CELEX: 62017CJ0104
Trimitere preliminară
Directiva 94/62/CE
Ambalaje și deșeuri din ambalaje
Recuperarea și reciclarea deșeurilor
Contribuție la un fond național pentru mediu
Introducere pe piața națională a unor produse ambalate și a unor ambalaje, fără intervenție asupra acestora
Principiul denumit «poluatorul plătește»
Calitatea de poluator

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 15 din Directiva 94/62/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 decembrie 1994 privind ambalajele și deșeurile de ambalaje (
JO 1994, L 365, p. 10
, Ediție specială, 13/vol. 14, p. 238).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între SC Cali Esprou SRL, pe de o parte, și Administrația Fondului pentru Mediu (România) (denumită în continuare „AFM”), pe de altă parte, în legătură cu legalitatea unei contribuții la plata căreia Cali Esprou a fost obligată de către AFM, calculată în funcție de ambalajele pe care aceasta le‑a introdus pe piața românească în cursul anilor 2013 și 2014.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Primul și al doilea considerent ale Directivei 94/62 au următorul cuprins:
„[…] diferitele măsuri interne cu privire la gestionarea ambalajelor și a deșeurilor de ambalaje trebuie armonizate, pe de o parte, pentru a preveni orice impact al acestora asupra mediului sau pentru a reduce un astfel de impact, asigurând astfel un grad ridicat de protecție a mediului, și, pe de altă parte, pentru a asigura funcționarea pieței interne și pentru a evita obstacolele în calea comerțului și denaturarea și limitarea concurenței în cadrul Comunității;
[…] cel mai bun mijloc de a preveni producerea deșeurilor de ambalaje este de a reduce volumul general al ambalajelor”.
Potrivit celui de al douăzeci și nouălea considerent al acestei directive:
„[…] este esențial ca toți cei implicați în producerea, utilizarea, importul și distribuția ambalajelor și a produselor ambalate să devină mai conștienți de măsura în care un ambalaj se poate transforma în deșeu și ca, în conformitate cu principiul «poluatorul plătește», să accepte responsabilitatea ce le revine pentru astfel de deșeuri; întrucât dezvoltarea și punerea în aplicare a măsurilor prevăzute în prezenta directivă ar trebui să implice și să necesite strânsa cooperare a tuturor partenerilor, dacă este cazul, într‑un spirit de responsabilitate comună”.
Articolul 1 de directiva menționată, intitulat „Obiective”, prevede:
„(1)   Prezenta directivă urmărește să armonizeze măsurile naționale privind gestionarea ambalajelor și a deșeurilor de la ambalaje, pe de o parte, pentru a preveni orice impact al acestora asupra mediului din toate statele membre, precum și din țări terțe, sau pentru a reduce un astfel de impact, asigurând astfel un grad ridicat de protecție a mediului, și, pe de altă parte, pentru a asigura funcționarea pieței interne și pentru a evita obstacolele în calea comerțului și denaturarea și limitarea concurenței din cadrul Comunității.
(2)   În acest scop, prezenta directivă stabilește măsurile destinate, ca prioritate, prevenirii producerii deșeurilor de ambalaje și, ca principii fundamentale suplimentare, reutilizării ambalajelor, reciclării și altor forme de recuperare a deșeurilor de ambalaje și, în consecință, reducerii eliminării finale a unor astfel de deșeuri.”
Articolul 2 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:
„Prezenta directivă are ca obiect toate ambalajele introduse pe piață din cadrul Comunității și toate deșeurile de ambalaje, fie că ele sunt utilizate, fie că provin din industrie, comerț, birouri, magazine, servicii, gospodărie sau din orice alt domeniu, indiferent de materialul utilizat.”
Articolul 3 punctul 11 din Directiva 94/62 prevede:
„În înțelesul prezentei directive:
[…]
11.
«agenți economici», în ceea ce privește ambalajele, înseamnă furnizorii de materiale de ambalaj, producătorii și transformatorii de ambalaje, manipulatorii și utilizatorii, importatorii, comercianții și distribuitorii, autoritățile și organizațiile publice”.
Articolul 15 din această directivă prevede:
„Acționând în baza dispozițiilor specifice ale tratatului, Consiliul adoptă instrumente economice pentru a promova punerea în aplicare a obiectivelor prevăzute de prezenta directivă. În absența unor astfel de măsuri, statele membre pot adopta măsuri de punere în aplicare a acestor obiective și a obligațiilor ce reies din tratat, în conformitate cu principiile care reglementează politica comunitară de mediu,
inter alia
, principiul «poluatorul plătește».”
Dreptul român
Articolul 16 alineatele (1) și (4) din Hotărârea Guvernului nr. 621/2005 privind gestionarea ambalajelor și a deșeurilor de ambalaje (
Monitorul Oficial al României
, Partea I, nr. 639 din 20 iulie 2005, denumită în continuare „Hotărârea Guvernului nr. 621/2005”), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede:
„(1)   Operatorii economici, persoane juridice române, sunt responsabili pentru întreaga cantitate de deșeuri generate de ambalajele pe care le introduc pe piața națională, după cum urmează:
a)
operatorii economici care introduc pe piață produse ambalate sunt responsabili pentru deșeurile generate de ambalajele primare, secundare și terțiare folosite pentru ambalarea produselor lor, cu excepția ambalajelor de desfacere care sunt folosite pentru ambalarea, la locul de vânzare, a produselor pe care aceștia le introduc pe piața națională;
b)
operatorii economici care supraambalează produse ambalate individual în vederea revânzării/redistribuirii sunt responsabili pentru deșeurile generate de ambalajele secundare și terțiare pe care le introduc pe piață;
c)
operatorii economici care introduc pe piață ambalaje de desfacere sunt responsabili pentru deșeurile generate de respectivele ambalaje.
[…]
(4)   Operatorii economici prevăzuți la alineatul (2) sunt obligați să îndeplinească cel puțin obiectivele prevăzute în anexa nr. 3 la [Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 196/2005 privind Fondul pentru mediu (
Monitorul Oficial al României
, Partea I, nr. 1193 din 30 decembrie 2005)], aprobată cu modificări și completări prin [Legea nr. 105/2006], cu modificările și completările ulterioare, aplicate la deșeurile de ambalaje rezultate de la ambalajele introduse pe piața națională/preluate pe bază de contract cu asigurarea trasabilității acestora.”
Articolul 9 alineatul (1) litera d) din Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 196/2005 privind Fondul pentru mediu (denumită în continuare „OUG nr. 196/2005”), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede:
„Veniturile Fondului pentru mediu se constituie din:
[…]
d)
o contribuție de 2 lei [românești (RON)]/kg, datorată de operatorii economici care introduc pe piața națională bunuri ambalate, care distribuie pentru prima dată pe piața națională ambalaje de desfacere, și de operatorii economici care închiriază, sub orice formă, cu titlu profesional, ambalaje, pentru diferența dintre cantitățile de deșeuri de ambalaje corespunzătoare obiectivelor minime de valorificare sau incinerare în instalații de incinerare cu recuperare de energie și de valorificare prin reciclare prevăzute în anexa nr. 3 și cantitățile de deșeuri de ambalaje efectiv valorificate sau incinerate în instalații de incinerare cu recuperare de energie și valorificate prin reciclare”.
Ordinul nr. 578/2006 pentru aprobarea metodologiei de calcul al contribuțiilor și taxelor datorate la Fondul pentru mediu (
Monitorul Oficial al României
, Partea I, nr. 516 din 14 iunie 2006), astfel cum a fost modificat în special prin Ordinul nr. 1032 din 10 martie 2011 (
Monitorul Oficial al României
, Partea I, nr. 196 din 22 martie 2011), prevede, la punctul 11 din anexă, următoarele:
„Introducere pe piața națională a unui produs este acțiunea de a face disponibil pe piața națională, pentru prima dată, contra cost sau gratuit, un produs, în vederea distribuirii și/sau utilizării, inclusiv utilizării/consumului propriu. […]”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
Cali Esprou achiziționează diverse mărfuri deja ambalate în străinătate, pe care le vinde și le livrează, fără nicio intervenție din partea sa, unor comercianți cu amănuntul pe piața românească.
Ea a introdus pe piața românească mărfuri care au fost comercializate între 19 august 2011 și 31 decembrie 2014. Între 30 martie și 2 aprilie 2015, la sediul Cali Esprou s‑a desfășurat un control fiscal având ca obiect respectarea obligațiilor de plată a contribuției datorate AFM în temeiul articolului 9 alineatul (1) litera d) din OUG nr. 196/2005 pentru ambalajele aferente bunurilor ambalate introduse pe piața românească în perioada 2011-2014.
În urma acestui control, în sarcina Cali Esprou nu a fost stabilită, pentru anii 2011 și 2012, nicio obligație de plată suplimentară în temeiul articolului 9 alineatul (1) litera d) din OUG nr. 196/2005. În schimb, pentru anii 2013 și 2014, autoritățile fiscale au stabilit în sarcina sa, în temeiul acestei dispoziții, o obligație de plată suplimentară în valoare de 4242 RON (aproximativ 909 euro).
Cali Esprou a introdus la AFM o contestație împotriva acestei obligații de plată suplimentare, susținând că nu era ținută de obligațiile de plată prevăzute la articolul 9 alineatul (1) litera d) din OUG nr. 196/2005 întrucât nu putea fi calificată drept „poluator”. La 3 iulie 2015, AFM a respins această contestație. La 21 decembrie 2015, Cali Esprou a formulat o acțiune la Tribunalul Vâlcea (România), prin care a solicitat, printre altele, anularea deciziei AFM. Această acțiune a fost respinsă prin sentința din 6 mai 2016.
Cali Esprou a atacat această sentință în fața instanței de trimitere, Curtea de Apel Pitești (România), susținând că, întrucât gestionează ambalaje, iar nu deșeuri din ambalaje, ea nu poate fi considerată poluator. În plus, potrivit Cali Esprou, articolul 9 alineatul (1) litera d) din OUG nr. 196/2005 ar fi contrar principiului denumit „poluatorul plătește” consacrat la articolul 15 din Directiva 94/62, care prevede adoptarea unor măsuri naționale de punere în aplicare a obiectivelor acestei directive cu respectarea principiilor care reglementează politica de mediu a Uniunii, printre care principiul „poluatorul plătește”.
În această privință, instanța de trimitere arată că contribuția prevăzută la articolul 9 alineatul (1) litera d) din OUG nr. 196/2005 este o „măsură” care intră în domeniul de aplicare al articolului 15 din Directiva 94/62. Ea își pune însă întrebarea dacă această contribuție este compatibilă cu principiul „poluatorul plătește” consacrat la acest articol. Mai precis, având în vedere definiția agentului economic care figurează la articolul 3 punctul 11 din această directivă, ea consideră că un poluator, în sensul articolului 15 din directiva menționată, trebuie să aibă o legătură cu transformarea ambalajului în deșeu. Or, Cali Esprou ar fi un intermediar care nu ar interveni asupra ambalajelor, astfel încât instanța de trimitere se întreabă dacă obligația de plată a unei contribuții la AFM, în temeiul articolului 9 alineatul (1) litera d) din OUG nr. 196/2005, stabilită în sarcina Cali Esprou, este conformă cu articolul 15 din aceeași directivă.
În aceste condiții, Curtea de Apel Pitești a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 15 din Directiva 94/62 poate fi interpretat în sensul că se opune adoptării unei reglementări într‑un stat membru al Uniunii Europene, care instituie o contribuție pentru operatorul economic care introduce pe piața internă mărfuri ambalate și ambalaje, dar care nu intervine asupra mărfurilor sau ambalajelor în niciun mod, ci le înstrăinează în aceeași formă către un agent economic, care la rândul său le înstrăinează către consumatorul final, contribuție al cărei cuantum se stabilește per kilogram, pentru diferența dintre cantitățile de deșeuri de ambalaje corespunzătoare obiectivelor minime de valorificare sau incinerare în instalații de incinerare cu recuperare de energie și de valorificare prin reciclare și cantitățile de deșeuri de ambalaje efectiv valorificate sau incinerate în instalații de incinerare cu recuperare de energie și valorificate prin reciclare?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 15 din Directiva 94/62 și principiul „poluatorul plătește” pe care îl pune în aplicare se opun unei reglementări naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care impune o contribuție unui agent economic care nu intervine asupra ambalajelor pe care le introduce pe piață, calculată în funcție de diferența de greutate dintre, pe de o parte, cantitatea de deșeuri de ambalaje corespunzătoare obiectivelor minime de valorificare energetică și de valorificare prin reciclare și, pe de altă parte, cantitatea de deșeuri de ambalaje efectiv valorificate sau reciclate.
Articolul 15 din Directiva 94/62 prevede că Consiliul adoptă instrumente economice pentru a promova punerea în aplicare a obiectivelor prevăzute de directiva menționată și că, în absența unor astfel de instrumente, statele membre pot adopta măsuri de punere în aplicare a acelorași obiective și a obligațiilor ce reies din Tratatul FUE, în conformitate cu principiile care reglementează politica de mediu a Uniunii,
inter alia
, principiul „poluatorul plătește”.
Întrucât Consiliul nu a adoptat asemenea instrumente economice care să impună o contribuție pentru deșeurile de ambalaje introduse pe piața statelor membre, acestea din urmă pot, așadar, să adopte măsuri cu respectarea condițiilor prevăzute în a doua teză a acestui articol 15.
În această privință, trebuie arătat, pe de o parte, că principiul „poluatorul plătește”, evocat la articolul 15 și în al douăzeci și nouălea considerent al Directivei 94/62, impune, potrivit considerentului amintit, ca „toți cei implicați în producerea, utilizarea, importul și distribuția ambalajelor și a produselor ambalate să devină mai conștienți de măsura în care un ambalaj se poate transforma în deșeu” și „să accepte responsabilitatea ce le revine pentru astfel de deșeuri”. Principiul amintit nu îi vizează, prin urmare, numai pe cei care sunt direct responsabili de producerea de deșeuri, ci are un domeniu de aplicare mai larg. El îi vizează și pe cei care contribuie la această producere de deșeuri, ceea ce include importatorii și distribuitorii de produse ambalate (a se vedea prin analogie Hotărârea din 30 martie 2017, VG Čistoća,
C‑335/16
,
EU:C:2017:242
, punctul
și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, în ceea ce privește obiectivele definite de Directiva 94/62, articolul 1 din aceasta, intitulat „Obiective”, precizează, la alineatul (1), că această directivă urmărește să „[asigure] […] un grad ridicat de protecție a mediului”. În plus, potrivit termenilor alineatului (2) al articolului 1 menționat, această directivă stabilește „măsurile destinate, ca prioritate, prevenirii producerii deșeurilor de ambalaje și, ca principii fundamentale suplimentare, reutilizării ambalajelor, reciclării și altor forme de recuperare a deșeurilor de ambalaje și, în consecință, reducerii eliminării finale a unor astfel de deșeuri”. În acest scop, articolul 2 din Directiva 94/62 confirmă domeniul de aplicare larg al acestei directive, prevăzând că aceasta are ca obiect toate ambalajele introduse pe piața Uniunii și toate deșeurile de ambalaje.
Asemenea obiective sunt confirmate de modul de redactare a primului și a celui de al doilea considerent ale Directivei 94/62, potrivit cărora această directivă urmărește, pe de o parte, să „prev[ină] […] [sau să] reduc[ă]” impactul deșeurilor de ambalaje „asupra mediului […], asigurând astfel un grad ridicat de protecție a mediului”, și, pe de altă parte, să „reduc[ă] volumul general al ambalajelor”.
Conformitatea cu dreptul Uniunii a contribuției în discuție în litigiul principal trebuie apreciată în special în lumina obiectivelor Directivei 94/62 și a principiului „poluatorul plătește”.
Or, reiese din articolul 9 alineatul (1) litera d) din OUG nr. 196/2005 că contribuția în discuție în litigiul principal, care este datorată de operatorii economici care introduc pe piața națională pentru prima dată bunuri ambalate, este calculată în funcție de diferența de greutate dintre, pe de o parte, cantitățile de deșeuri de ambalaje corespunzătoare obiectivelor minime de valorificare sau incinerare și, pe de altă parte, cantitățile de deșeuri de ambalaje efectiv valorificate sau incinerate în instalații de incinerare cu recuperare de energie și valorificate prin reciclare.
Potrivit guvernului român, această contribuție urmărește, de manieră generală, să îi responsabilizeze pe cei care introduc ambalaje pe piața românească. Astfel, sub rezerva unor verificări efectuate de instanța de trimitere, prin impunerea unei contribuții calculate pe baza greutății deșeurilor de ambalaje care depășesc obiectivele minime de valorificare sau incinerare în instalații de incinerare cu recuperare de energie și de valorificare prin reciclare, contribuția menționată stimulează, pe de o parte, reducerea ambalajelor introduse pe piața națională și, pe de altă parte, favorizarea recuperării sau a reciclării deșeurilor respective.
Astfel, contribuția în discuție în litigiul principal răspunde obiectivelor urmărite de Directiva 94/62, în special în măsura în care vizează reducerea eliminării finale a deșeurilor, prevăzută la articolul 1 alineatul (2) din această directivă și în al douăzeci și nouălea considerent al acesteia, pe de o parte, prin favorizarea recuperării sau a incinerării deșeurilor de ambalaje în instalații de incinerare cu recuperare de energie și a valorificării prin reciclare și, pe de altă parte, prin descurajarea, printr‑o sarcină pecuniară, a nerespectării obiectivelor minime de valorificare sau incinerare în instalații de incinerare cu recuperare de energie și de valorificare prin reciclare.
De asemenea, o contribuție precum cea în discuție în litigiul principal respectă în mod clar principiul „poluatorul plătește” consacrat la articolul 15 din Directiva 94/62. Într‑adevăr, contribuția în discuție în litigiul principal, astfel cum a fost descrisă la punctul 26 din prezenta hotărâre, impune o sarcină pecuniară celor care introduc ambalaje pe piața națională și care depășesc anumite obiective minime de recuperare de energie și de valorificare prin reciclare a deșeurilor. Așa cum reiese din decizia de trimitere, rezultă din cuprinsul articolului 9 alineatul (1) litera d) din OUG nr. 196/2005 și din cel al punctului 11 din anexa la Ordinul nr. 578/2006 pentru aprobarea metodologiei de calcul al contribuțiilor și taxelor datorate la Fondul pentru mediu, cu modificările ulterioare, că această sarcină nu se aplică decât acelora care introduc ambalajele menționate pe piață pentru prima dată, iar nu și celor care intervin în aval. În plus, această sarcină nu este impusă decât în măsura în care obiectivele minime de valorificare energetică și de valorificare prin reciclare a deșeurilor nu sunt respectate.
Rezultă din ceea ce precedă că o contribuție precum cea în discuție în litigiul principal este conformă atât cu obiectivele Directivei 94/62, cât și cu principiul „poluatorul plătește”, în sensul articolului 15 din directiva menționată.
O asemenea concluzie nu poate fi infirmată de argumentul, prezentat de Cali Esprou în fața instanței de trimitere, potrivit căruia un agent economic care nu intervine asupra ambalajelor bunurilor importate și introduse pe piața românească nu ar fi un „poluator” în sensul principiului „poluatorul plătește”.
Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctului 22 din prezenta hotărâre, principiul „poluatorul plătește” are un domeniu de aplicare care se extinde la importatorii și la distribuitorii de produse ambalate și nu se limitează la cei care intervin asupra ambalajelor produselor în cauză. Importatorii și distribuitorii, indiferent dacă intervin sau nu intervin asupra ambalajelor, au contribuit la introducerea pe piața națională a unor deșeuri sub formă de ambalaje.
Această concluzie este confirmată de o interpretare sistematică a Directivei 94/62. Un agent economic, precum cel în discuție în cauza principală, care nu intervine asupra ambalajelor produselor importate și introduse pe piața românească este vizat de directiva menționată, care, la articolul 3 punctul 11, definește „agenții economici” în mod larg, incluzând, printre alții, „importatorii, comercianții și distribuitorii”.
Prin urmare, unui stat membru îi este permis să impună plata unei contribuții precum cea descrisă la punctul 26 din prezenta hotărâre agenților economici care nu intervin asupra ambalajelor pe care le introduc pe piața națională, fără ca prin aceasta să încalce principiul „poluatorul plătește”, consacrat la articolul 15 din Directiva 94/62.
Trebuie adăugat că Curtea a declarat că articolul 15 din Directiva 94/62 nu efectuează o armonizare exhaustivă a măsurilor naționale în domeniile reglementate de această directivă, ci, după cum s‑a amintit la punctul 20 din prezenta hotărâre, abilitează Consiliul să adopte instrumente economice pentru a promova punerea în aplicare a obiectivelor prevăzute de directiva menționată sau, în lipsa acestora, statele membre, care acționează „[cu respectarea] obligațiilor ce reies din tratat”. Astfel, această dispoziție necesită de asemenea aplicarea dispozițiilor relevante ale Tratatului FUE (Hotărârea din 12 noiembrie 2015, Visnapuu,
C‑198/14
,
EU:C:2015:751
, punctul
).
În această privință, reiese din articolul 110 TFUE, pe de o parte, că niciun stat membru nu trebuie să aplice produselor altor state membre impozite interne mai mari decât cele care se aplică produselor naționale similare și, pe de altă parte, că niciun stat membru nu trebuie să aplice produselor altor state membre impozite interne de natură să protejeze indirect alte sectoare de producție.
Curtea a statuat în mod repetat că o sarcină pecuniară constituie un impozit intern în sensul articolului 110 TFUE dacă face parte dintr‑un regim general de redevențe interne care se aplică în mod sistematic unor categorii de produse potrivit unor criterii obiective aplicate indiferent de originea sau de destinația produselor (a se vedea în special Hotărârea din 8 iunie 2006, Koornstra,
C‑517/04
,
EU:C:2006:375
, punctul
, precum și Hotărârea din 8 noiembrie 2007, Stadtgemeinde Frohnleiten și Gemeindebetriebe Frohnleiten,
C‑221/06
,
EU:C:2007:657
, punctul
).
În plus, deșeurile trebuie considerate produse în sensul articolului 110 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iulie 1992, Comisia/Belgia,
C‑2/90
,
EU:C:1992:310
, punctele
-
).
Având în vedere ceea ce precedă și descrierea contribuției în discuție în litigiul principal expusă la punctul 26 din prezenta hotărâre, trebuie să se considere că această contribuție este o sarcină pecuniară care face parte dintr‑un regim general de redevențe interne care se aplică în mod sistematic unei categorii de produse, și anume cantitățile de deșeuri de ambalaje care depășesc obiectivele minime de valorificare sau de incinerare și care nu au fost efectiv valorificate sau incinerate în instalații de incinerare cu recuperare de energie și valorificate prin reciclare.
În consecință, contribuția în discuție în litigiul principal constituie un impozit intern în sensul articolului 110 TFUE.
Reiese dintr‑o jurisprudență constantă că există o încălcare a articolului 110 TFUE atunci când impozitul aplicat produsului importat și cel aplicat produsului național similar sunt calculate diferit și potrivit unor metode diferite, care conduc, fie și numai în cazuri limitate, la un impozit mai mare aplicat produsului importat (Hotărârea din 12 noiembrie 2015, Visnapuu,
C‑198/14
,
EU:C:2015:751
, punctul
, și Hotărârea din 16 iunie 2016, Comisia/Portugalia,
C‑200/15
, nepublicată,
EU:C:2016:453
, punctul
).
Or, din decizia de trimitere reiese că contribuția în discuție în litigiul principal se aplică deșeurilor de ambalaje în funcție de criterii obiective aplicate independent de originea sau de destinația lor. Astfel, această contribuție este datorată de agenții economici care introduc pe piața națională produse ambalate, indiferent de originea acestora din urmă. În plus, decizia de trimitere nu furnizează niciun element care să demonstreze că respectiva contribuție este de natură să se aplice într‑un cuantum mai mare deșeurilor de ambalaje de produse importate decât deșeurilor de ambalaje de produse naționale.
Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că articolul 15 din Directiva 94/62 și principiul „poluatorul plătește” pe care îl pune în aplicare nu se opun unei reglementări naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care impune o contribuție unui agent economic care nu intervine asupra ambalajelor pe care le introduce pe piață, calculată în funcție de diferența de greutate dintre, pe de o parte, cantitatea de deșeuri de ambalaje corespunzătoare obiectivelor minime de valorificare energetică și de valorificare prin reciclare și, pe de altă parte, cantitatea de deșeuri de ambalaje efectiv valorificate sau reciclate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară:

Articolul 15 din Directiva 94/62/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 decembrie 1994 privind ambalajele și deșeurile de ambalaje și principiul denumit
„poluatorul plătește
” pe care îl pune în aplicare nu se opun unei reglementări naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care impune o contribuție unui agent economic care nu intervine asupra ambalajelor pe care le introduce pe piață, calculată în funcție de diferența de greutate dintre, pe de o parte, cantitatea de deșeuri de ambalaje corespunzătoare obiectivelor minime de valorificare energetică și de valorificare prin reciclare și, pe de altă parte, cantitatea de deșeuri de ambalaje efectiv valorificate sau reciclate.

Vajda
Juhász
Jürimäe
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 15 martie 2018.
Grefier
A. Calot Escobar
Președintele Camerei a noua
C. Vajda
(
*1
)	Limba de procedură: româna.