CELEX: 62021CJ0613
Appel
personalesager
tjenestemænd
procedure for udnævnelse til en direktørstilling
stillingsopslag og meddelelse om ledig stilling
afslag på ansøgers ansøgning og udnævnelse af anden ansøger
uregelmæssighed under ansættelsesproceduren
åbenbart urigtigt skøn
gennemsigtighed
ligebehandling

Europa-Parlamentet har med sit appelskrift nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 14. juli 2021, Carbajo Ferrero mod Parlamentet (T-670/19, ikke trykt i Sml., herefter »den appellerede dom«,
EU:T:2021:435
), hvorved Retten dels annullerede Parlamentets afgørelse af 10. december 2018 om afslag på Fernando Carbajo Ferreros ansøgning og udnævnte A, en anden ansøger, til stillingen som direktør for medier i Parlamentets Generaldirektorat for Kommunikation (herefter »den omtvistede afgørelse«), dels tilpligtede Parlamentet at betale Fernando Carbajo Ferrero et beløb på 40000 EUR i erstatning som følge af økonomisk tab.
Sagens baggrund
Sagens baggrund, der er gennemgået i den appellerede doms præmis 1-18, kan med henblik på denne sag sammenfattes som følger.
Fernando Carbajo Ferrero blev ansat som tjenestemand ved Parlamentet den 21. april 1986. Han udførte en række forskellige opgaver i Parlamentet inden for presse, information, kultur og medier.
Med henblik på ansættelse af en direktør for medier i Generaldirektoratet for Kommunikation (herefter »direktør for medier«) offentliggjorde Parlamentet den 27. februar 2018 et stillingsopslag i henhold til artikel 29, stk. 1, litra a), i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »stillingsopslaget«). Ansøgningsfristen udløb den 23. marts 2018. Fernando Carbajo Ferrero besvarede stillingsopslaget den 22. marts 2018.
Parlamentet modtog tre ansøgninger som svar på det opslåede stillingsopslag. Med henblik på at opnå et større ansøgerfelt til stillingen som direktør for medier udsendte Parlamentet den 27. marts 2018 en meddelelse om overførsel i henhold til artikel 29, stk. 1, litra b), i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »meddelelsen om overførsel«). Derudover offentliggjorde Parlamentet den 13. april 2018 i
Den Europæiske Unions Tidende
en meddelelse om ledig stilling i henhold til artikel 29, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (
EUT 2018, C 132 A, s. 1
) (herefter »meddelelsen om ledig stilling«).
I meddelelsen om ledig stilling var fristen for indgivelse af ansøgninger fastsat til den 27. april 2018. Der var i alt 16 ansøgere, herunder 3, der søgte på grundlag af stillingsopslaget, en i medfør af meddelelsen om overførsel og endelig 12 som følge af meddelelsen om ledig stilling. Blandt disse ansøgere indgav A den 26. april 2018 sin ansøgning på grundlag af meddelelsen om ledig stilling.
Da der i juni 2018 endnu ikke var udpeget en direktør for medier, blev Fernando Carbajo Ferrero tildelt midlertidige ansvarsområder, der hørte under stillingen, for at sikre kontinuiteten i direktoratet for medier.
Under proceduren for udnævnelse af en direktør for medier blev der nedsat et rådgivende udvalg for udnævnelse af højtstående tjenestemænd (herefter »det rådgivende udvalg«) i henhold til Parlamentets Præsidiums (herefter »Præsidiet«) afgørelse af 16. maj 2000 om fastlæggelse af de forskellige trin i proceduren for udnævnelse af ledende tjenestemænd, som ændret ved Præsidiets afgørelse af 18. februar 2008 (herefter »afgørelsen om fastlæggelse af trinene i proceduren«).
Under et møde den 4. oktober 2018 vedtog det rådgivende udvalg kriterier for den sammenlignende bedømmelse af ansøgernes kvalifikationer (herefter »kriterierne for den sammenlignende bedømmelse«). Med udgangspunkt i disse kriterier udarbejdede det rådgivende udvalg en liste over ansøgere og afgav en anbefaling til Præsidiet om de relevante ansøgere, der burde indkaldes til en samtale. Præsidiet godkendte enstemmigt anbefalingen. Fernando Carbajo Ferrero, der havde indgivet en ansøgning i medfør af stillingsopslaget, A, der havde ansøgt på grundlag af meddelelsen om ledig stilling, og B, som var den eneste ansøger, der havde indgivet en ansøgning i medfør af meddelelsen om overførsel, var blandt de ansøgere, der blev indkaldt til samtale. Forud for samtalerne med disse ansøgere vedtog det rådgivende udvalg syv emner eller temaer, der for udvalget skulle danne grundlag for samtalerne med henblik på en vurdering af ansøgningerne og en prioritering af ansøgerne efter afholdelsen af samtalerne.
Samtalerne fandt sted den 19. november 2018. På grundlag af disse samtaler fremsendte det rådgivende udvalg en begrundet rapport til Præsidiet, således at dette kunne tage stilling til ansøgningerne. Rapporten omfattede en opstilling af ansøgerne i prioriteret rækkefølge og var i bilag vedlagt en anbefaling vedrørende de mest kvalificerede ansøgere til stillingen som direktør for medier. Under mødet den 10. december 2018 anbefalede det rådgivende udvalg tre ansøgere i prioriteret rækkefølge til ansættelse i den ledige stilling, hvor A havde førsteprioritet, Fernando Carbajo Ferrero andenprioritet og B tredjeprioritet. Præsidiet besluttede i sin egenskab af ansættelsesmyndighed at følge det rådgivende udvalgs anbefaling og udnævnte A til den pågældende stilling.
Den 11. december 2018 informerede generaldirektøren for Generaldirektoratet for Kommunikation samtlige ansatte i dette direktorat om, at ansættelsesprocedurerne var afsluttet, og takkede Fernando Carbajo Ferrero for de opgaver, han midlertidigt havde påtaget sig i direktoratet for medier.
Ved e-mail af 12. december 2018 meddelte Parlamentets generalsekretær Fernando Carbajo Ferrero den omtvistede afgørelse.
Den 8. marts 2019 indgav Fernando Carbajo Ferrero en klage i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«) over den omtvistede afgørelse, som blev afslået den 21. juni 2019.
Sagsbehandlingen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 1. oktober 2019 anlagde Fernando Carbajo Ferrero sag i henhold til artikel 270 TEUF med påstand dels om annullation af den omtvistede afgørelse, dels om erstatning for det tab, som han angiveligt havde lidt som følge af denne afgørelse.
Til støtte for søgsmålet fremsatte Fernando Carbajo Ferrero fem anbringender.
Ved den appellerede dom undersøgte Retten det andet anbringendes andet led om, at den fulgte udvælgelsesprocedure havde tilsidesat vedtægtens artikel 27, retssikkerhedsprincippet, princippet om gennemsigtighed, princippet om god forvaltningsskik og ligebehandlingsprincippet.
I denne forbindelse fastslog Retten i den appellerede doms præmis 111-123 i det væsentlige, at den vide skønsbeføjelse, som administrationen råder over for så vidt angår tilrettelæggelsen af udvælgelsesproceduren, forudsætter overholdelse af princippet om ligebehandling af ansøgerne og objektivitet med hensyn til valget mellem dem, hvilket kræver dels, at kriterierne for den sammenlignende bedømmelse skal fastlægges, inden ansættelsesproceduren indledes, dels at disse kriterier for den sammenlignende bedømmelse ikke må ændres under udvælgelsesproceduren for at undgå risikoen for, at de tilpasses efter de modtagne ansøgninger. Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 119, at afgørelsen om fastlæggelse af trinene i proceduren fastsætter, at der skal vedtages kriterier for den sammenlignende bedømmelse af kvalifikationer ved indledningen af proceduren, dvs. inden modtagelsen af ansøgningerne, og ikke åbner mulighed for, at disse kriterier kan ændres under samtalerne.
Retten fastslog imidlertid, at selv om sådanne kriterier i det foreliggende tilfælde havde gjort det muligt at inddele ansøgningerne med henblik på kun at udvælge visse af dem, var de hverken blevet anvendt under samtalerne med ansøgerne eller ved gennemgangen af svarene på de spørgsmål, der blev stillet under de samtaler, som førte til, at ansøgerne blev opstillet i prioriteret rækkefølge. Under det andet trin i udvælgelsesproceduren havde det rådgivende udvalg nemlig udarbejdet syv debatemner eller temaer, der skulle tjene til at vurdere ansøgerne, og opstillingen af ansøgerne i prioriteret rækkefølge var udelukkende foretaget på grundlag af ansøgernes svar på spørgsmål vedrørende de emner eller temaer, der var blevet drøftet under disse samtaler.
I den appellerede doms præmis 124 og 125 fandt Retten, at Parlamentet hverken havde godtgjort, at de samme kriterier for den sammenlignende bedømmelse af kvalifikationer var blevet anvendt under de forskellige trin af udvælgelsesproceduren, eller at Præsidiet, i dets egenskab af ansættelsesmyndighed, var blevet underrettet om, at de kriterier, som det rådgivende udvalg havde fastsat inden modtagelsen af ansøgningerne, ikke var blevet anvendt til at sammenligne ansøgernes kvalifikationer under samtalerne. Retten tiltrådte derfor Fernando Carbajo Ferreros andet anbringendes andet led, for så vidt som han hermed kritiserede den manglende gennemsigtighed af de forskellige trin i ansættelsesproceduren og den deraf følgende tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik og ligebehandlingsprincippet, og fastslog, at den omtvistede afgørelse var blevet vedtaget efter en ikke-forskriftsmæssig procedure.
Retten tiltrådte ligeledes det tredje anbringendes andet led og følgelig dette anbringende i sin helhed, for så vidt som Fernando Carbajo Ferrero med dette led havde gjort gældende, at den omtvistede afgørelse var behæftet med et åbenbart urigtigt skøn som følge af, at A’s ansøgning var blevet udvalgt, uden at ansættelsesmyndigheden var blevet behørigt underrettet om Fernando Carbajo Ferreros erhvervserfaring. Retten nåede frem til denne bedømmelse efter i den appellerede doms præmis 139 at have fastslået, at det ikke fremgik af uddraget af rapporten om samtalerne med ansøgerne, som ansættelsesmyndigheden havde lagt til grund ved vedtagelse af den omtvistede afgørelse, at det rådgivende udvalg havde taget behørigt hensyn til Fernando Carbajo Ferreros erhvervserfaring i Parlamentets Generaldirektorat for Kommunikation, for så vidt som det i det nævnte uddrag blot var anført, at Carbajo Ferrero siden 2009 havde været kontorchef i det pågældende generaldirektorat, og at Parlamentet ikke havde bestridt, at han siden 1999 faktiske havde været chef for dette generaldirektorat. Det fremgik heller ikke af uddraget, at Fernando Carbajo Ferrero midlertidigt havde påtaget sig opgaver, som var forbundet med den stilling, der skulle besættes fra den 1. juni 2018.
Da Retten fandt, at den omtvistede afgørelse var vedtaget efter en ikke-forskriftsmæssig procedure, og at den var behæftet med et åbenbart urigtigt skøn, idet de til ansættelsesmyndigheden oplysninger var unøjagtige, annullerede Retten denne afgørelse uden at undersøge de øvrige argumenter, som Fernando Carbajo Ferrero havde fremført til støtte for det tredje, det fjerde og det femte anbringende.
Endvidere tog Retten delvist Fernando Carbajo Ferreros påstand om erstatning til følge for så vidt angik påstanden om erstatning for det økonomiske tab og pålagde Parlamentet at betale Fernando Carbajo Ferrero et beløb på 40000 EUR i erstatning.
Parternes påstande for Domstolen
Parlamentet har i appelskriftet nedlagt følgende påstande:
–
Principalt ophæves den appellerede dom, sagen hjemvises til Retten, og afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.
–
Subsidiært ophæves den appellerede dom, Parlamentet frifindes, og Fernando Carbajo Ferrero tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Fernando Carbajo Ferrero har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
Til støtte for appellen har Parlamentet fremsat to anbringender. Med det første anbringende har det gjort gældende, at Retten begik retlige fejl og gengav de faktiske omstændigheder urigtigt ved at fastslå, at udvælgelsesproceduren var behæftet med en uregelmæssighed. Med det andet anbringende har Parlamentet gjort gældende, at Retten begik retlige fejl og gengav de faktiske omstændigheder og beviserne urigtigt, da den fastslog, at den omtvistede afgørelse var behæftet med et åbenbart urigtigt skøn. Parlamentet har subsidiært fremsat et anbringende om, at den appellerede dom er behæftet med en begrundelsesmangel og en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, eftersom der ikke er foretaget en undersøgelse af konsekvenserne af annullationen af den omtvistede afgørelse.
Om det første anbringende
Det første anbringende er inddelt i fire led, som behandles samlet.
Parternes argumentation
Med det første anbringendes første led har Parlamentet gjort gældende, at Retten, da den fortolkede afgørelsen om fastlæggelse af trinene i proceduren, begik retlige fejl og traf en afgørelse med en selvmodsigende begrundelse.
For det første fremgår det af punkt 4 i afgørelsen om fastlæggelse af trinene i proceduren for udvælgelse af højtstående tjenestemænd, at denne procedure omfatter to trin, hvoraf det første, der er fakultativ, består i en sammenligning af ansøgernes kvalifikationer på grundlag af ansøgningerne og udarbejdelsen af en liste over ansøgere, og det andet består i samtaler med de ansøgere, der er opført på denne liste. Parlamentet har præciseret, at kriterierne for den sammenlignende bedømmelse kun anvendes under procedurens første trin, da den omhandlede afgørelse på ingen måde kræver, at de samme kriterier for den sammenlignende bedømmelse skal anvendes på det andet trin, eller forbyder, at der eventuelt vedtages nye kriterier. Parlamentet har anført, at det rådgivende udvalg i forbindelse med den omhandlede udvælgelsesprocedure vedtog tre kriterier for den sammenlignende bedømmelse og derefter syv emner, der skulle drøftes under samtalerne med ansøgerne. Parlamentet har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 117-119 fastslog, at Parlamentet under det andet trin af udvælgelsesproceduren og ved opstillingen i prioriteret rækkefølge ikke kunne ændre de kriterier for den sammenlignende bedømmelse af ansøgerne, der var blevet anvendt under det første trin af udvælgelsen. Herved fratog Retten ansættelsesmyndigheden dens meget vide skønsbeføjelse med hensyn til fastsættelsen af de nærmere retningslinjer for udvælgelsesproceduren.
Parlamentet har for det andet gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 120-124 at fastslå, at det var med urette, at det rådgivende udvalg ikke havde oplyst Præsidiet om, at kriterierne for den sammenlignende bedømmelse ikke var blevet anvendt under samtalerne med ansøgerne.
For det tredje har Parlamentet gjort gældende, at den appellerede doms begrundelse er selvmodsigende. Parlamentet har henvist til, at Retten i dommens præmis 65 har henvist til et klagepunkt fremsat af Fernando Carbajo Ferrero til støtte for hans ulovlighedsindsigelse mod afgørelsen om fastlæggelse af trinene i proceduren, og hvorefter »denne afgørelse ikke fastsætter, at det rådgivende udvalg skal anvende kriterierne for den sammenlignende bedømmelse af ansøgernes kvalifikationer under samtalerne med henblik på en opstilling i prioriteret rækkefølge, eller at disse kriterier skal meddeles ansættelsesmyndigheden«. Det er imidlertid selvmodsigende, at Retten uden udtrykkeligt at tage stilling til dette klagepunkt forkastede ulovlighedsindsigelsen i sin helhed, mens den i den appellerede doms præmis 124-120 anså, at den omstændighed, at kriterierne for den sammenlignende bedømmelse ikke var meddelt Præsidiet, udgjorde en retlig fejl.
Med det første anbringendes andet led har Parlamentet gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 111 og 112 at have fortolket ligebehandlingsprincippet således, at der af dette princip følger en generel forpligtelse til at vedtage de omhandlede kriterier inden modtagelsen af ansøgningerne, og således, at denne forpligtelse er ledsaget af et forbud mod at ændre kriterierne under udvælgelsesproceduren.
Parlamentet har i denne forbindelse bestridt relevansen af dom af 3. marts 1993, Booss og Fischer mod Kommissionen (
T-58/91
,
EU:T:1993:15
), som Retten støttede sig på for i den appellerede doms præmis 111 og 112 at fastslå, at kriterierne for den sammenlignende bedømmelse ikke må ændres under udvælgelsesproceduren. Parlamentet har fremhævet, at den sag, der gav anledning til den pågældende dom, vedrørte et stillingsopslag, der var offentliggjort i henhold til vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), mens Præsidiet i den foreliggende sag havde besluttet at udvide muligheden for at opnå et større ansøgerfelt ved at offentliggøre meddelelsen om ledig stilling i medfør af vedtægtens artikel 29, stk. 2. Sidstnævnte bestemmelse fastsætter imidlertid en særlig procedure, hvorunder ansættelsesmyndigheden kan anvende kriterier, der ikke fremgår af stillingsopslaget. Parlamentet er af den opfattelse, at dets argumentation støttes af dom af 19. maj 1983, Mavridis mod Parlamentet (
289/81
,
EU:C:1983:142
, præmis
), og af 19. maj 1983, Verros mod Parlamentet (
306/81
,
EU:C:1983:143
, præmis
).
Parlamentet har tilføjet, at et generelt forbud mod at ændre kriterierne for den sammenlignende bedømmelse under udvælgelsesproceduren er i strid med artikel 5, første og tredje afsnit, i bilag III til vedtægten.
Parlamentet har ligeledes foreholdt Retten at have foretaget en fejlagtig anvendelse af ligebehandlingsprincippet i den foreliggende sag. Det har i denne forbindelse for det første anført, at Retten aldrig lagde til grund, at Parlamentet havde tilsidesat de retlige rammer, der var fastsat i stillingsopslaget, i meddelelsen om overførsel og i meddelelsen om ledig stilling. For det andet er Parlamentet af den opfattelse, at Retten forsømte at undersøge, hvorvidt de emner, der blev drøftet under samtalerne med ansøgerne, var i overensstemmelse med de betingelser, der var indeholdt i meddelelsen om ledig stilling, og hvorvidt nogle ansøgere havde opnået en fordel frem for andre.
Med det første anbringendes tredje led har Parlamentet gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 124-120 fastslog, at Parlamentet havde tilsidesat princippet om gennemsigtighed, eftersom Præsidiet, i dets egenskab af ansættelsesmyndighed, ikke var blevet underrettet om, at kriterierne for den sammenlignende bedømmelse var blevet erstattet med syv emner eller temaer, der var fastlagt med henblik på samtalerne med ansøgerne. Parlamentet har desuden gjort gældende, at Retten traf afgørelse ultra petita, eftersom Fernando Carbajo Ferrero i første instans havde gjort gældende, at der var sket en tilsidesættelse af princippet om gennemsigtig i forhold til ansøgerne og ikke i forhold til Præsidiet.
Med det første anbringendes fjerde led har Parlamentet gjort gældende, at Retten foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, idet den i den appellerede doms præmis 119 fastslog, at opstillingen i prioriteret rækkefølge ikke »alene« kunne baseres på de svar, som ansøgerne havde givet vedrørende de syv emner eller temaer, der blev drøftet under samtalen. Parlamentet har i denne forbindelse fremhævet, at intet i sagsakterne tyder på, at Præsidiet med henblik på opstillingen i prioriteret rækkefølge undlod at tage hensyn til ansøgernes erhvervserfaring og kvalifikationer. Retten har til og med anerkendt denne omstændighed i den appellerede doms præmis 12.
Fernando Carbajo Ferrero har heroverfor anført, at dette anbringende skal forkastes.
Domstolens bemærkninger
Det følger af Domstolens praksis, at selv om ansættelsesmyndigheden har en vid skønsmargen ved sammenligningen af ansøgernes kvalifikationer, og i særlig grad kan udøve dette skøn med henblik på den ledige stilling, skal det dog ske inden for de rammer, den selv har opstillet ved stillingsopslaget (jf. i denne retning dom af 7.2.1990, Culin mod Kommissionen,
C-343/87
,
EU:C:1990:49
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
På dette grundlag anførte Retten med rette i præmis 139 i dom af 28. september 2017, Hristov mod Kommissionen og EMA (
T-495/16 RENV I og T-495/16 RENV II
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:676
), at ansættelsesmyndigheden råder over en vid skønsbeføjelse ved sammenligningen af fortjenesterne hos ansøgerne til en sådan stilling, navnlig når den ledige stilling er meget høj. Denne vide skønsbeføjelse skal imidlertid udøves under fuldstændig iagttagelse af alle relevante bestemmelser, dvs. ikke blot stillingsopslaget, men ligeledes eventuelle procedureregler, som ansættelsesmyndigheden måtte have opstillet for udøvelsen af dens skønsbeføjelse. De regler, der finder anvendelse på udnævnelsesproceduren, udgør således ligeledes en del af den retlige ramme, som ansættelsesmyndigheden nøje skal iagttage ved udøvelsen af sin vide skønsbeføjelse.
Som generaladvokaten i det væsentlige har fremhævet i punkt 48-52 i forslaget til afgørelse, udgør afgørelsen om fastlæggelse af trinene i proceduren en del af disse relevante regler, og de nævnte trin, der er indbyrdes forbundne, skal anses for en samlet udvælgelsesprocedure. Henset til, at der er tale om en samlet udvælgelsesprocedure, udgør det rådgivende udvalgs vedtagelse af de kriterier for den sammenlignende bedømmelse, som er fastsat i afgørelsens punkt 4, litra a), grundlaget for hele den nævnte procedure, og ethvert af de i denne afgørelses punkt 4, litra e), omhandlede emner eller temaer, der blev taget op under samtalerne med ansøgerne, skal følge af disse kriterier, således at det rådgivende udvalg kan vurdere egnetheden af de ansøgere, der er indkaldt til samtaler i forhold til hvert enkelt kriterium.
Det må derfor fastslås, at Retten ikke foretog en fejlagtig fortolkning af punkt 4 i afgørelsen om fastlæggelse af trinene i proceduren, for så vidt som den i den appellerede doms præmis 111, 112, 114 og 119 fastslog, at ansættelsesmyndighedens vide skønsbeføjelse med hensyn til tilrettelæggelsen af udvælgelsesproceduren er afgrænset på en sådan måde, dels at kriterierne for den sammenlignende bedømmelse skal fastsættes på grundlag af stillingsopslaget, meddelelsen om overførsel og meddelelsen om ledig stilling under det første trin af udvælgelsesproceduren og forud for den relevante ansættelsesprocedure eller inden modtagelsen af ansøgninger, dels at disse kriterier ikke må ændres under udvælgelsesproceduren.
Det var derfor med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 118 fastslog, at de spørgsmål, der blev stillet under samtalerne med ansøgerne, ikke måtte føre til, at der blev vedtaget nye kriterier for den sammenlignende bedømmelse af kvalifikationer efter forhåndsudvælgelsen af de ansøgere, som skulle indkaldes til de nævnte samtaler.
Retten støttede sig i den appellerede doms præmis 111 og 112 i øvrigt med rette på præmis 67 i dom af 3. marts 1993, Booss og Fischer mod Kommissionen (
T-58/91
,
EU:T:1993:15
), hvor der henvises til præmis 40-38 i dom af 30. oktober 1974, Grassi mod Rådet (
188/73
,
EU:C:1974:112
), og til præmis 22-20 i dom af 7. februar 1990, Culin mod Kommissionen (
C-343/87
,
EU:C:1990:49
), hvorefter ligebehandlingsprincippet i forbindelse med en procedure til udvælgelse af tjenestemænd kræver, at kriterierne for den sammenlignende bedømmelse skal fastlægges, inden rekrutteringsproceduren indledes, og at disse kriterier ikke må ændres under udvælgelsesproceduren.
Parlamentet har påberåbt sig domme af 19. maj 1983, Mavridis mod Parlamentet (
289/81
,
EU:C:1983:142
, præmis
) og Verros mod Parlamentet (
306/81
,
EU:C:1983:143
, præmis
), hvorefter ansættelsesmyndigheden – inden for rammerne af den særlige procedure, der er fastsat i vedtægtens artikel 29, stk. 2, eller når en udvælgelseskomité, hvortil ansættelsesmyndigheden har delegeret sin udvælgelsesbeføjelse, er blevet udpeget – ikke er forpligtet til at anvende bestemmelserne i bilag III til vedtægten vedrørende meddelelser om udvælgelsesprøver, men også kan anvende de kriterier, der ikke er fastsat i stillingsopslaget, under proceduren. Disse domme blev imidlertid ikke afsagt i forbindelse med en udvælgelsesprocedure, for hvilken det ved en afgørelse, der særligt blev truffet med henblik på at fastlægge trinene i den pågældende procedure, bestemte, at det rådgivende udvalg skulle fastsætte kriterierne for den sammenlignende bedømmelse på grundlag af ordlyden af meddelelsen om ledig stilling. De nævnte domme kan derfor ikke støtte Parlamentets argumentation om, at det var muligt at ændre kriterierne for den sammenlignende bedømmelse under den omhandlede udvælgelsesprocedure.
Parlamentet kan derfor ikke gøre gældende, at Retten, idet den i den appellerede doms præmis 117-119 fastslog, at det rådgivende udvalg havde undladt at informere Præsidiet, i dets egenskab af ansættelsesmyndighed, om, at de kriterier for den sammenlignende bedømmelse af kvalifikationer, der var fastlagt for det første trin af udvælgelsesproceduren, ikke var blevet anvendt til at sammenligne ansøgernes kvalifikationer under samtalerne, har frataget Præsidiet den mulighed for at tilrettelægge sin egen udvælgelsesprocedure, som henhører under dets meget vide skønsbeføjelse. I disse præmisser begrænsede Retten sig nemlig til at præcisere, at den omhandlede mulighed for at tilrettelægge udvælgelsesproceduren ikke opfyldte det krav om, at den sammenlignende vurdering af ansøgernes kvalifikationer og kompetencer skulle gennemføres på grundlag af de kriterier for den sammenlignende bedømmelse af kvalifikationer, der var blevet fastlagt forud for modtagelsen af de ansøgninger, der var indgivet på grundlag af stillingsopslaget, meddelelsen om overførsel og meddelelsen om ledig stilling, og som ikke kunne ændres under udvælgelsesproceduren.
Parlamentets argumenter om, at Retten begik retlige fejl i den appellerede doms præmis 120-124, skal således forkastes.
For det første kan Parlamentet ikke med føje anføre, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at det var med urette, at det rådgivende udvalg ikke havde informeret Præsidiet, i dets egenskab af ansættelsesmyndighed, om den omstændighed, at de oprindeligt fastlagte kriterier for den sammenlignende bedømmelse af kvalifikationerne ikke var blevet anvendt under samtalerne.
Det fremgår i denne forbindelse af den appellerede doms præmis 123, hvis indhold ikke er blevet bestridt under appelsagen, at selv om Parlamentet i første instans havde gjort gældende, at listen over de emner eller temaer, der blev drøftet under samtalerne med ansøgerne, var meddelt Præsidiet, i dets egenskab af ansættelsesmyndighed, var de oprindeligt fastlagte kriterier for den sammenlignende bedømmelse af ansøgernes kvalifikationer ikke blevet anvendt under samtalerne eller i forbindelse med analysen af svarene på de spørgsmål, der blev stillet under de samtaler, der førte til opstillingen af ansøgere i prioriteret rækkefølge, og at det rådgivende udvalg havde undladt at oplyse Præsidiet om den manglede anvendelse af disse kriterier. Retten fastslog imidlertid i den appellerede doms præmis 113, at kriterierne for den sammenlignende bedømmelse af ansøgernes kvalifikationer skulle fremsendes til ansættelsesmyndigheden, således at den kunne få kendskab til og forstå, hvordan ansøgernes kvalifikationer var blevet bedømt såvel under udvælgelsen af de ansøgere, der skulle inviteres til en samtale, som under samtalerne med ansøgerne med henblik på at indplacere dem i prioriteret rækkefølge. Da Parlamentet ikke for Retten havde påvist, at de emner eller temaer, der blev udarbejdet med henblik på samtalerne, opfyldte de oprindeligt fastlagte kriterier for den sammenlignende bedømmelse af ansøgernes kvalifikationer, og udgjorde en gennemførelse af disse kriterier, kan Parlamentet følgelig ikke kritisere Retten for i den appellerede doms præmis 124-120 at have undersøgt, om Præsidiet, i dets egenskab af ansættelsesmyndighed, var blevet informeret om, at den sammenlignende bedømmelse af kvalifikationer ikke var blevet anvendt under samtalerne med ansøgerne.
Parlamentet har for det andet med urette gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 120-124 traf afgørelse ultra petita for så vidt angår tilsidesættelsen af princippet om gennemsigtighed. Retten fastslog, at der forelå en sådan tilsidesættelse som følge af en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik, der hang sammen med den manglende overholdelse af forpligtelsen til at underrette Præsidiet dels om forbindelsen mellem de temaer eller emner, der skulle drøftes under samtalerne med ansøgerne, og de kriterier for den sammenlignende bedømmelse, der var fastlagt inden modtagelsen af ansøgningerne, dels om den manglende anvendelse af disse kriterier under samtalerne.
For det tredje foreligger der i modsætning til, hvad Parlamentet har gjort gældende, ikke nogen selvmodsigelse i begrundelsen for så vidt angår den appellerede doms præmis 66-73 og præmis 120-124. I den appellerede doms præmis 66-73 begrænsede Retten sig nemlig til at konstatere, at afgørelsen om fastlæggelse af trinene i proceduren fastlægger de generelle rammer for udvælgelsesproceduren, og at den omstændighed, at denne afgørelse ikke på detaljeret vis fastsætter den måde, hvorpå anbefalingen skal affattes, og heller ikke præciserer, at sagsakterne vedrørende ansøgerne skal stilles til rådighed for Præsidiet sammen med rapporten om samtalerne og anbefalingen, ikke er tilstrækkelig til at fastslå, at den nævnte afgørelse tilsidesætter princippet om god forvaltningsskik, ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling. Således som generaladvokaten har anført i punkt 61 i forslaget til afgørelse, havde Retten på dette stadium af sin bedømmelse endnu ikke forholdt sig til spørgsmålet om sammenhæng mellem de kriterier, der fandt anvendelse under udvælgelsesproceduren, og forpligtelsen til at informere Præsidiet, og konstateringen i den appellerede doms præmis 74 skaber derfor ikke tvivl om vurderingen i den appellerede doms præmis 120-124.
Hvad angår det argument, som Parlamentet har påberåbt sig for at godtgøre en fejlagtig fortolkning af ligebehandlingsprincippet, hvorefter et forbud mod at ændre kriterierne for den sammenlignende bedømmelse under udvælgelsesproceduren ikke er foreneligt med artikel 5, stk. 1 og 3, i bilag III til vedtægten, skal det i lighed med, hvad Fernando Carbajo Ferrero har anført, bemærkes, at dette bilag III ikke finder anvendelse på procedurer, der er baseret på vedtægtens artikel 29, stk. 2.
Hvad angår klagepunktet vedrørende anvendelsen af ligebehandlingsprincippet på den foreliggende sag skal det indledningsvis konstateres, at dette klagepunkt er irrelevant, for så vidt som det hermed gøres gældende, at Retten ikke undersøgte, eller endog fastslog, at Parlamentet havde tilsidesat de retlige rammer, der var fastlagt i stillingsopslaget, i meddelelsen om ledig stilling og i meddelelsen om overførsel. Som det fremgår af den appellerede doms præmis 112, indebærer ændringen af kriterierne for den sammenlignende bedømmelse af kvalifikationer nemlig en risiko for, at disse kriterier kan tilpasses i forhold til, hvilke ansøgere der har søgt den ledige stilling. I denne henseende er undersøgelsen af spørgsmålet om, hvorvidt en sådan ændring er i strid med den nævnte ramme, uden relevans.
Den samme vurdering gør sig endvidere gældende for så vidt angår undersøgelsen af, om de syv emner eller temaer, der blev fastlagt for samtalerne med ansøgerne, og som udelukkende var blevet anvendt under disse, var blevet fastlagt på grundlag af meddelelsen om ledig stilling. Hertil kommer, at eftersom Parlamentet hverken udtrykkeligt har påberåbt sig, eller i første instans godtgjort, at de emner eller temaer, der blev udarbejdet med henblik på samtalerne, opfyldte de oprindeligt fastlagte kriterier for den sammenlignende bedømmelse af kvalifikationer, kan det ikke gøre gældende, at Retten har begået en retlig fejl ved ikke at have foretaget denne undersøgelse.
Hvad endelig angår risikoen for, at kriterierne for den sammenlignende bedømmelse af kvalifikationer kan tilpasses ansøgerne til den stilling, der ønskes besat, har Parlamentet i det væsentlige anført, at en sådan hypotetisk risiko ikke i sig selv er tilstrækkelig, og at Retten derfor burde have efterprøvet, om de emner eller temaer, der blev drøftet under samtalerne, faktisk havde givet visse ansøgere fordele. Parlamentet har til støtte for sit argument henvist til dom af 6. februar 1986, Vlachou mod Revisionsretten (
143/84
,
EU:C:1986:55
), og af 13. juli 1989, Caturla-Poch og Fuente Pascual mod Parlamentet (
361/87 og 362/87
,
EU:C:1989:317
), hvoraf det følger, at når en udvælgelseskomité fastsætter bedømmelseskriterier efter at have modtaget listen over de ansøgere, der har fået adgang til prøverne, kan en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet kun foreligge, efter at det er undersøgt, om disse kriterier objektivt set kan stille visse ansøgere bedre end andre.
Som generaladvokaten har fremhævet i punkt 63 i forslaget til afgørelse, fremgår det imidlertid for det første ikke af denne retspraksis, at det for at fastslå en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet i en udvælgelsesprocedure er nødvendigt i hvert enkelt tilfælde at undersøge, om visse ansøgere er bedre stillet end andre. For det andet rejste de sager, der gav anledning til disse to domme, et andet spørgsmål end det centrale spørgsmål i den foreliggende sag, nemlig et spørgsmål om forholdet mellem kriterierne for den sammenlignende bedømmelse af kvalifikationer og de emner eller temaer, der skulle drøftes under samtalerne med ansøgerne, og som var fastsat med henblik på at udvælge den bedst egnede ansøger.
Hvad angår det klagepunkt, som Parlamentet har fremført mod den begrundelse, der fremgår af den appellerede doms præmis 119, og hvorefter det ikke fremgår af sagsakterne, at opstillingen af ansøgerne i prioriteret rækkefølge »udelukkende« var baseret på de svar, der var blevet givet under samtalerne, er det tilstrækkeligt at bemærke, at anvendelsen af dette udtryk indgår i Rettens bedømmelse. Retten anvendte nemlig ordet »udelukkende« på grund af dels den omstændighed, at Retten i denne doms præmis 118 fandt, at de spørgsmål, der var blevet stillet ansøgerne under samtalen, ikke måtte føre til, at der under udvælgelsesproceduren blev vedtaget nye kriterier for den sammenlignende bedømmelse af kvalifikationer, dvs., efter at ansøgningerne allerede var blevet modtaget og »sorteret«, dels den omstændighed, at Retten i den appellerede doms præmis 123 fastslog, at kriterierne for den sammenlignende bedømmelse af ansøgernes kvalifikationer ikke var blevet anvendt under samtalerne og i forbindelse med vurderingen af svarene på de spørgsmål, der var stillet under samtalerne, og som havde ført til opstillingen af ansøgerne i prioriteret rækkefølge.
Henset til disse betragtninger skal det første anbringende forkastes.
Det andet anbringende
Det andet anbringende består af to led. Med dette anbringendes første led har Parlamentet gjort gældende, at Retten begik retlige fejl, da den fastslog, at den omtvistede afgørelse var behæftet med et åbenbart urigtigt skøn som følge af unøjagtigheden af de oplysninger, der blev givet Præsidiet om Fernando Carbajo Ferreros karriereforløb. Med dette anbringendes andet led har Parlamentet gjort gældende, at dette angivelige åbenbart urigtige skøn følger af en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og beviserne.
Det andet anbringendes andet led undersøges først.
Om det andet anbringendes andet led
–
Parternes argumentation
Med det andet anbringendes andet led har Parlamentet gjort gældende, at Retten gengav de faktiske omstændigheder og beviser urigtigt i den appellerede doms præmis 132, 139 og 176.
Parlamentet har for det første gjort gældende, dels at begrundelsen i den appellerede doms præmis 139, hvoraf det fremgår, at der ikke var blevet taget behørigt hensyn til Fernando Carbajo Ferreros erhvervserfaring i Generaldirektoratet for Kommunikation, ikke nøjagtigt gengiver den indledende sætning i den del af det rådgivende udvalgs rapport om samtalerne, der vedrørte Fernando Carbajo Ferrero, dels at formuleringen »siden 2009 har været [k]ontorchef i [Generaldirektoratet for Kommunikation]« i denne del af rapporten, blot gengiver, hvilken stilling Fernando Carbajo Ferrero bestred, da han indgav sin ansøgning.
For det andet har Retten ifølge Parlamentet foretaget en åbenbar urigtig gengivelse af beviserne ved i den appellerede doms præmis 132 at fastslå, at »Parlamentet under retsmødet har anerkendt, at uddraget af rapporten om samtalerne indeholder en unøjagtighed for så vidt angår det tidspunkt, hvor Fernando Carbajo Ferrero blev udnævnt til kontorchef i [Generaldirektoratet for Kommunikation]«. Parlamentet har med henvisning til lydoptagelsen fra retsmødet gjort gældende, at det ikke har bekræftet, at der foreligger en sådan unøjagtighed.
For det tredje har Parlamentet ved at anfægte begrundelsen i den appellerede doms præmis 176, hvorefter Parlamentet havde modsat sig den foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse, der vedrørte fremlæggelsen af den fuldstændige udgave af rapporten om samtalerne og den anbefaling, der var udarbejdet af det rådgivende udvalg, gjort gældende, at Parlamentet under retsmødet udtrykkeligt havde oplyst, at det var indstillet på at fremlægge en anonymiseret version af rapporten om samtalerne, og at dette var blevet afvist af Retten, som fandt, at det var for sent med en sådan fremlæggelse. Parlamentet har fremhævet, at i henhold til artikel 88, stk. 1, i Rettens procesreglements henhører spørgsmålet om anvendeligheden af foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse og beslutningen i forhold hertil under Rettens skønsbeføjelse.
Fernando Carbajo Ferrero har heroverfor anført, at det andet anbringendes andet led skal forkastes.
–
Domstolens bemærkninger
Det skal indledningsvis bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 139 anførte, at Fernando Carbajo Ferrero »siden 2009 har været kontorchef for GD for »Kommunikation««, selv om det fremgår af uddraget af den rapport om samtalerne, der som bilag var vedlagt afgørelsen om afslag på klagen, at han »på nuværende tidspunkt« har været kontorchef i dette generaldirektorat siden 2009. Denne fejl er imidlertid uden betydning for konstateringen i samme præmis 139, hvorefter »[appellanten] uden på dette punkt at blive modsagt af Parlamentet [har præciseret], at han siden 1999 har været kontorchef i det nævnte generaldirektorat«.
Endvidere har Parlamentet med urette påberåbt sig en lydoptagelse af det retsmøde, der blev afholdt for Retten med henblik på at godtgøre, at Parlamentet ikke under det pågældende retsmøde bekræftede, at uddraget af rapporten om samtalerne indeholdt en unøjagtighed med hensyn til tidspunkt for Fernando Carbajo Ferreros udnævnelse til kontorchef i Generaldirektoratet for Kommunikation.
Selv om Parlamentet under retsmødet ikke har erkendt, at uddraget af rapporten om samtalerne indeholdt en sådan unøjagtighed, har det nemlig ikke rejst tvivl om Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 139 af tidspunkter for Fernando Carbajo Ferreros udnævnelse il kontorchef i dette generaldirektorat. Henset til den omstændighed, at Fernando Carbajo Ferrero allerede fremlagde dette bevis i stævningen, heriblandt i stævningens punkt 7, 94 og 99, i fodnote 21 og i bilag A.5 hertil, og at Parlamentet ikke har godtgjort, at det udtrykkeligt afviste beviset i første instans, kan Parlamentet ikke gøre gældende, at Retten ved en urigtig gengivelse af et bevis med urette støttede sig på den nævnte unøjagtighed.
Endelig kan det sidste klagepunkt i det andet anbringendes andet led heller ikke tiltrædes. Det fremgår nemlig af den appellerede doms præmis 177, at Retten begrundede afslaget på at anordne den foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse, som Fernando Carbajo Ferrero havde anmodet om, med den begrundelse, at de oplysninger, som Fernando Carbajo Ferrero rådede over, var tilstrækkelige til at vurdere lovligheden af den omtvistede afgørelse, og ikke med henvisning til, at Parlamentet havde modsat sig dette.
Under disse omstændigheder skal dette led af det andet anbringende forkastes.
Om det andet anbringendes første led
–
Parternes argumentation
Med det andet anbringendes første led har Parlamentet gjort gældende, at Retten begik retlige fejl i den appellerede doms præmis 139, 143 og 146 ved at lægge til grund, at den omtvistede afgørelse var behæftet med et åbenbart urigtigt skøn, der skyldtes unøjagtigheden af de oplysninger, der var givet medlemmerne af Præsidiet om Fernando Carbajo Ferreros karriereforløb.
Parlamentet er for det første af den opfattelse, at Retten har set bort fra den rolle, som rapporten om samtalerne har, og som består i at informere Præsidiet om ansøgernes præstationer under samtalerne og ikke i at give Præsidiet oplysninger om ansøgernes erhvervserfaring. Parlamentet har påpeget, at oplysningerne om ansøgernes kompetencer og erhvervserfaring allerede var blevet meddelt Præsidiet i forbindelse med udvælgelsesprocedurens første trin, og at disse oplysninger forblev tilgængelige for Præsidiet under hele den omhandlede procedure. Dette er grunden til, at rapporten om samtalerne kun i indledningen gentager den funktion, som ansøgerne udførte, og som de havde oplyst ved indgivelsen af deres ansøgninger.
Parlamentet har dernæst anført, at Retten har tilsidesat sin egen praksis, hvorefter ansættelsesmyndighedens opbevaring af samtlige aktmapper vedrørende ansøgere til en ledig stilling er tilstrækkelig til at forkaste et anbringende om, at der foreligger eventuelle fejl med hensyn til en ansøgers kvalifikationer i en anbefaling, som en udvælgelseskomité har fremsendt til ansættelsesmyndigheden.
Endelig var det ifølge Parlamentet med urette, at Retten i den appellerede doms præmis 139 fastslog, at det rådgivende udvalg ikke havde taget behørigt hensyn til Fernando Carbajo Ferreros erfaring ved bedømmelsen af hans ansøgning til den ledige stilling, for så vidt som Retten herved undlod at tage hensyn til den erfaring, som Fernando Carbajo Ferrero siden den 1. juni 2018 havde opnået som midlertidig ansvarlig for medier i Generaldirektoratet for Kommunikation. I sin ansøgning havde Fernando Carbajo Ferrero imidlertid ikke henvist til denne erfaring, som han havde indhentet efter den frist, der var fastsat for indgivelse af ansøgninger.
Fernando Carbajo Ferrero har heroverfor anført, at dette led af det andet anbringende skal forkastes.
–
Domstolens bemærkninger
Med hensyn til Parlamentets første klagepunkt skal det for det første bemærkes, at det, som det fremgår af den appellerede doms præmis 137, tilkom Retten at undersøge, om ansættelsesmyndigheden havde udøvet sit skøn med hensyn til Fernando Carbajo Ferreros fortjenester på en åbenbart urigtig måde. For det andet, og som det fremgår af den appellerede doms præmis 90, hvori der redegøres for indholdet af afgørelsen om afslag på Fernando Carbajo Ferreros klage, traf Præsidiet sin afgørelse, på stedet, på baggrund af samtlige relevante dokumenter, nemlig alle ansøgeres personlige aktmapper (curriculum vitae og motiverede ansøgninger), en tabel, som sammenfattede ansøgernes ansøgninger og den rapport om samtalerne, som det rådgivende udvalg havde udarbejdet, således at de medlemmer af Præsidiet, som måtte have ønsket at gennemgå disse dokumenter, kunne gøre det inden mødet med det rådgivende udvalg.
Eftersom det alene var muligt for præsidiets medlemmer at gennemgå de nævnte dokumenter, såfremt de måtte ønske det, og henset til, at Parlamentet, som det fremgår af den appellerede doms præmis 143, ikke har godtgjort, at Præsidiets medlemmer undlod at benytte sig af denne mulighed i forhold til Fernando Carbajo Ferreros aktmappe, var det med rette, at Retten fastslog, at det under hensyntagen til rapporten om samtalerne skulle afgøres, om det rådgivende udvalg korrekt havde informeret ansættelsesmyndigheden om Fernando Carbajo Ferreros erhvervserfaring. Dette klagepunkt er således ugrundet.
Hvad angår det andet klagepunkt kan Parlamentet ikke påberåbe sig dom af 13. december 1990, Kalavros mod Domstolen (
T-160/89 og T-161/89
,
EU:T:1990:86
). I den sag, der gav anledning til denne dom, var det dokument, der indeholdt de angivelige fejl, i modsætning til den foreliggende sag nemlig for det første blevet forelagt ansættelsesmyndigheden i forbindelse med den første gennemgang af ansøgningerne, og sagsøgeren i denne sag var blandt de ansøgere, der var udvalgt ved afslutningen af den første udvælgelse, således at disse fejl – hvis de ansås for påvist – ikke var bebyrdende for sagsøgeren. For det andet rådede medlemmerne af administrationsudvalget og derefter Domstolen, således som det fremgår af den nævnte doms præmis 53, i denne sag over en aktmappe for samtlige ansøgere, hvilket ikke svarer til en situation, hvor sådanne oplysninger kun kan konsulteres én gang inden ansættelsesmyndighedens møde, hvilket er i strid med, hvad der i det foreliggende tilfælde blev fastslået i den appellerede doms præmis 90. Dette klagepunkt er dermed ugrundet.
Hvad angår det tredje klagepunkt har Domstolen allerede fastslået, at det principielt tilkommer ansøgerne selv at tilstille udvælgelseskomitéen alle de oplysninger, som de finder nødvendige med henblik på gennemgangen af deres ansøgning (dom af 12.7.1989, Belardinelli m.fl. mod Domstolen,
225/87
,
EU:C:1989:309
præmis 24). Det tilkom således Fernando Carbajo Ferrero udtrykkeligt at angive sin erfaring som midlertidig fungerende leder for direktoratet for medier i Generaldirektoratet for Kommunikation, så meget desto mere som denne erfaring var påbegyndt efter udløbet af fristen for indgivelse af ansøgninger. Det skal endvidere bemærkes, at Fernando Carbajo Ferrero kunne henvise til denne erfaring under sin samtale med det rådgivende udvalg.
Selv om Parlamentet med føje kan gøre gældende, at Retten med urette fandt, at det rådgivende udvalg ikke havde taget behørigt hensyn til den erfaring, som Fernando Carbajo Ferrero siden den 1. juni 2018 havde opnået i den stilling, der skulle besættes i sin egenskab af midlertidigt ansvarlig i den pågældende stilling, kan denne manglende hensyntagen ikke rejse tvivl om begrundelsen i den appellerede doms præmis 145, hvorefter den omtvistede afgørelse er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn som følge af, at A’s ansøgning blev valgt, uden at ansættelsesmyndigheden på korrekt vis var blevet informeret om Fernando Carbajo Ferreros erhvervserfaring. Dette klagepunkt er derfor irrelevant.
Som det fremgår af den appellerede doms præmis 132 og 139, fremgik det nemlig af uddraget af rapporten om samtalerne, at Fernando Carbajo Ferrero fra 2009 havde været kontorchef i Generaldirektoratet for Kommunikation, selv om han var blevet udnævnt som kontorchef i det nævnte generaldirektorat i 1999.
Under disse omstændigheder skal dette led af det andet anbringende og dermed dette anbringende i sin helhed forkastes.
Om det subsidiære anbringende
Parternes argumentation
Med dette anbringende har Parlamentet gjort gældende, at for så vidt som den omtvistede afgørelse er til gunst for tredjemand, er Unionens retsinstanser forpligtet til på grundlag af en undersøgelse i hvert enkelt tilfælde forudgående at efterprøve, om en sanktion i form af annullation udgør en for streng straf. Ved denne undersøgelse skal der tages hensyn til arten af den begåede ulovlighed, sagsøgerens interesser, tredjemands og tjenestens interesser, idet retsinstansen desuden er forpligtet til at foretage en afvejning af de foreliggende interesser. Parlamentet har i denne sammenhæng bl.a. henvist til dom af 5. december 2017, Spadafora mod Kommissionen (
T-250/16 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:866
, præmis
), og har fremhævet, at den omstændighed, at en sådan undersøgelse ikke er foretaget i den appellerede dom, udgør en begrundelsesmangel og en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet.
Fernando Carbajo Ferrero har heroverfor anført, at det pågældende anbringende skal forkastes.
Domstolens bemærkninger
Det skal bemærkes, at præmis 110 i dom af 5. december 2017, Spadafora mod Kommissionen (
T-250/16 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:866
), som Parlamentet har påberåbt sig, dels fastsætter princippet om genoprettelse af den retsstilling, som sagsøgeren befandt sig i, inden udvælgelseskomitéen begik en uregelmæssighed, og en undtagelse fra dette princip, når en annullationen af retsakter, der er rettet mod tredjemand og til gunst for den tredjemand, som berøreres af den omhandlede genoprettelse, udgør en uforholdsmæssig sanktion for den begåede uregelmæssighed. Dels henvises der i denne præmis til dom af 31. marts 2004, Girardot mod Kommissionen (
T-10/02
,
EU:T:2004:94
), og indirekte til dom af 5. juni 1980, Oberthür mod Kommissionen (
24/79
,
EU:C:1980:145
).
Hvad angår denne undtagelse skal det bemærkes, at Domstolen i sidstnævnte dom fastslog, at proceduren til forfremmelse af 40 tjenestemænd var behæftet med en uregelmæssighed i forhold til sagsøgeren i den sag, der gav anledning til denne dom, for så vidt som vedkommendes bedømmelsesrapport endnu ikke var blevet udarbejdet på det tidspunkt, hvor forfremmelsesudvalget var blevet forelagt forslagene til forfremmelse, mens bedømmelsesrapporterne for den samme periode vedrørende andre forfremmelsesværdige tjenestemænd var blevet forelagt dette udvalg og ansættelsesmyndigheden, hvilket stillede sagsøgeren i en stilling, der var ringere end de øvrige forfremmelsesværdige tjenestemænds. Domstolen har imidlertid fastslået, at annullationen af forfremmelserne af de 40 tjenestemænd, som faktisk var blevet forfremmet, udgjorde en foranstaltning, som ikke stod i forhold til den begåede fejl, og at tilkendelsen af en erstatning for det tab, som sagsøgeren havde lidt i denne sag, udgjorde den form for godtgørelse, som bedst tilgodeså såvel sagsøgerens som de tjenestelige krav (dom af 5.6.1980, Oberthür mod Kommissionen,
24/79
,
EU:C:1980:145
, præmis
og
).
I overensstemmelse med denne retspraksis fastslog Retten i dom af 31. marts 2004, Girardot mod Kommissionen (
T-10/02
,
EU:T:2004:94
, præmis
), idet den lagde til grund, at Kommissionen ikke havde godtgjort, at den havde foretaget en behørig undersøgelse af sagsøgerens fortjenester, inden den afslog den pågældendes ansøgninger til otte faste stillinger og udvalgte otte andre ansøgere, at en annullation af afgørelserne om udnævnelse til de pågældende stillinger udgjorde en uforholdsmæssig sanktion for den ulovlighed, som Kommissionen havde begået, eftersom det ville være i strid med såvel proportionalitetsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning som med tjenestens interesse at fratage de udvalgte ansøgere, der blev udnævnt til tjenestemænd, at drage fordel af deres udnævnelse alene af denne grund.
Uden at det er nødvendigt at præcisere omfanget for rækkevidden af denne undtagelse, der kan variere afhængigt af de særlige omstændigheder i hver enkelt sag, skal det fastslås, at den nævnte undtagelse ikke finder anvendelse i den foreliggende sag, og at Retten, henset til de særlige omstændigheder i den tvist, der var indbragt for den, ikke var forpligtet til at undersøge, om annullationen af afgørelsen om at udnævne A til stillingen som direktør for medier eventuelt var for vidtgående.
Det skal nemlig bemærkes, at som det fremgår af den appellerede doms præmis 123, 124, 144 og 145, var det ikke kun bedømmelsen af Fernando Carbajo Ferreros ansøgning, men også A’s ansøgning, der blev påvirket dels af den omstændighed, at udvælgelsesproceduren var uregelmæssig, eftersom kriterierne for den sammenlignende bedømmelse af ansøgernes kvalifikationer ikke blev anvendt under samtalerne med ansøgerne, dels af det åbenbart urigtige skøn, der var anlagt, og den fejlagtige sammenligning af ansøgernes kvalifikationer, der var en følge af unøjagtigheden af de oplysninger, der var blevet fremsendt til ansættelsesmyndigheden.
Det skal endvidere fastslås, at det er åbenlyst, at Carbajo Ferrero har en interesse i at opnå en annullation af den omtvistede afgørelse, og at det udelukkende er A’s interesse, der påvirkes af denne annullation, selv om sidstnævnte ikke kan påberåbe sig en berettiget forventning om, at hans udnævnelse vil blive opretholdt, eftersom Fernando Carbajo Ferrero har anfægtet denne afgørelse inden for søgsmålsfristen.
Hvad angår tjenestens interesse skal det bemærkes, at Parlamentet ikke har gjort gældende, at det har fremført argumenter med henblik på at godtgøre, at en annullation af den omtvistede afgørelse vil støde på særlige vanskeligheder. Da der i juni 2018 endnu ikke var udpeget en direktør for medier, blev Fernando Carbajo Ferrero med henblik på at sikre kontinuiteten i direktoratet for medier tildelt midlertidige ansvarsområder, som hørte under denne stilling. Der er ingen oplysninger i sagsakterne, der gør det muligt at antage, at den midlertidige varetagelse af direktøren for mediers opgaver indebærer, at der var nogen form for problemer i dette direktorat.
Eftersom det under de foreliggende omstændigheder ikke var nødvendigt, at Retten undersøgte, om annullationen af den omtvistede afgørelse ikke var for byrdefuld i forhold til karakteren af de konstaterede uregelmæssigheder, A’s interesse og tjenestens interesse, og henset til, at den appellerede dom derfor ikke er behæftet med en begrundelsesmangel i denne henseende, skal det subsidiære anbringende forkastes.
Da ingen af anbringenderne i denne appel kan tages til følge, skal appellen forkastes i det hele.
Sagsomkostninger
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge. Ifølge procesreglementets artikel 138, stk. 1, som i medfør af dets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da Fernando Carbajo Ferrero har nedlagt påstand om, at Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og Parlamentet har tabt sagen, bør det pålægges Parlamentet at bære sine egne omkostninger og betale Fernando Carbajo Ferrero omkostninger i overensstemmelse med sidstnævntes påstand herom.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Ottende Afdeling) for ret:

1)
Appellen forkastes.

2)
Europa-Parlamentet bærer sine egne omkostninger og betaler de af Fernando Carbajo Ferrero afholdte omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.