CELEX: 62020CJ0505
Преюдициално запитване
Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси
Обезпечаване и конфискация на средства и облаги от престъпна дейност в Европейския съюз
Директива 2014/42/ЕС
Член 4
Конфискация
Член 7
Обезпечаване
Член 8
Процесуални гаранции
Обезпечаване и конфискация на вещ, принадлежаща на трето лице извън наказателното производство
Национална правна уредба, която в рамките на съдебната фаза на производството не предвижда правно средство за защита на трети лица и не допуска евентуално връщане на вещта преди приключване на наказателното производство

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 4, параграф 1 във връзка с член 2, параграф 3 от Директива 2014/42/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 3 април 2014 година за обезпечаване и конфискация на средства и облаги от престъпна дейност в Европейския съюз (
ОВ L 127, 2014 г., стр. 39
), на член 8 от тази директива, както и на член 17 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, в хода на което RR и JG в качеството си на трети лица извън това производство искат от запитващата юрисдикция връщане на своите вещи, иззети в досъдебната фаза на същото.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображения 15, 31, 33, 34 и 38 от Директива 2014/42 гласят:
„(15)
При влязла в сила осъдителна присъда за престъпление следва да бъде възможно да се конфискуват средствата на престъплението и облагите от престъплението, или имуществото, чиято стойност съответства на тези средства или облаги. Такива осъдителни присъди могат да бъдат постановени и неприсъствено. Когато конфискация въз основа на влязла в сила присъда не е възможна, при определени обстоятелства все пак следва да бъде възможно да се конфискуват средства на престъплението и облаги от престъпна дейност, най-малко в случаи на заболяване или бягство на заподозряното лице или обвиняемия. В такива случаи на заболяване или бягство обаче, наличието на неприсъствено производство в държавите членки би било достатъчно за спазването на това задължение. При бягство на заподозряно лице или обвиняем държавите членки следва да предприемат всички разумни мерки и могат да изискват съответното лице да бъде призовано по производството за конфискация или уведомено за него.
[…]
(31)
Тъй като с решенията за обезпечаване се ограничава правото на собственост, тези временни мерки следва да се използват за не по-дълъг срок, отколкото е необходимо за запазване на наличността на имуществото, с оглед на евентуална последваща конфискация. Това може да изисква преглед от съда с цел да се гарантира, че предназначението на мерките да бъде предотвратено разпиляването на имуществото остава валидно.
[…]
(33)
Настоящата директива засяга в значителна степен правата на лицата, не само на заподозрените лица или обвиняемите, но и на трети лица, които не са обект на наказателно преследване. Следователно е необходимо да бъдат предвидени специални гаранции и правни средства за защита, за да се гарантира спазването на техните основни права при прилагането на настоящата директива. Това включва правото на трети лица, които твърдят, че са собственици на въпросното имущество или че притежават други вещни права („ius in re“) като право на плодоползване, да бъдат изслушани. Решението за обезпечаване на имущество се съобщава на засегнатото лице по най-бързия начин след неговото изпълнение. Независимо от това компетентните органи могат да отложат съобщаването на такива решения на засегнатото лице поради съображения, свързани с разследването.
(34)
Решението за обезпечаване на имущество се съобщава, наред с другото, за да се даде възможност то да бъде оспорено. Ето защо в това съобщение следва да се указват, поне накратко, основанието или основанията за въпросното решение, като се приема, че това указание може да бъде формулирано съвсем кратко.
[…]
(38)
Настоящата директива зачита основните права и спазва принципите, признати от [Хартата] и Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи[, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г.] („ЕКПЧ“), в съответствие с тълкуването им в съдебната практика на Европейския съд по правата на човека. Настоящата директива следва да се прилага в съответствие с тези права и принципи. Настоящата директива не следва да засяга националното право във връзка с правната помощ и не създава никакви задължения за системите за правна помощ на държавите членки, които следва да се прилагат в съответствие с Хартата и ЕКПЧ“.
Член 1 от тази директива, озаглавен „Предмет“, предвижда в параграф 1:
„С настоящата директива се установяват минималните правила за обезпечаването на имущество с оглед на евентуална последваща конфискация и за конфискацията на имущество при наказателни дела“.
Член 2 от тази директива, озаглавен „Определения“, гласи:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
3)
„средства на престъплението“ означава всяко имущество, което е използвано или се е предвиждало да бъде използвано, по какъвто и да е начин, изцяло или частично, за извършване на престъпление или престъпления;
4)
„конфискация“ означава окончателно отнемане на имущество, постановено от съд във връзка с престъпление;
5)
„обезпечаване“ означава временна забрана за прехвърляне, унищожаване, преобразуване, разпореждане или преместване на имущество, или временно поемане на попечителство или контрол над имущество;
[…]“.
Член 3 от същата директива, озаглавен „Обхват“, гласи следното:
„Настоящата директива се прилага за престъпления, попадащи в обхвата на:
[…]
ж)
Рамково решение 2004/757/ПВР на Съвета от 25 октомври 2004 г. за установяване на минималните разпоредби относно съставните елементи на наказуемите деяния и прилаганите наказания в областта на трафика на наркотици [(
ОВ L 335, 2004 г., стр. 8
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 66)];
з)
Рамково решение 2008/841/ПВР на Съвета от 24 октомври 2008 г. относно борбата с организираната престъпност [(
ОВ L 300, 2008 г., стр. 42
)];
[…]“.
Член 4 от Директива 2014/42, озаглавен „Конфискация“, гласи в параграф 1:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да може да се извърши конфискацията, изцяло или частично, на средства на престъпление и на облаги или на имущество, чиято стойност съответства на тези средства на престъпление или облаги, при условие че има влязла в сила осъдителна присъда за извършено престъпление, включително в резултат на неприсъствено производство“.
Съгласно член 5, параграф 1 от тази директива „[д]ържавите членки приемат необходимите мерки, за да може да се извърши конфискацията, изцяло или частично, на имущество, принадлежащо на лице, осъдено за престъпление, което може да доведе пряко или косвено до икономическа полза, когато съдът — въз основа на обстоятелствата по делото, включително конкретните факти и наличните доказателства, като например доказателство, че стойността на имуществото е несъразмерна спрямо законните доходи на осъденото лице, е убеден, че въпросното имущество е придобито чрез престъпно поведение“.
Член 6 от посочената директива, озаглавен „Конфискация по отношение на трети лица“, гласи:
„1.   Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да може да се извърши конфискацията на облаги или на друго имущество, чиято стойност съответства на облагите, прехвърлени пряко или косвено от заподозряното лице или обвиняемия на трети лица, или които трети лица са придобили от заподозряно лице или обвиняем, най-малко в случаите когато тези лица са знаели или е трябвало да знаят, че целта на прехвърлянето или придобиването е да се избегне конфискация, въз основа на конкретни факти и обстоятелства, включително че прехвърлянето или придобиването е извършено безплатно или срещу сума, която е значително по-ниска от пазарната стойност.
2.   Параграф 1 се тълкува така, че да не се засягат правата на добросъвестни трети лица“.
Член 7 от същата директива, озаглавен „Обезпечаване“, предвижда:
„1.   Държавите членки вземат необходимите мерки, за да позволят обезпечаването на имущество с оглед на евентуална последваща конфискация. Тези мерки, които се разпореждат от компетентен орган, включват при необходимост предприемането на спешни действия за опазване на имуществото.
2.   Имущество, притежавано от трето лице съгласно посоченото в член 6, може да бъде обект на мерки за обезпечаване за целите на евентуална последваща конфискация“.
Член 8 от Директива 2014/42, озаглавен „Предпазни клаузи“, гласи следното:
„1.   Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че лицата, засегнати от предвидените в настоящата директива мерки, имат право на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес, за да защитават правата си.
2.   Държавите членки вземат необходимите мерки, за да гарантират, че решението за обезпечаване на имущество се съобщава на засегнатото лице по най-бързия начин след неговото изпълнение. В съобщението се посочват, поне накратко, основанието или основанията за съответното решение. Когато това се налага, за да се предотврати възпрепятстване на наказателно разследване, компетентните органи могат да отложат съобщаването на решението за обезпечаване на имущество на засегнатото лице.
3.   Решението за обезпечаване на имущество остава в сила само докато е необходимо за опазване на имуществото с оглед на евентуална последваща конфискация.
4.   Държавите членки предвиждат ефективна възможност за лицето, чието имущество е засегнато, да оспори решението за обезпечаване пред съд в съответствие с процедурите, предвидени в националното право. Тези процедури могат да предвиждат, че когато първоначалното решение за обезпечаване се взема от компетентен орган, който не е съдебен орган, това решение най-напред се изпраща на съдебен орган за потвърждаване или преглед преди да може да се оспорва пред съд.
5.   Обезпечено имущество, което впоследствие не се конфискува, се връща незабавно. Условията или процедурните правила, съгласно които се връща това имущество, се определят от националното право.
6.   Държавите членки вземат необходимите мерки, за да гарантират, че всяко решение за конфискация е мотивирано и решението се съобщава на засегнатото лице. Държавите членки предвиждат ефективна възможност за лице, срещу което е постановена конфискацията, да оспорва решението пред съд.
[…]
9.   Трети лица имат право да претендират за право на собственост или други вещни права, включително в случаите, посочени в член 6.
[…]“.
Българското право
Наказателният кодекс
Член 53 от Наказателния кодекс гласи:
„(1)   Независимо от наказателната отговорност отнемат се в полза на държавата:
а)
вещите, които принадлежат на виновния и са били предназначени или са послужили за извършване на умишлено престъпление. Когато вещите липсват или са отчуждени, присъжда се тяхната равностойност;
б)
вещите, които принадлежат на виновния и са били предмет на умишлено престъпление — в случаите, изрично предвидени в особената част на този кодекс.
(2)   Отнемат се в полза на държавата и:
а)
вещите, предмет или средство на престъплението, притежаването на които е забранено, и
б)
пряката и непряката облага, придобити чрез престъплението, ако не подлежат на връщане или възстановяване; когато облагата липсва или е отчуждена, присъжда се нейната равностойност.
(3)   По смисъла на ал. 2, буква „б“:
1.
пряка облага е всяка икономическа полза, настъпила като непосредствена последица от престъплението;
2.
непряка облага е всяка икономическа полза, настъпила в резултат на разпореждане с пряката облага, както и всяко имущество, получено в резултат на последващо пълно или частично преобразуване на пряка облага, включително, когато е била смесена с имущество, придобито от законни източници; на отнемане подлежи имуществото до стойността на включената пряка облага заедно с настъпилите увеличения на имуществото, ако са пряко свързани с разпореждането или преобразуването на пряката облага и включването на пряката облага в имуществото“.
Наказателно-процесуалният кодекс
Член 111 от Наказателно-процесуалния кодекс, озаглавен „Пазене на веществените доказателства“, гласи:
„(1)   Веществените доказателства се пазят, докато завърши наказателното производство.
(2)   Предметите, иззети като веществени доказателства, с разрешение на прокурора могат да бъдат върнати на правоимащите, от които са отнети, преди да завърши наказателното производство, само когато това няма да затрудни разкриването на обективната истина и не са предмет на административно нарушение.
(3)   По искане за връщане прокурорът се произнася в тридневен срок. Отказът на прокурора по ал. 2 може да бъде обжалван от правоимащото лице пред съответния първоинстанционен съд. Съдът се произнася по жалбата в тридневен срок от постъпването ѝ еднолично в закрито заседание с определение, което е окончателно.
(4)   Предметите, иззети като веществени доказателства, които подлежат на бързо разваляне и не могат да се върнат на правоимащите, от които са отнети, с разрешение на прокурора се предават на съответните учреждения и юридически лица за ползване според предназначението им или се продават и получената сума се внася в търговска банка, обслужваща държавния бюджет.
(5)   Наркотичните вещества, прекурсорите и растенията, съдържащи наркотични вещества, както и акцизните стоки, могат да бъдат унищожени преди приключване на наказателното производство при условия и по ред, предвидени в закон. В този случай до приключване на производството се пазят само иззетите представителни проби.
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 15 януари 2019 г. при проверка на лек автомобил, управляван от WE, в който се намира и RR, с която същият живее на семейни начала и която е собственик на автомобила, са намерени наркотици. WE и RR са привлечени като обвиняеми, но след като в резултат от разследването приема, че RR не е знаела за наличието на наркотичните вещества, прокурорът прекратява наказателното производство против нея. Автомобилът обаче, за който разследването установява, че се е ползвал трайно от WE, остава иззет като веществено доказателство в съответствие с член 111 от Наказателно-процесуалния кодекс в производството против WE.
На 7 август 2019 г. в рамките на наказателно производство против организирана престъпна група за разпространяване на наркотици е извършено претърсване в дома на JG, в хода на което са иззети два телефона и парична сума. Против JG не е повдигнато обвинение, тъй като прокурорът счита, че от негова страна липсва съпричастност към престъпната дейност. Двата телефона и паричната сума остават иззети като веществени доказателства в съответствие с член 111 от Наказателно-процесуалния кодекс в рамките на производството, водено против членовете на организираната престъпна група.
RR и JG сезират Специализирания наказателен съд (България), запитваща юрисдикция по делото, с искане за връщане на вещите им.
Според тази юрисдикция, макар националната правна уредба да предвижда възможност в досъдебната фаза на наказателното производство трето лице да поиска връщане на иззето имущество, тази уредба не позволява да се иска такова връщане в съдебната фаза на това производство, която може да отнеме няколко години.
Посочената юрисдикция добавя, че член 53 от Наказателния кодекс не допуска конфискация на имуществото на добросъвестно трето лице в положение като разглежданото в главното производство, поради което иззетите в главното производство вещи трябва да бъдат върнати на собствениците им след приключване на съдебната фаза.
Поради това посочената юрисдикция иска да установи дали такава правна уредба е съвместима с Директива 2014/42 във връзка с член 17 от Хартата.
При това положение Специализираният наказателен съд решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Чл. 8 от Директива 2014/42 допуска ли национален закон, съобразно който след обезпечаване на имущество, иззето като евентуално средство или облага от престъпление, в съдебната фаза на процеса засегнатото лице няма право да се обърне към съда с искане за връщане на това имущество?
2)
Съответен ли е на чл. 4 ал. 1 вр чл. 2 ал. 3 от Директива 2014/42 и чл. 17 от Хартата национален закон, съобразно който конфискация на „средство на престъплението“ не се допуска спрямо вещ, чиято собственост принадлежи на трето лице, което не участва в престъпната дейност, но е предоставило тази вещ за трайно ползване на подсъдимия по такъв начин, че във вътрешните им отношения именно подсъдимият упражнява правото на собственост?
3)
При отрицателен отговор — чл. 8, ал. 6, изр. 2 и ал. 7 от Директива 2014/42 поставя ли задължение за такова тълкуване на националния закон, съобразно което на това трето лице, чието имущество е обезпечено и може да бъде конфискувано като средство на престъплението, се позволява да участва в производството, което може да завърши с конфискация и се позволява да обжалва решението за такава конфискация пред съд?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 8, параграф 1 от Директива 2014/42 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която, когато дадено имущество е иззето като евентуално средство или облага от престъпление, в съдебната фаза на наказателното производство собственикът му, добросъвестно трето лице, няма право да сезира компетентния съд с искане за връщане на това имущество.
В самото начало следва да се отбележи, че престъпленията, свързани с организирана престъпност и трафик на наркотици като разглежданите в главното производство, попадат в предметното приложно поле на Директива 2014/42.
Действително, съгласно член 3, букви ж) и з) от нея тя се прилага за престъпления, попадащи в обхвата на Рамкови решения 2004/757 и 2008/841, които уреждат съответно престъпленията в областта на трафика на наркотици и борбата с организираната престъпност.
Член 8 от тази директива, озаглавен „Предпазни клаузи“, задължава в параграф 1 държавите членки да предвидят в полза на лицата, засегнати от предвидените от посочената директива мерки, право на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес, за да могат тези лица да защитават правата си. В този смисъл в областта на уредба на Директивата споменатата разпоредба утвърждава основните права по член 47 от Хартата, който предвижда по-специално, че всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, има право на ефективни правни средства за защита пред съд в съответствие с предвидените в него условия, и по-специално делото му да бъде гледано справедливо (вж. в този смисъл решение от 21 октомври 2021 г., Окръжна прокуратура Варна,
C‑845/19 и C‑863/19
,
EU:C:2021:864
, т.
).
На първо място, мерките, предвидени в Директива 2014/42, се отнасят по-специално до обезпечаването на имущество, което е дефинирано в член 2, точка 5 от тази директива като „временна забрана за прехвърляне, унищожаване, преобразуване, разпореждане или преместване на имущество, или временно поемане на попечителство или контрол над имущество“.
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че разглежданите в главното производство вещи остават под попечителството на органите, осъществяващи наказателно преследване. При това положение, както отбелязва запитващата юрисдикция, следва да се приеме, че разглежданото в главното производство изземване представлява „обезпечаване“ по смисъла на тази разпоредба.
На второ място, що се отнася до случаите, в които Директива 2014/42 позволява да се прибегне до обезпечаване на имущество, член 7 от нея предвижда, че държавите членки вземат необходимите мерки, за да позволят обезпечаването на имущество с оглед на евентуална последваща конфискация.
При това положение следва да се провери дали разглежданите в главното производство вещи са били обезпечени с оглед на евентуалната им последваща конфискация по смисъла на посочения член 7.
В тази връзка в момента на обезпечаването вещите са можели да бъдат предмет на последваща конфискация.
Всъщност, що се отнася до RR, от акта за преюдициално запитване е видно, че първоначално тя е била привлечена по обвинение в разпространение на наркотици и едва впоследствие участието ѝ в това престъпление е било отхвърлено от прокурора, поради което заинтересованата е била квалифицирана като добросъвестно трето лице, а това според запитващата юрисдикция възпрепятства конфискуването на имуществото ѝ съгласно българската правна уредба.
Що се отнася до JG, от същия акт за преюдициално запитване следва, че участието му в разглежданата престъпна дейност е било отхвърлено едва след експертно изследване на двата иззети телефона, поради което телефоните и паричната сума са били обезпечени с оглед на евентуалната им последваща конфискация.
При това положение, след като в момента на обезпечаване вещите на RR и JG са можели да бъдат предмет на последваща конфискация съгласно българската правна уредба, положението на тези две лица попада в приложното поле на член 7 от Директива 2014/42. Следователно те се явяват засегнати лица от предвидена в тази директива мярка по смисъла на член 8, параграф 1 от нея.
Що се отнася, на трето място, до обстоятелството, че по време на съдебната фаза на наказателното производство собственикът на обезпечените вещи няма право да сезира съда с искане за връщането им, следва да се припомни, че член 8, параграф 1 от Директива 2014/42 задължава държавите членки да гарантират право на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес, за да могат засегнатите лица да защитават правата си.
В това отношение поради общия характер на текста на тази разпоредба лицата, на които държавите членки трябва да гарантират ефективни правни средства за защита и справедлив съдебен процес, са не само тези, които са признати за виновни за извършването на престъпление, но и третите лица, чието имущество е засегнато от решение за обезпечаване (вж. по аналогия решение от 21 октомври 2021 г., Окръжна прокуратура Варна,
C‑845/19 и C‑863/19
,
EU:C:2021:864
, т.
и цитираната съдебна практика).
Това тълкуване следва и от съображение 33 от Директива 2014/42, което по същество гласи, че тази директива засяга в значителна степен правата на лицата, не само на заподозрените лица или обвиняемите, но и на трети лица, които не са обект на наказателно преследване, но твърдят, че са собственици на въпросното имущество. Съгласно това съображение следователно е необходимо да бъдат предвидени специални гаранции и правни средства за защита, за да се гарантира спазването на техните основни права при прилагането на посочената директива (решение от 21 октомври 2021 г., Окръжна прокуратура Варна,
C‑845/19 и C‑863/19
,
EU:C:2021:864
, т.
).
Освен това член 8 от Директива 2014/42 трябва да се тълкува в светлината на съображение 31 от нея, съгласно което тъй като с решенията за обезпечаване се ограничава правото на собственост, тези временни мерки следва да се използват за не по-дълъг срок, отколкото е необходимо за запазване на наличността на имуществото с оглед на евентуална последваща конфискация, поради което това може да изисква преглед от съда с цел да се гарантира, че предназначението на мерките остава валидно.
Подобен подход предполага добросъвестното трето лице, собственик на обезпечена вещ, да може да поиска от компетентния съд да провери, включително в хода на съдебното производство, дали продължават да са изпълнени условията за нейното обезпечаване. Следователно национална правна уредба, която не предвижда такава възможност, противоречи на член 8, параграф 1 от Директива 2014/42.
С оглед на изложеното на първия въпрос следва да се отговори, че член 8, параграф 1 от Директива 2014/42 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която, когато дадено имущество е иззето като евентуално средство или облага от престъпление, в съдебната фаза на наказателното производство собственикът му, добросъвестно трето лице, няма право да сезира компетентния съд с искане за връщане на това имущество.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 4, параграф 1 от Директива 2014/42 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която изключва конфискацията на вещ, принадлежаща на добросъвестно трето лице и използвана като средство на престъпление, включително когато тази вещ е била предоставена за трайно ползване от третото лице на подсъдимия.
В самото начало следва да се отбележи, че Европейската комисия повдига възражение за недопустимост на този въпрос, тъй като той нямал никаква връзка с действителността или с предмета на спора, понеже от акта за преюдициално запитване следвало, че във всички случаи в главното производство не може да се приложи конфискация. Всъщност би било в противоречие с националната правна уредба да се конфискува разглежданото в главното производство средство, поради което прокуратурата вече нито искала, нито въобще намирала за възможна последващата конфискация на това средство на престъпление.
В това отношение следва да се припомни, че само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото съдебно решаване, може да прецени, предвид особеностите на делото, както необходимостта от преюдициално заключение, за да може да постанови решението си, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, когато поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 13 ноември 2018 г., Levola Hengelo,
C‑310/17
,
EU:C:2018:899
, т.
и цитираната съдебна практика).
Всъщност съгласно постоянната съдебна практика въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, която той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 13 ноември 2018 г., Levola Hengelo,
C‑310/17
,
EU:C:2018:899
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че националната правна уредба не допуска конфискация на имущество на добросъвестни трети лица в положение като разглежданото в главното производство. Запитващата юрисдикция обаче иска да се установи именно дали при такова положение конфискацията на такова имущество е наложителна на основание на Директива 2014/42. Следователно не е очевидно, че вторият въпрос няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора, поради което този въпрос е допустим.
По същество следва да се припомни, че член 4, параграф 1 от Директива 2014/42 предвижда конфискацията по-специално на „средствата“ по смисъла на член 2, точка 3 от тази директива, при условие че има влязла в сила осъдителна присъда за извършено престъпление.
Въпреки това, макар тази разпоредба да посочва изрично средствата и наличието на влязла в сила осъдителна присъда за извършено престъпление, текстът ѝ не уточнява дали средството, което е предмет на конфискация, трябва непременно да принадлежи на осъденото лице.
Съгласно постоянната си практика с оглед на тълкуването на разпоредба от правото на Съюза Съдът следва да взема предвид не само нейния текст, но и по-специално контекста, в който тя се вписва (вж. в този смисъл решение от 24 март 2021 г., MCP,
C‑603/20 PPU
,
EU:C:2021:231
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, що се отнася до контекста, в който се вписва член 4, параграф 1 от Директива 2014/42, следва да се отбележи, че член 5 от тази директива, уреждащ „разширената конфискация“, предвижда в параграф 1, че тя може да се отнася само до „имущество, принадлежащо на лице, осъдено за престъпление“, поради което имуществото на трети лица се изключва от приложното поле на този член.
От своя страна, макар видно от заглавието му член 6 от същата директива да се отнася изрично до „конфискацията по отношение на трети лица“, той визира единствено „облагите“, но не и „средствата“, поради което при всички положения не би могъл да послужи като основание за конфискацията на средство в положение като разглежданото в главното производство.
Съображение 15 от Директива 2014/42, с оглед на което трябва да се тълкува член 4 от нея, пък предвижда задължение за уведомяване на заподозряното лице и обвиняемия относно производството за конфискация, без изобщо да споменава третите лица.
От тези различни разпоредби следва, че тъй като конфискацията на принадлежащото на трети лица имущество е предвидена само в случаите по член 6 от Директива 2014/42, конфискацията на имущество, предвидена в член 4, параграф 1 от тази директива, може да се отнася само до имуществото на заподозряното лице и обвиняемия.
Изтъкнатото от запитващата юрисдикция обстоятелство, че имуществото е било използвано постоянно от обвиняемия, не е от естество да позволи конфискацията на това имущество на основание член 4, параграф 1 от Директива 2014/42, когато то принадлежи на добросъвестно трето лице.
При всички положения и доколкото националната правна уредба не позволява конфискация на имущество на добросъвестни трети лица в положение като разглежданото в главното производство, от постоянната практика на Съда следва, че директива не може сама по себе си да създава задължения за частноправен субект и следователно самата тя не може да му бъде противопоставяна пред национална юрисдикция (решение от 24 юни 2019 г., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, т.
и цитираната съдебна практика).
С оглед на изложеното на втория въпрос следва да се отговори, че член 4, параграф 1 от Директива 2014/42 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която изключва конфискацията на вещ, принадлежаща на добросъвестно трето лице и използвана като средство на престъпление, включително когато тази вещ е била предоставена за трайно ползване от третото лице на подсъдимия.
По третия въпрос
Предвид отговора на втория въпрос не е необходимо да се отговаря на третия въпрос.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:

1)
Член 8, параграф 1 от Директива 2014/42/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 3 април 2014 година за обезпечаване и конфискация на средства и облаги от престъпна дейност в Европейския съюз трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която, когато дадено имущество е иззето като евентуално средство или облага от престъпление, в съдебната фаза на наказателното производство собственикът му, добросъвестно трето лице, няма право да сезира компетентния съд с искане за връщане на това имущество.

2)
Член 4, параграф 1 от Директива 2014/42 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която изключва конфискацията на вещ, принадлежаща на добросъвестно трето лице и използвана като средство на престъпление, включително когато тази вещ е била предоставена за трайно ползване от третото лице на подсъдимия.

Jääskinen
Safjan
Gavalec
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 12 май 2022 година.
Секретар
A. Calot Escobar
Председател на осми състав
N. Jääskinen
(
*1
)	Език на производството: български.