendid
Esimeses väites heidab apellant Üldkohtule ette, et ta ei kohaldanud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 58–72 asjakohast õiguslikku kriteeriumi ja moonutas tõendeid, kui ta lükkas tagasi tema tühistamisväite, et rikutud on tema kaitseõigusi, mida komisjon eiras, kui ta tuvastas vaidlusaluses otsuses lisaks ühele ja vältavale rikkumisele mitu eraldi rikkumist, mida komisjon ei olnud vastuväiteteatises sellisena kvalifitseerinud.
Apellant meenutab, et kaitseõiguste tagamise põhimõte on aluspõhimõte, mida kohaldatakse igas menetluses, mis võib kaasa tuua karistuse, eelkõige trahvi või karistusmakse määramise. Konkurentsi valdkonnas nõuab see põhimõte eelkõige, et vastuväiteteatis, mille komisjon saadab ettevõtjale, kellele ta kavatseb määrata karistuse, sisaldaks teatud hulka olulisi asjaolusid, nagu etteheidetavad faktid, nende õiguslik kvalifikatsioon ja tõendid, millele komisjon tugineb, et ettevõtja saaks tulemuslikult esitada oma argumendid tema suhtes algatatud haldusmenetluses.
Üldkohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 62 ja 63 viidatud kohtupraktikat ei saa aga ühitada Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikliga 6 ega Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõigetega 1 ja 2 ning artikli 48 lõigetega 1 ja 2. Seega rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustas, et apellandi kaitseõigused olid tagatud, samas kui vastuväiteteatises ei kvalifitseerinud komisjon eraldi rikkumisteks asjaolusid, mida ta vaidlusaluse otsuse resolutsioonis sellisena kvalifitseeris. Nimelt võisid vastuväiteteatises väidetud erinevad konkurentsivastaste kontaktide kombinatsioonid põhjustada arvukaid rikkumisi.
Nii oleks see ka juhul, kui komisjon oleks vaidlusaluses otsuses tuginenud üksnes viiele kontaktile. Näiteks kontakti nr 5 kohta väidab apellant, et see üksi ei kujuta endast ELTL artikli 101 rikkumist. Seevastu võib selle sellisena kvalifitseerida koos teiste kontaktidega. Sama kehtib kõigi konkurentsivastaste kontaktide kombinatsioonide kohta, mis hõlmavad seda kontakti.
Seega, kuigi vastuväiteteatises olid esitatud asjaolud ja tõendid, ei olnud esitatud tõenditele antud kvalifikatsiooni. Vastuväiteteatises sellise kvalifikatsiooni puudumine tõi kaasa aga apellandi kaitseõiguste rikkumise, mida Üldkohus ei olnud tunnistanud.
Samuti rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta piiras oma kontrolli üksnes vaidlusaluses otsuses mainitud kontaktidega. Apellant leiab, et isegi kui vastuväiteteatises oleks märgitud, et iga kontaktide kombinatsioon kujutab endast rikkumist, oleks tal olnud võimatu käsitleda kõiki neid kombinatsioone, teadmata komisjoni antud täpset kvalifikatsiooni. Lisaks rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et vastuväiteteatises teavitati apellanti sellest, et komisjon pidas kõiki kahepoolsete kontaktide kombinatsioone eraldi rikkumisteks.
Faktiliste asjaolude moonutamise kohta märgib apellant, et Üldkohus leidis, et vastuväiteteatise põhjendustes 301, 308, 353 ja 354 on viidatud kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuse kogumile ning et seetõttu oli apellanti teavitatud komisjoni kavatsusest tuvastada eraldi rikkumised. Kuid Üldkohus ei võtnud arvesse vastuväiteteatise põhjenduse 353 esimest lauset, milles on selgelt täpsustatud, et komisjon leidis, et tegemist oli ainsa ühe ja vältava rikkumisega.
Komisjon leiab kõigepealt, et väide on tulemusetu. Ta rõhutab, et Üldkohus kinnitas tema järeldust, et apellant osales ühes ja vältavas rikkumises ajavahemikus 14. veebruarist 2008 kuni 28. oktoobrini 2008. Seega on tulemusetud apellandi argumendid komisjoni täiendava järelduse kohta, et see üks ja vältav rikkumine koosnes mitmest eraldi rikkumisest, kuna need ei saa mõjutada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni.
Komisjon väidab, et igal juhul need argumendid on alusetud.
Esimesena moonutab apellant vaidlustatud kohtuotsust, väites, et Üldkohus leidis selles, et kohtupraktikast tuleneb, et poole menetlusõigused ei ole kohaldatavad, kui ta esitas märkusi talle esitatud asjaolude kohta. Vastupidi, Üldkohus esitas selle kohtuotsuse punktides 60–63 õigesti kokkuvõtlikult põhimõtted, mida tuleb kohaldada seoses õigusega olla ära kuulatud.
Teisena tuleb tagasi lükata apellandi argument, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 65 on vastuväiteteatist ilmselgelt moonutatud. Nimelt kuulati ta haldusmenetluses tõesti ära väite osas, et tema tegevus kujutas endast mitte ainult ühte ja vältavat rikkumist, vaid ka mitut eraldi rikkumist. Esiteks leidis Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 66 ja 67 õigesti, et konkurentsivastased kontaktid võivad ühtaegu kujutada endast eraldi rikkumisi ja neid koos võib kvalifitseerida üheks ja vältavaks rikkumiseks. See järeldus on kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga. Teiseks, vastupidi sellele, mida väidab apellant, mainiti vastuväiteteatises tõepoolest mitu korda rikkumiste kogumit.
Kolmandana, vastupidi apellandi väidetele vastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 68–70 tema argumendile, mille kohaselt vastuväiteteatises väidetud kontaktide eri kombinatsioonid tõid kaasa suure hulga võimalikke rikkumisi. Esiteks tuvastas ta, et nende kontaktide arv, millega apellant oli seotud, oli väike. Seda faktilist laadi järeldust ei saa apellatsioonimenetluses vaidlustada. Teiseks tuvastas Üldkohus samuti, et igal juhul oli apellandil võimalik ennast kaitsta kõikide väidetavate kahepoolsete kontaktide osas ja et apellant kasutas seda võimalust, mistõttu ei saa apellant väita, et tema kaitseõigusi on rikutud.
Neljandana moonutab apellant vaidlusalust otsust, kui ta väidab, et kontakti nr 5 konkurentsivastasus sõltub ainult kontaktist nr 1. Lisaks sellele, et see tõlgendus jätab arvesse võtmata selle otsuse põhjenduste 257–259 sisu, järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 68–70 õigesti, et apellandil oli võimalus vaidlustada nii kontakti nr 1 kui ka kontakti nr 5 konkurentsivastasus.
Viiendana tõlgendab apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkte 70 ja 71 valesti. Üldkohus ei kinnitanud seal, et kaitseõigusi kohaldatakse üksnes siis, kui ettevõtjal on olnud piiratud arv kahepoolseid kontakte. Ta piirdus selle kohtuotsuse punktis 71 üksnes täiendava märkusega, et komisjoni ei saa pidada vastutavaks võimaliku suure hulga kahepoolsete kontaktide eest, mis apellandil on olnud.
Euroopa Kohtu hinnang
Esimeses väites heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 58–72 õigusnormi ja moonutas tõendeid, kui ta leidis, et komisjon ei rikkunud tema kaitseõigusi, kui ta tuvastas vaidlusaluses otsuses lisaks ühele ja vältavale rikkumisele mitu eraldi rikkumist, mida ta ei olnud vastuväiteteatises sellisena kvalifitseerinud.
Selle kohta tuleb märkida, et vaidlusaluse otsuse artikli 1 punktis h tuvastas komisjon sisuliselt esiteks ühe ja vältava rikkumise olemasolu ning teiseks selle rikkumise moodustavate „mitme eraldi rikkumise“ olemasolu.
Selles kontekstis tuleb ka märkida, et esimese väitega vaidlustatakse üksnes Üldkohtu hinnang teisele järeldusele, mis puudutab mitme eraldi rikkumise olemasolu. See väide ei puuduta tema hinnangut selles sättes sisalduvale järeldusele, et apellant osales ühes ja vältavas rikkumises.
Sellest tuleneb, et vastupidi komisjoni väidetule ei saa seda väidet tulemusetuna kohe tagasi lükata, kuna käesolevas asjas tugines komisjon vaidlusaluses otsuses kahele eraldi rikkumise tuvastamisele.
Selle väite analüüsimiseks tuleb kõigepealt meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei pea ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumine seisnema tingimata üksikus teos, vaid võib seisneda ka mitmes teos või koguni vältavas tegevuses, isegi kui nende tegude või vältava tegevuse üks või mitu osa võivad ka iseenesest ja iseseisvalt endast selle sätte rikkumist kujutada. Niisiis, kui erinevad teod kuuluvad „tervikplaani“ nende identse eesmärgi tõttu, mis rikub konkurentsitingimusi siseturul, siis on komisjonil õigus omistada nende tegude eest vastutus rikkumises kui tervikus osalemise alusel (vt selle kohta 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Ettevõtja, kes osales sellises ühes ja vältavas rikkumises oma tegevusega, mis vastab ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses konkurentsivastase eesmärgiga „kokkuleppe“ või „kooskõlastatud tegevuse“ mõistele ning mille eesmärk oli aidata kaasa rikkumise toimepanemisele tervikuna, võib olla ühtlasi vastutav sama rikkumise raames teiste ettevõtjate toime pandud tegude eest kogu selle aja jooksul, mil ta selles rikkumises osales (vt selle kohta 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika.
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 59, ei eelda ettevõtja osalemine ühes ja vältavas rikkumises tema otsest osalemist kõigis seda rikkumist moodustavates konkurentsivastastes tegudes (vt selle kohta 22. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Silver Plastics ja Johannes Reifenhäuser vs. komisjon,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Esimest väidet tuleb uurida just neist asjaoludest lähtudes.
Apellant heidab Üldkohtule ette, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 58–72 õigusnormi, kui ta lükkas tagasi tema argumendi, et komisjon rikkus tema kaitseõigusi, kui ta heitis talle vaidlusaluses otsuses esimest korda ette lisaks osalemisele ühes ja vältavas rikkumises osalemist mitmes eraldi rikkumises, mis moodustavad selle ühe ja vältava rikkumise.
Tuleb meenutada, et mõiste „üks ja vältav rikkumine“ eeldab tegevuste kogumit, mis võivad ka iseenesest kujutada endast ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumist. Kuigi tegevuste kogumi võib käesoleva kohtuotsuse punktides 54 ja 55 toodud tingimustel kvalifitseerida üheks vältavaks rikkumiseks, ei saa sellest järeldada, et iga tegevus iseenesest ja eraldi tuleb tingimata kvalifitseerida selle sätte eraldi rikkumiseks. Selleks peab komisjon nimelt veel iga nimetatud tegevuse tuvastama ja sellisena kvalifitseerima ning seejärel tõendama selle ettevõtja osalemist, kellele need süüks pannakse.
Euroopa Kohus on sellega seoses juba otsustanud, et komisjon võib niisuguse otsuse, milles kvalifitseeritakse kogu keelatud kokkulepe üheks ja vältavaks rikkumiseks, jagada niimoodi osadeks üksnes siis, kui esiteks oli nimetatud ettevõtjal haldusmenetluse ajal võimalus aru saada, et teda süüdistatakse ka igas rikkumist moodustavas teos, ja seega oli tal võimalus ennast selle vastu kaitsta, ning kui teiseks on nimetatud otsus selles osas piisavalt selge (vt analoogia alusel 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
).
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on kaitseõiguste tagamine mis tahes menetluses, mis võib kaasa tuua karistusi, eelkõige trahve või karistusmakseid, liidu õiguse aluspõhimõte, mida komisjon peab täielikult järgima (vt selle kohta 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsus komisjon jt vs. Versalis jt,
C‑93/13 P ja C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 60 õigesti meenutas, on määruses nr 1/2003 ette nähtud, et pooltele saadetakse vastuväiteteatis, milles peavad olema selgelt esitatud kõik olulised asjaolud, millele komisjon selles menetlusstaadiumis tugineb. Selline vastuväiteteatis on menetlustagatis, mis kohaldab liidu õiguse aluspõhimõtet, mis nõuab igas menetluses, mis võib viia karistuse määramiseni, kaitseõiguste tagamist. See põhimõte nõuab muu hulgas, et vastuväiteteatis, mille komisjon saadab ettevõtjale, kellele ta kavatseb määrata karistuse konkurentsieeskirjade rikkumise eest, sisaldaks tema vastu kasutatavaid olulisi asjaolusid, nagu etteheidetavad faktid, nendele antav kvalifikatsioon ja tõendid, millele komisjon tugineb, selleks et ettevõtjal oleks võimalik tema suhtes algatatud haldusmenetluses oma argumente tulemuslikult esitada (vt selle kohta 3. septembri 2009. aasta kohtuotsus Papierfabrik August Koehler jt vs. komisjon,
C‑322/07 P, C‑327/07 P ja C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Kohtujurist meenutas oma ettepaneku punktis 88 küll, et komisjonil peab olema võimalus vastuväiteteatises esitatud esialgset hinnangut faktiliste asjaolude kohta oma lõplikus otsuses täpsustada, võttes arvesse haldusmenetluses ilmnenud asjaolusid, et ta saaks kas loobuda alusetuks osutunud vastuväidetest või siis kohandada ja täiendada nii faktilisest kui ka õiguslikust aspektist argumente, mis põhjendavad vastuväiteid, millest ta lähtub (vt selle kohta 5. detsembri 2013. aasta kohtuotsus SNIA vs. komisjon,
C‑448/11 P
, ei avaldata,
EU:C:2013:801
, punktid
–
). See tähendab siiski, et komisjon peab vastuväiteteatises esitama õigusliku hinnangu asjaoludele, millele ta kavatseb lõplikus otsuses tugineda.
Sellest tuleneb, et asjaomase ettevõtja kaitseõigusi rikutakse vastuväiteteatise ja lõpliku otsuse vastuolu tõttu vaid tingimusel, et lõplikus otsuses võeti aluseks vastuväide, mida vastuväiteteatises ei olnud esitatud, või kui seda ei olnud esitatud piisavalt, et võimaldada vastuväiteteatise adressaatidel esitada tõhusalt oma argumente nende suhtes algatatud menetluses.
Sellest tuleneb, et kui komisjon kavatseb vastuväiteteatise adressaatidele ette heita mitte ainult ühte ja vältavat rikkumist, vaid ka selle rikkumise koostisosaks olevat iga tegevust üksikult kui eraldi rikkumisi, nõuab nende adressaatide kaitseõiguste tagamine, et komisjon esitaks vastuväiteteatises vajalikud tõendid, et adressaadid saaksid mõista, et komisjon jätkab nende kohta menetlust nii selle ühe ja vältava rikkumise kui ka iga eraldi rikkumise osas.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 60–63 meenutas Üldkohus õigesti kaitseõiguste tagamise põhimõtteid menetluses, mille eesmärk on tuvastada ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumine. Samuti täpsustas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 62 õigesti, et kaitseõiguse rikkumine tuleb tuvastada vaid siis, kui lõplikus otsuses pannakse asjasse puutuvatele ettevõtjatele süüks vastuväiteteatises märgitust erinevad rikkumised või tuginetakse erinevatele asjaoludele.
Seevastu ei saa apellant tugineda asjaolule, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63, viidates 15. oktoobri 2002. aasta kohtuotsusele Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P – C‑252/99 P ja C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
), et ei ole alust tuvastada, et kaitseõigusi on rikutud, kui väidetavad erinevused vastuväiteteatise ja lõpliku otsuse vahel ei puuduta muud tegevust kui see, mille kohta asjasse puutuvad ettevõtjad on end juba selgitanud ja mis järelikult ei ole uus vastuväide.
Nimelt põhineb see kaalutlus eeldusel, et komisjon tegi selgelt teatavaks esiteks kavatsuse kvalifitseerida iga tegevus või tegevuste kombinatsioon eraldivõetuna eraldi rikkumiseks ning teiseks, millisele ettevõtjale ta neid süüks pani.
Ent vaidlustatud kohtuotsuse punktis 65 tuvastas Üldkohus küll, et paljud vastuväiteteatises esitatud asjaolud viitavad sellele, et komisjoni arvates koosnes keelatud kokkulepe erinevatest kokkulepetest. Siiski ei saanud Üldkohus nendest üldistest kaalutlustest ega isegi vastuväiteteatises tuvastatud kahepoolsetest kontaktidest, mida on mainitud selle kohtuotsuse punktis 69, järeldada, et komisjon esitas seal selgelt tõendid, mis olid vajalikud selleks, et apellant saaks mõista, et komisjonil oli lisaks ühele ja vältavale rikkumisele ka kavatsus heita talle eraldi rikkumistena ette eraldivõetuna igat tegevust või tegevuste kombinatsiooni, milles apellant otseselt osales.
Niimoodi toimides rikkus Üldkohus õigusnormi. Nimelt, ajades vaikivalt segamini ka „tegevuse“ ja „rikkumise“ mõisted, ei saanud apellant mõista – ilma et vastuväiteteatises oleks selgeid andmeid –, et komisjon kavatses tema suhtes menetlust jätkata, mitte ainult selles teatises väidetud ühe ja vältava rikkumise osas, vaid ka seoses mitme eraldi rikkumisega, mis koosnesid vastuväiteteatises mainitud erinevatest kahepoolsetest kontaktidest
Sellest tuleneb, et Üldkohus ei saanud ilma õigusnormi rikkumata otsustada, et komisjon ei rikkunud apellandi kaitseõigusi, kuigi vastuväiteteatis ei sisaldanud olulisi asjaolusid, mida tema vastu kasutati seoses nende eraldi rikkumistega, eelkõige talle ette heidetud tegevuse või tegevuste kombinatsiooni kavandatavat kvalifitseerimist.
Seetõttu tuleb esimese väitega nõustuda.
Teine väide
Poolte argumendid
Teises väites heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane moonutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 104–107 ja 113–115 tõendeid, mille apellant esitas tühistamishagi esimese väite teise osa raames ja mis puudutasid kaitseõiguste ja õiguse heale haldusele järgimist. Täpsemalt heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane moonutas vastuväiteteatisele esitatud vastuse punkti 13 selget tähendust, milles mainiti üksnes kontakte tema ja Philipsi ning Sony Optiarci vahel, kelle tarnija apellant oli, järeldades, et need kontaktid tõendasid, et viimane oli oma konkurentidega otseselt kontaktis.
Esimesena, tuvastades vaidlustatud kohtuotsuse punktides 104–107, et komisjon ei ole rikkunud apellandi kaitseõigusi, pööras Üldkohus tõendamiskoormise ümber.
Teisena, mis puudutab õiguse heale haldusele rikkumist, siis leidis Üldkohus põhjendamatult, et keeldudes HP-lt ja Dellilt nõudmast teavet turu läbipaistvuse kohta, ei rikkunud komisjon seda õigust.
Sellega seoses nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 113 ja 114, et Üldkohus tõlgendas apellandi avaldusi vääralt nii, et nendega nõustuti õigusvastaste kontaktidega konkurentidega, kuigi tegemist oli vaid kontaktidega ühe tarnija ja tema klientide vahel. Nende avalduste selge mõtte moonutamine viis Üldkohtu väära järelduseni, et ei olnud vaja, et komisjon nõuaks HP-lt ja Dellilt teatud dokumentide esitamist.
Komisjon leiab, et teine väide on tulemusetu ja põhjendamatu.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt lükkab Euroopa Kohus kohe tagasi etteheited Üldkohtu otsuse täiendavate põhjenduste kohta, kuna need ei saa kaasa tuua kohtuotsuse tühistamist (25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel vs. komisjon,
C‑403/04 P ja C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb aga märkida, et apellandi väidetud tõendite moonutamine puudutab üksnes punkte, mis ei ole otseselt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107 ja 115 tehtud järelduste aluseks.
Nimelt, esiteks lisanduvad selle kohtuotsuse punktides 104–106 viidatud tõendid kolmele muule tõendile, mis on esitatud nimetatud kohtuotsuse punktides 96, 100 ja 103 ning mis on piisavad sama kohtuotsuse punktis 107 tehtud järelduse põhjendamiseks. Teiseks ei ole vaidlustatud kohtuotsuse punkti 113 vaidlustatud osa vajalik ka selle kohtuotsuse punktides 114 ja 115 esitatud järelduste põhjendamiseks. Punkt 113 algab faktiliste asjaolude tuvastamisega, mida ei ole vaidlustatud ja millest iseenesest piisab nende järelduse kinnitamiseks. See tuvastus puudutab asjaolu, et apellant osales otsestes kontaktides, mille käigus keelatud kokkuleppe osalised vahetasid teavet hindade kohta. Sellest piisab, et põhjendada, et Üldkohus järeldas, et komisjonil ei olnud vaja nõuda Dellilt ja HP‑lt selliste dokumentide esitamist, millega nad olid kohustatud OKSide tarnijaid oma konkurentide hindadest teavitama. Tõendite võimalik moonutamine punkti 113 teises pooles ei mõjuta nimetatud kohtuotsuse punktides 114 ja 115 tehtud järeldusi.
Seega tuleb apellandi teine väide tulemusetuna tagasi lükata.
Kolmas väide
Poolte argumendid
Kolmandas väites heidab apellant Üldkohtule ette põhjendamiskohustuse rikkumist või õige õigusliku kriteeriumi kohaldamata jätmist, kui ta lükkas tagasi tema tühistamishagi teise väite, mis käsitles vastuolu vaidlusaluse otsuse põhjenduste ja selle resolutsiooni vahel.
Apellandi sõnul ei kujuta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 118–121 esitatud Üldkohtu arutluskäik endast piisavat vastust teisele väitele. Tema sõnul esineb vastuolu vaidlusaluse otsuse põhjenduse 553, millest nähtub, et apellant osales HP osas kõnealuses ühes ja vältavas rikkumises alles 10. aprillist kuni 28. oktoobrini 2008, ja selle otsuse resolutsiooni vahel, milles tuvastati apellandi osalemine selles rikkumises nii Delli kui HPd puudutavas osas 14. veebruarist 2008 kuni 28. oktoobrini 2008.
Sellise vastuolu tõttu oleks Üldkohus pidanud apellandi tühistamishagi teise väitega nõustuma.
Komisjoni arvates tuleb see väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Kolmandas väites heidab apellant Üldkohtule ette põhjendamiskohustuse rikkumist või õigusnormi rikkumist, kui ta lükkas tagasi tema tühistamishagi teise väite, et vaidlusaluse otsuse põhjendused ja resolutsioon on omavahel vastuolus.
Selle kohta märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 118, et vaidlusaluse otsuse artikli 1 kohaselt tuvastas komisjon ühe ja vältava rikkumise ning et see ei tähenda siiski, et selle otsuse kõiki adressaate tuleb karistada kogu rikkumise eest. Selle kohtuotsuse punktis 119 rõhutas Üldkohus nimelt, et artiklis 1 on täpsustatud, et nimetatud rikkumine koosneb „mitmest eraldi rikkumisest“.
Nimetatud kohtuotsuse punktis 120 järeldas Üldkohus sellest, et komisjon ei rääkinud endale vastu, kui ta märkis samal ajal vaidlusaluse otsuse artiklis 1, et apellant osales ühes ja vältavas rikkumises seoses Delli ja HPga 14. veebruarist 2008 kuni 28. oktoobrini 2008, ning võttis otsuse põhjenduses 553, mis käsitleb trahvisumma arvutamist, arvesse apellandi esimeste kontaktide hilisemat kuupäeva seoses HPga.
See arutluskäik ei ole ebapiisavalt põhjendatud ega sisalda õigusnormi rikkumist seoses kohaldatava õigusliku kriteeriumiga.
Nimelt ei ole väljakujunenud kohtupraktika kohaselt asjaolul, et ettevõtja ei osalenud keelatud kokkuleppe kõigis osades või et tal oli väike roll nendes osades, milles ta osales, tähtsust selle tuvastamisel, kas ta on rikkumise toime pannud, kuna neid asjaolusid tuleb arvesse võtta üksnes rikkumise raskuse hindamisel ja vajaduse korral trahvi suuruse kindlaksmääramisel (26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Infineon Technologies vs. komisjon,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul järgis komisjon arutluskäiku, mis on kooskõlas sellest kohtupraktikast tulenevate nõuetega. Olles vaidlusaluse otsuse põhjenduses 517 tuvastanud, et apellant osales ühes ja vältavas rikkumises 14. veebruarist kuni 28. oktoobrini 2008, uuris ta selle otsuse kaheksandas osas, milliseid parandusmeetmeid tuleb võtta selles rikkumises osalenud ettevõtjate suhtes. Selle hindamise raames esitas komisjon trahvi arvutamiseks üksikasjaliku ülevaate asjaomaste ettevõtjate osalemise kestuse kohta rikkumise moodustavas igas osas, see tähendab rikkumise selles osas, mis puudutas müüki Dellile (edaspidi „rikkumise Delli osa“), ja sama rikkumise osas, mis puudutas müüki HP‑le (edaspidi „rikkumise HP osa“). Nii ei anna selle otsuse põhjenduses 553 toodud tabel teavet mitte kõnealuse ühe ja vältava rikkumise tuvastamise, vaid trahvi arvutamise kohta. Seega puudub igasugune vastuolu vaidlusaluse otsuse põhjenduse 553 ja artikli 1 punkti h vahel, mis seevastu ei puuduta mitte trahvi arvutamist, vaid selle rikkumise tuvastamist.
Järelikult ei saa käesoleva kohtuotsuse punktides 87 ja 88 esitatud asjaolusid arvestades Üldkohtule ette heita, et ta põhjendas vaidlustatud kohtuotsust valesti või rikkus õigusnormi, kui ta lükkas tagasi apellandi tühistamishagi teise väite.
Seega tuleb kolmas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Neljas väide
Neljandas väites heidab apellant Üldkohtule ette mitut õigusnormi rikkumist seoses hinnanguga, mille Üldkohus andis tema vastutusele rikkumise Delli osa eest. See väide jaguneb kaheks osaks.
Neljanda väite esimene osa
–
Poolte argumendid
Neljanda väite esimene osa puudutab sisuliselt seda, et apellant oli väidetavalt kõnealusest ühest ja vältavast rikkumisest teadlik. Apellant väidab, et Üldkohtu järeldus, et komisjon leidis õigesti, et apellant oli rikkumise Delli osast teadlik või oleks pidanud sellest teadlik olema, põhineb tõendite moonutamisel.
Sellega seoses tugines komisjon tõendamisel kahele Sony Optiarci 14. veebruari ja 28. oktoobri 2008 ettevõttesisesele e-kirjale, millest apellant sai koopia. Komisjon järeldas sellest, et apellant mõistis või oleks pidanud mõistma, et nendes e-kirjades sisalduv teave pärines konkurendilt ja need tõendasid konkurentidevahelist õigusvastast teabevahetust.
Üldkohtus väitis apellant, et need e-kirjad ei ole piisavad tõendid kinnitamaks, et ta oli teadlik kõnealusest ühest ja vältavast rikkumisest, kuna tema sai aru, et nendes sisalduv teave pärines Dellilt.
Vaidlustatud kohtuotsuses lükkas Üldkohus selle argumendi vääralt tagasi.
Mis puudutab 14. veebruari 2008. aasta e-kirja, siis analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 157–160 nelja eraldiseisvat tegurit, mis tema arvates kujutavad endast piisavat kaudsete tõendite kogumit, et tõendada, et selles e-kirjas sisalduv teave ei pärinenud mitte Dellilt, vaid konkurendilt. See tähendab seega, et kui Üldkohtu arutluskäik on mõne nimetatud tõendi osas vigane, on tema järeldus tervikuna väär.
Üldkohus moonutas aga vaidlustatud kohtuotsuse punktis 160 esitatud ühte neljanda kaudse tõendina esitatud tõendit. Need tõendid on Sony Optiarci kaks e‑kirja, millest üks on 30. oktoobrist 2007 ja teine 13. detsembrist 2007. Ent ilmneb selgelt, et erinevalt sellest, mida kinnitab Üldkohus, vahetasid 30. oktoobri 2007. aasta e-kirja Sony Optiarci kaks töötajat, mitte Sony Optiarc ja apellant. Üldkohus moonutas seega seda tõendit, mis seab kahtluse alla tema tõendi 14. veebruari 2008. aasta e-kirja kohta.
Mis puudutab 28. oktoobri 2008. aasta e-kirja, siis leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 202–205 vääralt, et seda võib pidada tõendiks hindasid puudutava konkurentsivastase kontakti kohta. Üldkohus tugines selles järelduses teatud arvule kaudsetele tõenditele.
Üldkohus moonutas aga tõendeid, millele tugineti kaudsete tõenditena. Peale selle, et 28. oktoobri 2008. aasta konkurentsivastase kontakti laadi tõendamiseks ei saa 14. veebruari 2008. aasta e-kirjast midagi järeldada, ei ole võimalik ka rikkumise HP osa puudutavatest tõenditest teha mingit järeldust rikkumise Delli osa kohta. Järelikult rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta järeldas, et tõendid olid piisavad, et tõendada selle kontakti konkurentsivastasust.
Komisjon väidab, et neljanda väite esimene osa tuleb tulemusetuna ja põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Neljanda väite esimeses osas heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane moonutas tõendeid, mis puudutavad teadlikkust rikkumise Delli osast, ja põhjenduse puudumist.
Sellega seoses tuleb meenutada, et moonutamisega on tegemist juhul, kui ilma uusi tõendeid uurimata ilmneb, et olemasolevatele tõenditele antud hinnang on ilmselgelt väär. Apellant peab täpselt osutama tõenditele, mida on moonutatud, ja tooma välja väidetavad hindamisvead (26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Infineon Technologies vs. komisjon,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab esiteks Sony Optiarci 14. veebruari 2008. aasta ettevõttesisest e‑kirja, mille koopia olid saadetud apellandile, siis väidab ta, et Üldkohus tugines oma järelduses, mille kohaselt oli see e-kiri piisav tõendamaks, et apellant oleks pidanud mõistma rikkumise olemasolu, vaidlustatud kohtuotsuse punktides 157–160 esitatud neljale kaudsele tõendile. Apellant väidab, et need kaudsed tõendid on kumulatiivsed, mistõttu juhul, kui üks neist langeb ära, ei saa selle järeldusega nõustuda.
Aga sõltumata küsimusest, kas Üldkohus tõepoolest moonutas ühte nendest tõenditest, tuleb tõdeda, et vastupidi apellandi väidetule nähtub vaidlustatud kohtuotsusest selgelt, et neid tõendeid ei tule mõista nii, et need on kumulatiivsed tingimused, mille täitmisest sõltub Üldkohtu järeldus, vaid et tegemist on autonoomsete, kuid üksteist toetavate tõenditega, mis tõendavad, et apellant oleks pidanud mõistma, et 14. veebruari 2008. aasta e-kirjas mainiti konkurentidevahelist teabevahetust.
Nimelt analüüsis Üldkohus kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 157 ja 158 selle e-kirja sisu. Ta järeldas sellest ühelt poolt, et selles kasutatud sõnastusest endast võis eeldada, et Sony Optiarc pidas otseseid vestlusi Toshiba Samsung Storage Technology (TSST) ja PLDSiga, ning teiselt poolt, et viimati nimetatud äriühingutele selles e-kirjas omistatud teabe sisu oli selline, et apellant oleks pidanud mõistma, et need äriühingud said seda edastada ainult ühele teisele konkurendile, mitte Dellile.
Tõdemusest, et üldjuhul, kui teave pärines Dellilt, täpsustas Sony Optiarc seda, tuletas Üldkohus seejärel vaidlustatud kohtuotsuse punktis 159 järelduse, mille kohaselt oli sellise täpsustuse puudumine käesoleval juhul kõnekas.
Lõpuks mainis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 160 kahte muud Sony Optiarci e-kirja, millest üks oli 30. oktoobrist 2007 ja teine 13. detsembrist 2007, et sellest samuti järeldada, et apellant pidi olema võimeline mõistma, et Sony Optiarci 14. veebruari 2008. aasta ettevõttesisene e-kiri viitas kontaktidele konkurentidega.
Üldkohtu analüüsist nähtub, et ta esitas need neli kaudset tõendit selgelt mitte nelja kumulatiivse tõendina, mis on vajalikud selleks, et saaks järeldada, et apellant oleks pidanud mõistma rikkumise olemasolu, vaid lihtsalt iseseisvate kaudsete tõenditena, mis kõik toetavad sama järeldust.
Sellest järeldub, et moonutamist puudutav etteheide, mis puudutab 30. oktoobri 2007. aasta ja 13. detsembri 2007. aasta e-kirja, ei saa iseenesest kahtluse alla seada Üldkohtu järeldust vaidlustatud kohtuotsuse punktis 161, mistõttu tuleb see etteheide tulemusetuna tagasi lükata.
Teiseks, mis puudutab 28. oktoobri 2008. aasta ettevõttesisest e-kirja, siis väitis apellant Üldkohtus, et seda e-kirja võib mõista nii, et selles mainitakse teavet, mis pärineb Dellilt, mitte konkurentidelt. Üldkohus lükkas selle argumendi tagasi.
Apellant vaidleb sellele tagasilükkamisele vastu ja seab kõigepealt kahtluse alla 28. oktoobri 2008. aasta e-kirja tõendusliku laadi samade argumentidega, mis esitati 14. veebruari 2008. aasta e-kirja kohta.
Siiski ei saa selle argumendiga nõustuda samadel põhjustel kui need, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 106–111.
Seejärel heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane ei selgitanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 204, miks oli ühe ja vältava rikkumise HP osa teadmine või selles osalemine asjakohane asjaolu, mis tõendab, et apellant oleks pidanud mõistma, et 28. oktoobri 2008. aasta e-kiri avalikustas konkurentide esitatud teabe.
Tuleb siiski märkida, et selle argumendiga soovib apellant tegelikult, et nende tõendite tõenduslikule väärtusele antaks uus hinnang, mis Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei kuulu Euroopa Kohtu pädevusse, välja arvatud juhul, kui seda tõendit on moonutatud (12. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Timab Industries ja CFPR vs. komisjon,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika), mida apellant ei ole tõendanud. Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et see argument on vastuvõetamatu.
Seega tuleb neljanda väite esimene osa osaliselt tulemusetuna ja osaliselt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Neljanda väite teine osa
–
Poolte argumendid
Neljanda väite teises osas heidab apellant Üldkohtule ette seda, et viimane otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 148–207, et komisjon tõendas, et apellant soovis oma tegevusega panustada kõigi asjaomases rikkumises osalenud ettevõtjate ühistesse eesmärkidesse. Üldkohus ei vastanud argumentidele, mis ta selle kohta esitas.
Apellant leiab, et kohtupraktikast tuleneb, et komisjon pidi tõendama tema osalemist kõnealuses ühes ja vältavas rikkumises, tõendades, et ta kavatses oma tegevusega panustada kõikide selles rikkumises osalejate taotletud eesmärkidesse. Komisjonil oleks olnud lubatud tõendada passiivset osalemist, kui apellant oleks osalenud konkurentsivastastel aruteludel ja kui ta ei oleks avalikult teatanud, et ta ei loe end nende aruteludega seotuks.
Vaidlusaluse otsuse põhjenduses 219 väitis komisjon, et apellandi panus nendesse eesmärkidesse tema enda tegevusega on tõendatud asjaoluga, et ta ei olnud vastu sellele, et ta on Sony Optiarci e-kirjade koopia saajaks. Nii toimides piirdus komisjon tõdemusega, et apellant ei teatanud avalikult, et ta ei loe ennast seotuks, kui ta sai Sony Optiarcilt teatud ettevõttesisesed e-kirjad, järeldamaks, et apellant osales väidetavas rikkumises. Mis puudutab aga rikkumise Delli osa, siis ei osalenud apellant üheski otseses arutelus ja sai ainult kaudset teavet oma kliendilt Sony Optiarc, kes oli talle teatanud oma kirjavahetusest konkurentidega. Apellandil ei olnud seega võimalik sellele kirjavahetusele vastuväiteid esitada. Ta ei saanud neid takistada ega jätta konkurentidele muljet, et ta on nõus nende kokkuleppega või kooskõlastatud tegevusega. Sellest tuleneb, et komisjon ei ole tõendanud, et apellant hakkas osalema väidetavas rikkumises – vaikimisi või mitte – 14. veebruaril 2008 või 28. oktoobril 2008.
Komisjon on seisukohal, et neljanda väite teine osa ei ole põhjendatud.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Neljanda väite teises osas heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane otsustas, et komisjon leidis vaidlusaluses otsuses õigesti, et apellandi panus asjaomasesse rikkumisse tema enda tegevusega on tõendatud asjaoluga, et apellant ei teatanud avalikult, et ta ei loe end õigusvastase tegevusega seotuks, samas kui tema osalemine seisnes üksnes nende Sony Optiarci ettevõttesiseste e-kirjade koopia saamises, milles mainiti õigusvastast teabevahetust konkurentide vahel.
Sellega seoses tuleb märkida, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt peab komisjon selleks, et tõendada, et ettevõtja osales ühes ja vältavas rikkumises, tõendama, et see ettevõtja soovis oma tegevusega panustada kõigi osavõtjate ühistesse eesmärkidesse ja ta oli teadlik teiste ettevõtjate poolt samade eesmärkide saavutamiseks kavandatavast või ellu viidud ebaseaduslikust tegevusest või ta võis seda mõistlikult ette näha ja oli valmis seda riski kandma (vt selle kohta 24. septembri 2020. aasta kohtuotsus Prysmian ja Prysmian Cavi e Sistemi vs. komisjon,
C‑601/18 P
,
EU:C:2020:751
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses toob õigusvastase algatuse vaikiv heakskiit, selle algatuse sisust avalikult distantseerumata või sellest haldusorganeid teavitamata, kaasa rikkumise jätkamise julgustamise ja muudab raskeks selle avastamise. See kaasosalus kujutab endast passiivset osavõttu rikkumises, mis võib kaasa tuua asjasse puutuva ettevõtja vastutuse (6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
).
Lisaks tuleb meenutada, et asjaolu, et ettevõtja ei osalenud kõigis keelatud kokkuleppe moodustavates tegudes või et tal oli väike roll nendes osades, milles ta osales, ei ole asjakohane selle tuvastamisel, kas ta on rikkumise toime pannud, kuna neid asjaolusid tuleb arvesse võtta üksnes rikkumise raskusastme hindamisel ja vajaduse korral trahvi suuruse kindlaksmääramisel (7. jaanuari 2004. aasta kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, punkt
, ning 26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Infineon Technologies vs. komisjon,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, punkt
).
Käesolevas asjas tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 217, et apellant oli teadlikult saanud teavet keelatud kokkuleppes osalejate kohta, st TSST, PLDS, Hitachi-LG Data Storage, Inc. ja Hitachi-LG Data Storage Korea, Inc., ning tal oli kahepoolseid kontakte ühe konkurendiga HP korraldatud hankemenetluse teemal. Kohtuotsuse punktides 218 ja 219 leidis ta seejärel, et eelkõige kogumis hinnatud tõendite alusel võis komisjon esiteks õigesti tuvastada, et apellant jagas teavet teiste OKSide tarnijatega hinnastrateegia või tulevaste hankemenetluse otstarbel paremusjärjestuse kohta, et kooskõlastada oma tegevus, ning teiseks põhjendatult järeldada, et apellant panustas tahtlikult kõnealuse rikkumise ühte majanduslikku ja konkurentsivastasesse eesmärki.
Seega, arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 124 ja 125 meenutatud kohtupraktikat, otsustas Üldkohus õigesti, et komisjon võis kasutada argumendina e-kirjasid, mille koopia apellant sai, et tuvastada tema panus sellesse rikkumisse, kuna apellandi passiivse osalemise tuvastamine selles rikkumises ei sõltu tingimusest, et ta osales otsestel aruteludel konkurentidega.
Igal juhul tuleb märkida, et apellandi etteheide põhineb rikkumise Delli osa ja rikkumise HP osa kunstlikul eristamisel.
Eelmistes punktides meenutatud kohtupraktikat arvestades ei pidanud Üldkohus aga kontrollima, kas komisjon tõendas, et apellant oli rikkumisest teadlik või oleks pidanud sellest teadlik olema ning et ta oli sellele kaasa aidanud või kavatses sellele kaasa aidata nii rikkumise Delli kui ka HP osaga seoses. Üldkohus leidis seega vaidlustatud kohtuotsuse punktis 219 õigesti esiteks, et apellant aitas tahtlikult kaasa ühele majanduslikule ja konkurentsivastasele eesmärgile, mis seisnes konkurentsi moonutamises Delli ja HP korraldatud OKSide hankemenetlustes, ning teiseks, et apellant oli teadlik OKSe puudutava keelatud kokkuleppe teiste osalejate osalemisest kogu tema osalemise ajal.
Sellest järeldub, et neljanda väite teine osa on põhjendamatu. Järelikult tuleb see väide tervikuna tagasi lükata osaliselt vastuvõetamatuse tõttu, osaliselt tulemusetuna ja osaliselt põhjendamatuse tõttu.
Viies väide
Poolte argumendid
Viiendas väites leiab apellant, et Üldkohus lükkas ekslikult tagasi tema argumendi, et talle määratud trahvisumma on ilmselgelt ebaproportsionaalne.
Apellant leiab, et Üldkohus rikkus oma täieliku pädevuse teostamise eeskirju rikkudes õigusnormi või põhjendas oma otsust ebapiisavalt, kui ta leidis, et komisjon ei rikkunud selle summa arvutamisel ühtegi õigusnormi.
Apellant heidab Üldkohtule ette, et viimane leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 236 vääralt, et tema konkurentsivastased kontaktid võisid mõjutada tema hinnapoliitikat. Sellega seoses leidis Üldkohus apellandi sõnul ekslikult esiteks, et apellant osales aktiivselt aruteludes teiste konkureerivate tarnijatega, ja teiseks, et hindade ja mahtude, tarnijate paremusjärjestuse või tarnepiirangute kohta teabe vahetamine mõjutas tema hinnapoliitikat.
Apellant leiab, et Üldkohtu kaalutlused on ekslikud.
Nimelt, esiteks oleks Üldkohus pidanud trahvisumma arvutamist kontrollides võtma arvesse asjaolu, et nagu nähtub Euroopa Kohtule neljanda väite raames esitatud tõenditest, ei saanud järeldada, et apellant osales rikkumise Delli osas.
Teiseks ei tõendanud Üldkohus, et käesoleva kohtuotsuse punktis 134 viidatud teabevahetusel oli mingigi mõju apellandi hindadele. Sellega seoses piirdus ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 236 pelga kinnitusega, mida ei ole põhjendatud.
Komisjon leiab, et viies väide on osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt tulemusetu või põhjendamatu.
Euroopa Kohtu hinnang
Viiendas väites heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi ega põhjendanud piisavalt oma otsust, kui ta lükkas tagasi tema tühistamishagi viienda väite.
Mis puudutab apellandi väidet, et Üldkohus on rikkunud oma täieliku pädevuse teostamise eeskirju, mida tuleb analüüsida esimesena, siis piisab, kui märkida, et Üldkohus lükkas viienda väite tervikuna tagasi, ilma et tal oleks olnud vaja teha otsust apellandi teise võimalusena esitatud taotluse kohta, et ta seda pädevust teostaks. Lisaks, kuna väidet ei ole põhjendatud, ei vasta see Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d tulenevatele nõuetele ning tuleb seega vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Teisena, mis puudutab väidetavat põhjenduste puudumist vaidlustatud kohtuotsuse punktis 236, siis tuleb esiteks märkida, et pelk asjaolu, et apellant tunnistas, et ta osales seoses HPga otseses teabevahetuses konkurentidega, kinnitab Üldkohtu seisukohta, et ta osales aktiivselt aruteludes teiste konkureerivate tarnijatega, ilma et oleks vaja tõendada, et ta osales kogu asjasse puutuvas teabevahetuses.
Teiseks ei saa Üldkohtule ette heita põhjenduste puudumist põhjusel, et ta leidis, et teave hindade ja mahtude, tarnijate paremusjärjestuse või tarnepiirangute kohta mõjutas apellandi hinnapoliitikat. Nimelt on Euroopa Kohus juba otsustanud, et kooskõlastamise ja selles osalevate ettevõtjate turukäitumise vahel esineb põhjuslikkuse eeldus, mille kohaselt võtavad need ettevõtjad, kui nad jätkavad turul tegutsemist, arvesse konkurentidega vahetatud teavet, et määrata kindlaks oma käitumine turul (21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Eturas jt,
C‑74/14
,
EU:C:2016:42
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Üldkohtu põhjendus on seega kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga.
Sellest järeldub, et viies väide on osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt põhjendamatu.
Vaidlustatud kohtuotsuse tühistamine
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktides 50–72 esitatud apellandi esimese väite analüüsist, rikkus Üldkohus õigusnormi.
Neil asjaoludel tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada.
Üldkohtule esitatud hagi
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu kohaselt tühistab Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse, kui apellatsioonkaebus on põhjendatud. Ta võib ise teha asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab, või suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.
Kuna käesoleval juhul menetlusstaadium seda lubab, tuleb kohtuasjas teha lõplik otsus.
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 31, esitas apellant Üldkohtule esitatud hagi põhjendamiseks viis väidet.
Hagiavalduse esimese väite esimeses osas väidab apellant eelkõige, et komisjon rikkus tema kaitseõigusi, kui ta kinnitas esimest korda vaidlusaluses otsuses, et ta osales mitmes eraldi rikkumises, mis moodustasid ühe ja vältava rikkumise, mida talle süüks pandi, ilma et ta oleks seda haldusmenetluses väitnud.
Käesoleva kohtuotsuse punkte 54–72 arvestades tuleb asuda seisukohale, et komisjon rikkus apellandi kaitseõigusi, heites talle vaidlusaluses otsuses ette osalemist mitmes eraldi rikkumises, mis moodustasid ühe ja vältava rikkumise, mida talle süüks pandi, märkimata seda selgelt vastuväiteteatises.
Samas tuleb täpsustada, et menetlusnormi rikkumine toob otsuse täieliku või osalise tühistamise kaasa siiski ainult juhul, kui on tuvastatud, et sellise rikkumise puudumisel oleks otsus võinud olla teistsuguse sisuga (11. märtsi 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Gmina Miasto Gdynia ja Port Lotniczy Gdynia Kosakowo,
C‑56/18 P
,
EU:C:2020:192
, punkt
).
Käesoleval juhul viis apellandi kaitseõiguste rikkumine selleni, et komisjon pani talle süüks rikkumised, millega seoses ta ei saanud end kaitsta. Nimelt, kui komisjon oleks haldusmenetluses sõnaselgelt täpsustanud iga sellise tegevuse kohta, mida ta kavatses apellandile ette heita, milline oli kavandatav kvalifikatsioon, oleks apellant võinud esitada tõendeid, mis võiksid selle kvalifikatsiooni kahtluse alla seada. Sellest järeldub, et ilma selle rikkumiseta oleks vaidlusaluse otsuse sisu võinud olla teistsugune.
Järelikult tuleb apellandi hagi põhjendamiseks esitatud esimese väitega nõustuda osas, milles ta heidab komisjonile ette kaitseõiguste rikkumist seoses apellandi osalemisega eraldi rikkumistes.
Eeltoodut arvestades ja arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 51–53 märgitut, tuleb vaidlusaluse otsuse artikli 1 punkt h tühistada osas, milles tuvastatakse, et apellant rikkus ELTL artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53, osaledes mitmes eraldi rikkumises.
Apellant väidab Üldkohtule esitatud hagi teises väites, et komisjon on toime pannud õigusnormi ilmse rikkumise ning rikkunud oma põhjendamiskohustust vaidlusaluse otsuse põhjenduste ja resolutsiooni erinevuse tõttu.
Käesoleval juhul tuleb asuda seisukohale, et käesoleva kohtuotsuse punktides 86–93 esitatud põhjustel puudub igasugune vastuolu vaidlusaluse otsuse põhjenduses 553 toodud tabeli ja selle otsuse artikli 1 punkti h vahel. Seega ei saa komisjonile ette heita õigusnormi rikkumist või põhjendamiskohustuse rikkumist selles osas.
Seega tuleb apellandi poolt Üldkohtule esitatud hagi teine väide tagasi lükata.
Üldkohtule esitatud hagi kolmandas väites kinnitab apellant, et komisjon ei ole tõendanud, et ta osales ühes ja vältavas rikkumises.
Käesoleval juhul nõustub Euroopa Kohus põhjendustega, mille Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 128–147, 150–162, 166–174, 177–187, 190–199, 202–207 ja 210–222. Seega tuleb kolmas väide neis punktides esitatud põhjustel tagasi lükata.
Üldkohtule esitatud hagi neljandas väites leiab apellant, et komisjonil puudub pädevus kohaldada ELTL artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53.
Käesoleval juhul nõustub Euroopa Kohus põhjendustega, mille Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 43–56. Seega tuleb neljas väide neis punktides esitatud põhjustel tagasi lükata.
Üldkohtule esitatud hagi viiendas väites märgib apellant esiteks, et komisjon on trahvisumma arvutamisel teinud faktivigu ja rikkunud õigusnorme, ning teiseks, et ta rikkus oma põhjendamiskohustust.
Arvestades käesoleva kohtuotsuse punkte 139–143, nõustub Euroopa Kohus käesoleval juhul põhjendustega, mille Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 226–239, 243–251, 255–258, 262–267. Seega tuleb vaidlustatud kohtuotsuse nendes punktides esitatud põhjustel Üldkohtus apellandi esitatud viies väide tagasi lükata.
Samuti tuleb ELTL artikliga 261 ja määruse nr 1/2003 artikliga 31 Euroopa Kohtule antud täieliku pädevuse alusel otsustada apellandile määratava trahvisumma üle (21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Galp Energía España jt vs. komisjon,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Siinkohal tuleb meelde tuletada, et kui Euroopa Kohus teeb oma põhikirja artikli 61 esimese lõigu teise lause alusel vaidluses lõpliku otsuse, on tal oma täieliku pädevuse alusel õigus asendada komisjoni hinnang enda omaga ning selle tagajärjel tühistada määratud trahv või karistusmakse või vähendada või suurendada selle summat (21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Galp Energía España jt vs. komisjon,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Määratud trahvisumma kindlaksmääramiseks peab ta ise hindama juhtumi asjaolusid ja asjasse puutuva rikkumise liiki (21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Galp Energía España jt vs. komisjon,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
See tegevus eeldab määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 3 kohaselt seda, et iga karistatava ettevõtja puhul tuleb arvesse võtta kõnealuse rikkumise raskust ning kestust, järgides muu hulgas põhjendamise, proportsionaalsuse, karistuste individualiseerimise ja võrdse kohtlemise põhimõtet, ilma et Euroopa Kohus oleks kohustatud järgima suunavaid eeskirju, mis komisjon on oma trahvide arvutamise suunistes ette näinud, isegi kui liidu kohus võib oma täieliku pädevuse teostamisel suunistest juhinduda (21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Galp Energía España jt vs. komisjon,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, punkti 90 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul leiab Euroopa Kohus, et ükski asjaolu, millele apellant käesolevas asjas tugines, ega ükski avaliku huvi põhjus ei õigusta seda, et ta kasutaks seda pädevust vaidlusaluse otsuse artikli 2 punktis h ette nähtud trahvisumma vähendamiseks.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb vaidlusaluse otsuse artikli 1 punkt h tühistada osas, milles tuvastatakse, et apellant rikkus ELTL artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53, osaledes mitmes eraldi rikkumises, ning jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 184 lõige 2 sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra artikli 138 lõige 3 täpsustab, et kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks, jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda. Siiski, kui kohtuasja asjaolud seda õigustavad, võib Euroopa Kohus otsustada, et lisaks enda kohtukulude kandmisele mõistetakse poolelt välja ka osa teise poole kohtukuludest.
Käesoleval juhul on apellant nõudnud, et komisjonilt mõistetaks välja kõik kohtukulud ning komisjon on kohtuvaidluse käesolevas apellatsioonimenetluses ja osaliselt esimeses kohtuastmes kaotanud. Apellandi esimeses kohtuastmes esitatud nõuded jäeti osaliselt rahuldamata. Euroopa Kohus leiab käesoleva kohtuasja asjaolusid arvestades, et komisjoni kohtukulud nii esimeses kohtuastmes kui ka apellatsioonimenetluses tuleb jätta tema enda kanda ning temalt tuleb välja mõista kõik apellandi apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulud ja pool esimeses kohtuastmes kantud kohtukuludest. Apellant kannab poole oma kohtukuludest esimeses kohtuastmes.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 12. juuli 2019. aasta otsus Quanta Storage vs. komisjon (
T‑772/15
,
EU:T:2019:519
).

2.
Tühistada komisjoni 21. oktoobri 2015. aasta otsuse C(2015) 7135 (final) ELTL artiklis 101 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum AT.39639 – optilised kettaseadmed) artikli 1 punkt h osas, milles järeldatakse, et Quanta Storage Inc. on rikkunud ELTL artiklit 101 ja 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklit 53, osaledes alates 14. veebruarist kuni 28. oktoobrini 2008 mitmes eraldi rikkumises.

3.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

4.
Jätta komisjoni kanda lisaks tema enda kohtukuludele nii esimeses kohtuastmes kui ka apellatsioonimenetluses ka kõik kohtukulud, mille Quanta Storage Inc. on kandnud seoses käesoleva apellatsioonkaebusega, ja pool kohtukuludest, mille ta kandis esimeses kohtuastmes.

5.
Jätta Quanta Storage Inc-i kanda pool tema kohtukuludest esimeses kohtuastmes.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.