CELEX: 62014TJ0220
Állami támogatások
Tengeri közlekedés
Közszolgáltatásért járó ellentételezés
Tőkeemelés
A támogatásokat a belső piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító és a visszatéríttetésüket elrendelő határozat
A felperes felszámolás alá kerülése
Perképesség
Az eljáráshoz fűződő érdek fennmaradása
Okafogyottság hiánya
A támogatás fogalma
Általános gazdasági érdekű szolgáltatás
A magánbefektető kritériuma
Nyilvánvaló mérlegelési hiba
Téves jogalkalmazás
Jogellenességi kifogás
Indokolási kötelezettség
Védelemhez való jog
2011/21/EU határozat
A nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentéséhez és szerkezetátalakításához nyújtott állami támogatásokról szóló iránymutatás
A közszolgáltatásért járó ellentételezés formájában nyújtott állami támogatásokról szóló uniós keretszabály
Altmark ítélet

)
[omissis]
A jogkérdésről
1.

A Saremar perképességéről
Elöljáróban, a felek által 2016. július 11‑én és 29‑én a Törvényszékhez benyújtott magyarázatokból és dokumentumokból kitűnik, hogy a Saremar – mivel nem volt képes visszatéríteni a vitatott támogatások már kifizetett részét – azt kérte, hogy a felszámolása érdekében indítsanak vele szemben fizetésképtelenségi egyezség megkötésére irányuló eljárást, amely kérelmet a Tribunale di Cagliari (cagliari bíróság, Olaszország) 2015. július 22‑én helybenhagyta. A Saremar 2016. március 31. óta valamennyi tevékenységét megszüntette, és a felszámolás előrehaladott szakaszában van, mivel valamennyi elsőbbségi hitelezőjének követeléseit kielégítették, továbbá maga e társaság szerint azt tervezik, hogy az ezt követő hónapokban sor kerül a biztosítékkal nem rendelkező hitelezők közötti első jelentősebb felosztásra is.
Márpedig az alkalmazandó nemzeti jogszabályoktól és eljárástól függően a felszámolás alá kerülő társaság elveszítheti a perképességét, legalábbis a saját neve alatt. Végeredményben maga a felperes jelzi, hogy az olasz jogszabályok szerint ez előfordulhat. Kétségtelen, hogy a tárgyaláson és a 2016. július 29‑i levelében a Bizottság csupán azt állította, hogy a felperes felszámolás alá kerülése kétségbe vonja az eljáráshoz fűződő érdekét, viszont azt nem állította, hogy e felszámolás kétségbe vonná a felperes perképességét. Ugyanakkor, mivel a felperes perképességének esetleges megszűnése tárgytalanná tenné az eljáráshoz fűződő érdekének kérdését, meg kell vizsgálni, hogy az eljárás során fennmaradt‑e a felperes perképessége.
E tekintetben, jóllehet – mint azt a Bíróság is megállapította – az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésében használt „jogi személy” fogalom nem feltétlenül esik egybe a tagállamok különböző jogrendszereiben irányadó fogalmakkal, az ítélkezési gyakorlatból mégis az következik, hogy e fogalom főszabály szerint magában foglalja a valamely tagállam vagy harmadik ország jogszabályai alapján létrejött jogi személyiség, valamint az e jogszabályok által elismert perképesség fennállását (lásd ebben az értelemben: 1959. március 20‑iNold kontra Főhatóság ítélet,
18/57
,
EU:C:1959:6
; 1982. október 28‑iGroupement des Agences de voyages kontra Bizottság ítélet,
135/81
,
EU:C:1982:371
,
10.
pont; 2007. január 18‑iPKK és KNK kontra Tanács ítélet,
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
,
114.
pont; 2009. november 24‑iLandtag Schleswig‑Holstein kontra Bizottság végzés,
C‑281/08 P
, nem tették közzé,
EU:C:2009:728
,
22.
pont). Így az olyan jogalany által előterjesztett kereset, amely a konkrét nemzeti jogszabályok értelmében nem rendelkezik perképességgel, csak rendkívüli körülmények esetén, így különösen akkor elfogadható, ha ez a hatékony bírói jogvédelem biztosításának követelményei folytán szükséges (lásd ebben az értelemben: 2007. január 18‑iPKK és KNK kontra Tanács ítélet,
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
,
–
114.
pont). Másfelől e perképességnek az eljárás során fenn kell maradnia (lásd ebben az értelemben: 2007. szeptember 20‑iSalvat père & fils és társai kontra Bizottság ítélet,
T‑136/05
,
EU:T:2007:295
,
–
27.
pont; 2012. március 21‑iMarine Harvest Norway és Alsaker Fjordbruk kontra Tanács ítélet,
T‑113/06
, nem tették közzé,
EU:T:2012:135
,
–
29.
pont). A jogi személyiség fennállását és a perképességet a releváns nemzeti jogszabályokra tekintettel kell vizsgálni (1984. november 27‑iBensider és társai kontra Bizottság ítélet,
50/84
,
EU:C:1984:365
,
7.
pont; 2008. április 3‑iLandtag Schleswig‑Holstein kontra Bizottság ítélet,
T‑236/06
,
EU:T:2008:91
,
22.
pont).
A jelen ügyben a Saremar 2016. július 29‑i leveléből kitűnik, hogy a Corte suprema di cassazione (semmítőszék, Olaszország) ítélkezési gyakorlata értelmében az olyan társaságnak, amellyel szemben fizetésképtelenségi egyezség megkötésére irányuló eljárás van folyamatban, fennmarad az a joga, hogy a saját neve alatt bírósághoz forduljon, továbbá hogy a vagyonának védelme érdekében perekben vegyen részt. Végeredményben a felperes e levélhez mellékelte a felszámolóinak 2016. július 26‑án kelt levelét, amely tanúsítja, hogy a jelen kereset keretében a felperes jogi képviselőinek megbízása továbbra is érvényes. Következésképpen meg állapítani, hogy a Saremarnak a felszámolás alá kerülése ellenére sem szűnt meg az eljárás során a perképessége.
2.

A Bizottság által felhozott okafogyottsági kifogásról
A Bizottság azt állítja, hogy a Saremar folyamatban lévő felszámolása folytán e társaság eljáráshoz fűződő érdeke az eljárás során megszűnt. E tekintetben a Bizottság előadja, hogy a Saremar felszámolás alá kerülése előrehaladott állapotban van, és még a jelen ítélet kihirdetése előtt befejeződhet. Másfelől, mint azt a felperes maga is elismerte, még akkor sem kezdhetne újra gazdasági tevékenységbe, ha a megtámadott határozatot megsemmisítenék, ő maga pedig ennélfogva mentesülne a támogatások visszatérítésének kötelezettsége alól. Végül a Saremar hitelezőinek ahhoz fűződő érdeke, hogy a vitatott támogatások összegét kizárják e társaság passzíváiból, elkülönül e társaság ahhoz fűződő érdekétől, hogy tovább folytassa a gazdasági tevékenységét. A Bizottság azt a következtetést vonja le, hogy az eljáráshoz fűződő érdek ilyen hiánya alapján a Törvényszéknek meg kell állapítania, hogy a jelen ügyben az eljárás okafogyottá vált.
A fenti érvekre válaszolva a Saremar a maga részéről azt állítja, hogy a megtámadott határozat megsemmisítése az ő vonatkozásában joghatásokat váltana ki, amennyiben azzal a következménnyel járna, hogy több mint 11 millió euróval csökkentené a csődegyezségi passzívákat, ami lehetővé tenné a hitelezői valamennyi követelésének kielégítését.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az eljáráshoz fűződő érdek minden bírósági jogorvoslat lényeges és elsődleges feltételének minősül (lásd: 2015. szeptember 17‑iMory és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
58.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben az EUMSZ 263. cikkből kitűnik, hogy határozott különbség áll fenn egyrészt az uniós intézmények és a tagállamok megsemmisítés iránti kereset benyújtásához fűződő, e cikk második bekezdése szerinti joga, másrészt pedig a természetes és jogi személyek e cikk negyedik bekezdése szerinti ilyen joga között. Így az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós intézmények és a tagállamok tekintetében e keresetindítási jog gyakorlása sem e hatóságok kereshetőségi jogának, sem pedig az eljáráshoz fűződő érdekének igazolásától nem függ (lásd ebben az értelemben: 2011. március 24‑iFreistaat Sachsen és Land Sachsen‑Anhalt kontra Bizottság ítélet,
T‑443/08 és T‑455/08
,
EU:T:2011:117
,
64.
pont; 2013. február 19‑iProvincie Groningen és társai kontra Bizottság végzés,
T‑15/12 és T‑16/12
, nem tették közzé,
EU:T:2013:74
,
42.
és
44.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezzel szemben a természetes és jogi személyeket megillető, az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése szerinti keresetindítási jog egyrészt attól a feltételtől függ, hogy e személyeknek elismerjék a kereshetőségi jogát, vagyis e rendelkezés szövege szerint attól a feltételtől, hogy a keresetük olyan aktus ellen irányuljon, amelynek ők a címzettjei, vagy olyan aktus ellen, amely közvetlenül és személyükben érinti őket, vagy akár olyan rendeleti jellegű aktus ellen, amely közvetlenül érinti őket, és nem tartalmaz végrehajtási intézkedéseket. Másrészt e keresetindítási joghoz az is szükséges, hogy a kereset benyújtásakor fennálljon az eljáráshoz fűződő érdekük, ami a kereshetőségi jogtól elkülönülő elfogadhatósági feltételt képez. Az eljáráshoz fűződő ezen érdeknek – a kereset tárgyához hasonlóan – a bírósági határozat kihirdetéséig fenn kell maradnia, ellenkező esetben a kereset okafogyottá válik (lásd: 2015. szeptember 17‑iMory és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
57.
és
–
62.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az eljáráshoz fűződő érdek fennállása tehát olyan eljárásgátló jellegű kérdés, amelyet a Törvényszéknek hivatalból vizsgálnia kell, vagy a kereset benyújtásának szakaszában, a kereset elfogadhatóságáról való meggyőződés érdekében, vagy pedig az eljárás folyamán, annak ellenőrzése érdekében, hogy e keresetről még határozni kell‑e, vagy sem (lásd ebben az értelemben: 2011. március 24‑iInternationaler Hilfsfonds kontra Bizottság végzés,
T‑36/10
,
EU:T:2011:124
,
46.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ez az érdek feltételezi, hogy a megtámadott aktus megsemmisítése önmagában jogi következményekkel járhat, és a kereset ezért – eredményét tekintve – az azt indító fél javára szolgálhat (2007. június 7‑iWunenburger kontra Bizottság ítélet,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
,
42.
pont; 2015. szeptember 17‑iMory és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
55.
pont). Másfelől a felperes eljáráshoz fűződő érdekének létrejöttnek és fennállónak kell lennie, továbbá az nem vonatkozhat jövőbeli és hipotetikus helyzetre (lásd: 2015. szeptember 17‑iMory és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
56.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy a jelen kereset mind a felperes kereshetőségi jogát illetően, mind pedig a kereset benyújtásának szakaszában az eljáráshoz fűződő érdekének fennállása szempontjából teljesíti a fenti 51–53. pontban felidézett elfogadhatósági feltételeket, amit a Bizottság lényegében nem vitat.
Különösen, az eljáráshoz fűződő érdeket illetően meg kell állapítani, hogy a kereset benyújtásának időpontjában a megtámadott határozat sérelmet okozott a felperesnek, amennyiben a Bizottság a felperesnek nyújtott támogatásokat összeegyeztethetetlennek és jogellenesnek minősítette, és elrendelte azok visszatéríttetését. A megtámadott határozat ugyanis önmagában e ténynél fogva módosította e társaság jogi helyzetét, amely e határozat elfogadásától kezdve már nem volt jogosult arra, hogy e támogatásokban részesüljön, és főszabály szerint számítania kellett arra, hogy azokat vissza kell térítenie (lásd: 2011. december 21‑iACEA kontra Bizottság ítélet,
C‑319/09 P
, nem tették közzé,
EU:C:2011:857
,
68.
és
69.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Meg kell állapítani, hogy a Saremar felszámolás alá kerülése nem járt azzal a hatással, hogy az eljárás során kétségbe vonja a Saremar eljáráshoz fűződő, a fenti 55. pontban meghatározott érdekét.
Mindenekelőtt ugyanis meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozatot nem helyezték hatályon kívül, illetve nem vonták vissza, vagyis a jelen keresetnek továbbra is fennmarad a tárgya (lásd ebben az értelemben: 2007. június 7‑iWunenburger kontra Bizottság ítélet,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
,
48.
pont).
Továbbá a megtámadott határozat joghatásai önmagában a Saremar felszámolás alá kerülése folytán nem váltak hatálytalanná.
Először ugyanis a megtámadott határozat folytán a RAS továbbra sem jogosult arra, hogy folyósítsa a Saremar részére a vitatott tőkeemelés azon részét, amelyet ezen állami hatóság – mint az kitűnik a Saremar részvényeseinek 2012. július 11‑i közgyűléséről készült, a keresetlevélhez mellékelt jegyzőkönyvből – e műveletnek a Bizottság részére történő bejelentésénél fogva nem hajtott végre. Márpedig az iratanyag egyetlen eleme alapján sem zárható ki a lehetőség, hogy a megtámadott határozat megsemmisítése esetén a vitatott tőkeemelés e részét, amelyre ez esetben a Saremar jogosulttá válna, a Saremar vagyonába lehessen integrálni.
Másodszor, a vitatott támogatások azon részét illetően, amelyet a RAS már kifizetett a Saremarnak, az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy önmagában az a körülmény, hogy a vállalkozással szemben fizetésképtelenségi eljárás indul, különösen ha ez az eljárás a vállalkozás felszámolásához vezet, nem vonja kétségbe a támogatás visszatéríttetésének elvét. Ilyen esetben ugyanis az eredeti állapot helyreállítása és a jogellenes támogatásokból fakadó versenytorzulás kiküszöbölése főszabályként elérhető az érintett támogatások visszatérítésére vonatkozó kötelezettségnek a felszámolás alatt álló vállalkozás passzívái közötti feltüntetésével (lásd: 2009. július 1‑jei KG Holding és társai kontra Bizottság ítélet,
T‑81/07–T‑83/07
,
EU:T:2009:237
,
192.
és
193.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Következésképpen a megtámadott határozat folytán a vitatott támogatásoknak legalábbis a Saremar passzívái között kell maradniuk, vagyis még ha feltételezzük is, hogy azokat nem lehet visszatéríteni a RAS‑nak, azok már akkor sem képezik a felperes vagyonának részét.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Saremar felszámolás alá kerülése nem vonja kétségbe a fenti 55. pontban tett azon megállapítást, amely szerint a megtámadott határozat megsemmisítése a felperes javára szolgálhat, mivel a felperes jogi helyzete a vitatott támogatások tekintetében ezáltal szükségképpen módosulna. Ezenkívül e megsemmisítés olyan hatással is járna, hogy jelentősen javulna a Saremar gazdasági helyzete, mivel a vitatott támogatásokat újra a vagyonába lehetne integrálni. Végeredményben meg kell állapítani, hogy ezt az elemzést megerősíti a 2010. szeptember 13‑iGörögország és társai kontra Bizottság ítélet (
T‑415/05, T‑416/05 és T‑423/05
,
EU:T:2010:386
), amelyben a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a felszámolás alatt álló azon társaságoknak, amelyek visszatérítették az ezen ügyek tárgyát képező támogatásokat, fennmaradt az eljáráshoz fűződő érdeke, mivel megsemmisítés esetén a Görög Köztársaság köteles visszaszolgáltatni nekik a visszatérített összegeket, amelyek felszámolási mérlegük eszközei között jóváírhatók (2010. szeptember 13‑iGörögország és társai kontra Bizottság ítélet,
T‑415/05, T‑416/05 és T‑423/05
,
EU:T:2010:386
,
62.
pont).
Hozzá kell tenni, hogy a Törvényszéket eddig nem tájékoztatták arról, hogy a Saremar felszámolási eljárása befejeződött volna.
Az eddigiek összességéből következik, hogy a Saremarnak a jelen kereset keretében továbbra is fennáll az eljáráshoz fűződő érdeke, következésképpen pedig határozatot kell hozni.
[omissis]

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Saremar – Sardegna Regionale Marittima SpA saját költségein kívül köteles viselni az Európai Bizottság és a Compagnia Italiana di Navigazione SpA részéről felmerült költségeket is.

Gratsias
Kancheva
Półtorak
Kihirdetve Luxembourgban, a 2017. április 6‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.
(
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.