CELEX: 62016CJ0626
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Keskkond
Jäätmete ladestamine prügilasse
Direktiiv 1999/31/EÜ
Olemasolevad prügilad
Artikkel 14
Lõplik otsus selle kohta, kas käitamist jätkatakse või mitte
Artikkel 13
Sulgemiskord
Euroopa Kohtu otsus, millega tuvastati liikmesriigi kohustuste rikkumine
Täitmata jätmine
ELTL artikli 260 lõige 2
Rahalised karistused
Karistusmakse ja põhisumma

Hagiavalduses palub Euroopa Komisjon Euroopa Kohtul:
–
tuvastada, et kuna Slovaki Vabariik ei ole võtnud vajalikke meetmeid, et täita Euroopa Kohtu 25. aprilli 2013. aasta kohtuotsust komisjon
vs
. Slovakkia (C‑331/11, ei avaldata, edaspidi „kohtuotsus C‑331/11“,
EU:C:2013:271
), milles Euroopa Kohus tuvastas, et Slovaki Vabariik on jätnud täitmata oma kohustused, mis tulenevad nõukogu 26. aprill 1999. aasta direktiivi 1999/31/EÜ prügilate kohta (
EÜT 1999, L 182, lk 1
; ELT eriväljaanne 15/04, lk 228) artikli 14 punktidest a–c, siis on Slovaki Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad ELTL artikli 260 lõikest 1;
–
kohustada Slovaki Vabariiki maksma Euroopa Komisjoni „Euroopa Liidu omavahendite“ kontole:
–
karistusmakse summas 6793,80 eurot iga päeva eest, mil Slovaki Vabariik viivitab meetmete võtmisega, mis on vajalikud kohtuotsuse C‑331/11 täitmiseks, ja mida tuleb tasuda alates kohtuotsuse kuulutamisest käesolevas asjas kuni Slovaki Vabariik võtab kohtuotsuse C‑331/11 täitmiseks vajalikud meetmed;
–
põhisumma 743,60 eurot päevas (kokku vähemalt 939000 eurot) iga päeva eest, mil Slovaki Vabariik viivitab meetmete võtmisega, mis on vajalikud kohtuotsuse C‑331/11 täitmiseks, ja mis tuleb tasuda perioodi eest alates selle kohtuotsuse kuulutamisest 25. aprillil 2013 kuni:
–
käesolevas kohtuasjas kohtuotsuse kuulutamiseni, või
–
kuupäevani, mil võetakse vajalikud meetmed kohtuotsuse C‑331/11 täitmiseks, kui see kuupäev on varasem käesolevas kohtuasjas kohtuotsuse kuulutamise kuupäevast;
–
mõista kohtukulud välja Slovaki Vabariigilt.
Õiguslik raamistik
Direktiivi 1999/31 põhjenduses 18 on märgitud:
„jäätmete kõrvaldamiseks kasutatava prügilasse ladestamise meetodi eriomaduste tõttu on vaja kehtestada loataotlemise erikord kõikide prügilaliikide osas kooskõlas üldiste litsentsimisnõuetega, mis on juba sätestatud [nõukogu 15. juuli 1975. aasta] direktiivis 75/442/EMÜ, [jäätmete kohta,
EÜT 1975, L 194, lk 47
; ELT eriväljaanne 15/01, lk 23)] ja [nõukogu 24. septembri 1996. aasta] direktiivi 96/61/EÜ, [saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli kohta,
EÜT 1996, L 257, lk 26
; ELT eriväljaanne 15/03, lk 80)] üldnõuetega, mis käsitlevad saaste kompleksset vältimist ja kontrolli, kusjuures prügila asukoha vastavus loale tuleb kinnitada pädeva asutuse inspekteerimise käigus enne kõrvaldamistoimingute alustamist“.
Direktiivi artikli 1 „Üldine eesmärk“ lõikes 2 on sätestatud:
„Prügilate tehniliste näitajate osas sisaldab käesolev direktiiv asjakohaseid tehnilisi nõudeid prügilatele, mille suhtes kohaldatakse direktiivi [96/61], et esitada nimetatud direktiivi üldnõuded konkreetses vormis. Direktiivi [96/61] asjakohased nõuded loetakse täidetuks, kui käesoleva direktiivi nõuded on täidetud.“
Direktiivi 1999/31 artikli 7 punktis g on ette nähtud, et liikmesriigid võtavad meetmeid, millega tagatakse, et prügilaloa taotlus sisaldab andmeid sulgemis- ja järelhoolduskava kohta.
Direktiivi artikkel 8 „Loa tingimused“ on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid võtavad meetmeid, millega tagatakse, et:
a)
pädev asutus ei anna enne välja prügilaluba, kui ta on veendunud, et:
i)
ilma et see piiraks artikli 3 lõigete 4 ja 5 kohaldamist, peab prügila projekt vastama kõikidele käesoleva direktiivi, sealhulgas lisade, asjakohastele nõuetele;
ii)
prügila haldamise eest vastutab füüsiline isik, kes on tehniliselt pädev prügilat haldama; prügila käitajate ja personali kutsealane ja tehniline väljaõpe ja koolitamine on tagatud;
iii)
prügila käitamisel rakendatakse vajalikke meetmeid õnnetuste vältimiseks ja nende tagajärgede piiramiseks;
iv)
loataotleja on enne jäätmete ladestamistoimingute alustamist liikmesriikide määratud korras esitanud või peab esitama rahalise tagatise või muu sarnase tagatise, millega tagatakse, et täidetakse käesoleva direktiivi sätete kohaselt väljaantud loast tulenevad kohustused (sealhulgas järelhooldust käsitlevad sätted) ja järgitakse artiklis 13 nõutud sulgemiskorda. Seda tagatist või samaväärset tagatist hoitakse nii kaua, kui see on vajalik prügila kasutamise ja järelhoolduse ajal artikli 13 punkti d kohaselt. Liikmesriigid võivad omal valikul teatavaks teha, et seda punkti ei kohaldata püsijäätmeprügilate suhtes;
b)
prügila projekt on kooskõlas direktiivi [75/442] artiklis 7 nimetatud asjakohase jäätmekavaga või -kavadega;
c)
enne kõrvaldamistoimingute alustamist kontrollib pädev asutus prügilat, et kindlaks teha, kas see vastab asjakohastele loatingimustele. See ei vähenda mingil määral käitaja vastutust.“
Direktiivi 1999/31 artiklis 13 „Sulgemine ja järelhooldus“ on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad meetmeid, millega tagatakse, et vajaduse korral loa kohaselt:
a)
alustatakse prügila või selle osa sulgemist,
i)
kui loas nimetatud asjakohased tingimused on täidetud,
ii)
pädeva asutuse loal käitaja taotlusel või
iii)
pädeva asutuse põhjendatud otsusega;
b)
võib prügila või selle osa lugeda lõplikult suletuks, kui pädev asutus on teinud lõpliku kohapealse kontrolli, hinnanud kõiki käitaja esitatud aruandeid ja andnud käitajale loa prügila sulgeda. See ei vähenda mingil määral käitaja vastutust;
c)
kui prügila on lõplikult suletud, vastutab käitaja selle korrashoiu, seire ja kontrolli eest järelhoolduse ajal nii kaua, kui pädev asutus seda nõuab, võttes arvesse ajavahemikku, mille jooksul prügila võib põhjustada ohtu.
Käitaja teatab pädevale asutusele kõikidest negatiivsetest keskkonnamõjudest, mis on kontrolli käigus avastatud ja täidab pädeva asutuse otsust võetavate parandusmeetmete laadi ja aja kohta;
d)
nii kaua kui pädev asutus leiab, et prügila tõenäoliselt ohustab keskkonda ja ilma et see piiraks ühenduse või siseriiklike õigusaktide kohaldamist seoses jäätmete valdaja vastutusega, vastutab prügila käitaja prügilas tekkiva prügilagaasi ja nõrgvee seire ja analüüsimise ning põhjaveerežiimi eest prügila läheduses III lisa kohaselt.“
Direktiivi 1999/31 artikkel 14 „Olemasolevad prügilad“ näeb ette nägemist:
„Liikmesriigid võtavad meetmeid, millega tagatakse, et prügilad, millele on antud luba või mis tegutsevad käesoleva direktiivi ülevõtmise ajal, ei või tegutsemist jätkata, kui allpool esitatud meetmed ei ole võimalikult kiiresti ja hiljemalt kaheksa aasta möödumisel artikli 18 lõikega 1 ette nähtud kuupäevast rakendatud:
a)
ühe aasta jooksul pärast artikli 18 lõikes 1 sätestatud kuupäeva prügila käitaja koostab ja esitab pädevatele asutustele kinnitamiseks prügila vastavusse viimise kava, milles on artiklis 8 loetletud andmed, ja kõik parandusmeetmed, mida käitaja peab vajalikuks, et täita käesoleva direktiivi nõudeid, välja arvatud I lisa punkti 1 nõuded;
b)
prügila vastavusse viimise kava esitamise järel teevad pädevad asutused lõpliku otsuse, kas käitamist võib nimetatud kava ja käesoleva direktiivi alusel jätkata. Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et artikli 7 punkti g ja artikli 13 kohaselt sulgeda nii kiiresti kui võimalik prügilad, millele ei ole antud artikli 8 kohaselt luba tegevust jätkata;
c)
heakskiidetud prügila vastavusse viimise kava alusel kinnitavad pädevad asutused vajalikud tööd ja kehtestavad kava täitmiseks vajalikku üleminekuaja. Kõik olemasolevad prügilad peavad vastama käesoleva direktiivi nõuetele, välja arvatud I lisa nõuded, kaheksa aasta jooksul pärast artikli 18 lõikega 1 ette nähtud kuupäeva.
[…]“.
Kohtuotsus C‑331/11
Euroopa Kohus otsustas kohtuotsuses C‑331/11, et kuna Slovaki Vabariik lubas Žilina – Považský Chlmeci (Slovakkia) prügila käitamist ilma prügila vastavusse viimise kavata ja ilma lõpliku otsuseta, kas käitamist võib heakskiidetud vastavusse viimise kava alusel jätkata, siis on Slovaki Vabariik rikkunud direktiivi 1999/31 artikli 14 punktidest a–c tulenevaid kohustusi.
Kohtueelne menetlus ELTL artikli 260 lõike 2 alusel ja menetlus Euroopa Kohtus
Kohtuotsuse C‑331/11 täitmise kontrolli käigus palus komisjon 30. aprilli 2013. aasta kirjas, et Slovaki Vabariik esitaks teavet selle kohtuotsuse täitmiseks võetud meetmete kohta ja võimalike täiendavate meetmete võtmise ajakava.
Slovaki Vabariik märkis 7. juuni 2013. aasta vastuses, et keskkonnavaldkonnas pädev ametiasutus oli alustanud 31. mail 2013 uut menetlust kõnealuse prügila kompleksloa muutmiseks. See liikmesriik tõdes samuti, et kavatseb prügila sulgeda ja tagada pärast sulgemist prügila järelevalve; liikmesriigi sõnul oli sellekohane lõplik otsus kavas vastu võtta hiljemalt 31. oktoobril 2013.
Komisjon saatis 21. novembril 2013 Slovaki Vabariigile märgukirja, tuletades viimasele meelde, et ta ei ole veel täitnud kohtuotsusest C‑331/11 tulenevaid kohustusi, ja palus liikmesriigil esitada oma seisukohad kahekuulise tähtaja jooksul.
Vastuseks komisjoni kirjale teavitas Slovaki Vabariik 13. jaanuaril 2014 komisjoni sellest, et 21. oktoobril 2013 võeti kõnesoleva prügila osade 2 a ja 2 b kohta vastu sulgemise ja taastamistööde otsus, aga sama prügila osa 2 c sulgemine ja taastamistööd on peatatud, sest prügila selle osa all olevate maatükkide omandiküsimuses on käimas kohtuvaidlus. Igal juhul on selle vastuse kohaselt prügila käitamine nimetatud territooriumil alates 7. jaanuarist 2014 keelatud.
Komisjon sai 5. mail 2014 Slovaki Vabariigi käest teate kahe otsuse kohta, mille keskkonnavaldkonnas pädev kõrgem ametiasutus oli vastu võtnud 10. aprillil 2014. Esimese otsusega tühistas see asutus 21. oktoobri 2013. aasta otsuse ja saatis kogu asja uueks hindamiseks. Teise otsusega võttis see asutus ajutised meetmed, millega tehti käitajale korraldus hoiduda kõnealusel maa-alal mis tahes tegevusest, mis on seotud jäätmete prügilasse ladestamisega.
Aasta hiljem ehk 6. mail 2015 andis Slovaki Vabariik komisjonile teada, et kõnealuse prügila sulgemise ajaks oli nüüd juba kinnitatud 2015. aasta detsembri keskpaik.
Liikmesriik teavitas 23. detsembril 2015 komisjoni keskkonnamõju hindamise menetluse ajakohastatud ajakavast ja kinnitas 2016. aasta maikuu kui ajahetke, mil tehakse otsus kõnesoleva prügila lõpliku sulgemise kohta.
Slovaki Vabariik teavitas 26. augustil 2016 komisjoni, et 15. augustil 2016 oli keskkonnavaldkonnas pädev ametiasutus teinud uue otsuse prügila osade 2 a ja 2 b sugemise ning kogu kõnesoleva ala käitamise lõpetamise kohta.
15. augusti 2016. aasta otsust kinnitati keskkonnavaldkonnas pädeva kõrgema ametiasutuse 9. novembri 2016. aasta otsusega.
15. augusti 2016. aasta otsus ja 9. novembri 2016. aasta otsus kaevati edasi, aga Slovaki Vabariik märkis, et nimetatud kaebuse esitamine ei peata nende otsuste täitmist.
Arvestades, et Slovaki Vabariik ei ole nõutud tähtja jooksul võtnud kohtuotsuse C‑331/11 täitmiseks vajalikke meetmeid, esitas komisjon ELTL artikli 260 lõike 2 alusel käesoleva hagi.
Slovaki Vabariik esitas 14. novembril 2017, pärast kirjaliku menetluse lõpetamist, Euroopa Kohtule täiendavat teavet prügila osade 2 a ja 2 b sulgemise ja taastamistööde kohta ning käimasoleva seadusandliku menetluse kohta.
Kuivõrd komisjon asus seisukohale, et nimetatud teave ei võimaldanud järeldada, et liikmesriik on täitnud kohtuotsuse C‑331/11, siis jäi komisjon hagis kõigi oma seniste nõuete juurde.
Hagi vastuvõetavus
Poolte argumendid
Slovaki Vabariik on seisukohal, et hagi on vastuvõetamatu lahknevuste tõttu kohtuotsuse C‑331/11 ning 21. novembri 2013. aasta märgukirja ja käesolevas kohtuasjas esitatud hagi vahel.
See liikmesriik väidab nimelt, et komisjon heidab oma hagis talle ette asjaolu, et kõnealune prügila ei ole veel vastavalt direktiivi 1999/31 artiklis 13 ette nähtule täielikult suletud. Selle sätte järgimata jätmist ei olevat aga ära märgitud kohtuotsuses C‑331/11 ja samuti ei olevat 21. novembri 2013. aasta märgukirjas välja toodud, et seda sätet oleks rikutud.
Komisjoni hinnangul on tema hagi vastuvõetav.
Euroopa Kohtu hinnang
Mis esiteks puudutab väidetavat lahknevust kohtuotsuse C‑331/11 ja käesolevas kohtuasjas esitatud hagi vahel, siis tuleb meelde tuletada, et selles kohtuotsuses sedastas Euroopa Kohus, et kuna Slovaki Vabariik lubas kõnealuse prügila käitamist ilma prügila vastavusse viimise kavata ja ilma lõpliku otsuseta, kas käitamist võib heakskiidetud vastavusse viimise kava alusel jätkata, siis on Slovaki Vabariik rikkunud direktiivi 1999/31 artikli 14 punktidest a–c tulenevaid kohustusi.
Direktiivi 1999/31 artikkel 14, mille punktist a tuleneb prügila käitajale kohustus koostada ja esitada pädevatele asutustele kinnitamiseks prügila vastavusse viimise kava, kohustab punkti b kohaselt liikmesriike tegema pärast vastavusse viimise kava esitamist lõpliku otsuse, kas käitamist võib nimetatud kava ja käesoleva direktiivi alusel jätkata. See tähendab, et punktiga b on liikmesriikidele antud kaks võimalust. Nimelt võib liikmesriigi pädev asutus anda kooskõlas direktiivi artikliga 8 loa käitamist jätkata või siis võtab liikmesriik vajalikke meetmeid, et sulgeda prügila artikli 7 punkti g ja artikli 13 kohaselt nii kiiresti kui võimalik.
Kohustus saavutada olukord, kus edasi käitatakse ainult direktiivile 1999/31 vastavaid prügilaid, tähendab, et sulgeda tuleb need prügilad, mis ei ole saanud luba käitamist jätkata (vt selle kohta 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Bulgaaria,
C‑145/14
, ei avaldata,
EU:C:2015:502
, punkt
, ning 25. veebruari 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania,
C‑454/14
, ei avaldata,
EU:C:2016:117
, punkt
).
Eelöeldust tuleneb, et juhul, kui liikmesriik rakendab direktiivi 1999/31 artiklit 14 nii, et jätab prügila edasi käitamiseks loa andmata ja otsustab prügila sulgeda, siis on ta kohustatud täitma selle direktiivi artiklis 13 ette nähtud sulgemiskorrast tulenevad nõuded.
Nii on direktiivi 1999/31 artikli 13 täitmine kohustuslik ka juhul, kui Slovaki Vabariik kavatses kohtuotsuse C‑331/11 täitmiseks võetavate meetmete raames kõnealuse prügila sulgeda. Seega ei saa väita, et komisjon oleks oma hagis direktiivi 1999/31 artiklile 13 tuginedes ületanud piire, mis olid kohtuasja eseme osas paika pandud kohtuotsuses C‑331/11.
Teiseks, mis puudutab väidetavat lahknevust 21. novembri 2013. aasta märgukirja ja käesolevas kohtuasjas esitatud hagi vahel, siis olgu meenutatud, et pärast kohtuotsuse C‑331/11 kuulutamist ei andnud Slovaki Vabariik komisjonile selgelt teada, kas ta kavatseb kõnealuse prügila käitamist jätkata või selle sulgeda.
Nii piirdus kõnealune liikmesriik kohtueelse menetluse esimeses etapis, st enne 21. novembri 2013. aasta märgukirja saatmist sellega, et teavitas komisjoni, et keskkonnavaldkonnas pädev ametiasutus oli alustanud uut menetlust prügila kompleksloa muutmiseks; et prügila tulevane sulgemine oli kavas ja et selle kohta tehakse lõplik otsus hiljemalt 31. oktoobril 2013.
Ent 21. novembril 2013 ei olnud Slovaki Vabariik komisjonile teada andnud, et vastav otsus oleks vastu võetud, nii et komisjonil ei olnud sel kuupäeval võimalik teada, millise variandi võimalikest oli Slovaki Vabariik lõpuks kohtuotsuse C‑331/11 täitmiseks valinud.
Komisjonile ei saa seega ette heita, et ta ei käsitlenud märgukirjas suurema täpsusega aspekte, milles kõnealune liikmesriik selle institutsiooni arvates ei täitnud kohtuotsust C‑331/11.
Slovaki Vabariik teavitas alles ELTL artikli 260 lõike 2 järgse kohtueelse menetluse teises etapis, st pärast 21. novembri 2013. aasta märgukirja saatmist, komisjoni sellest, et oli vastu võetud prügila osade 2 a ja 2 b sulgemise ja taastamistööde otsus; et see otsus oli tühistatud ja lõpuks, et oli vastu võetud uus otsus, mida kõrgem ametiasutus oma otsusega kinnitas. Samuti teatas see liikmesriik alles kohtueelse menetluse teises etapis prügila sulgemiseks määratud kuupäeva ning teavitas seejärel komisjoni, et see kuupäev on hilisemaks lükatud.
Arvestades, et käesoleva kohtuvaidluse ese, nii nagu see kohtuotsuses C‑331/11 piiritletud on, hõlmab ka direktiivi 1999/31 artiklit 13, ning et Slovaki Vabariigi kavatsused seda otsust täita, millest teavitati komisjoni vajaliku selgusega alles pärast 21. novembri 2013. aasta märgukirja kätetoimetamist, seonduvad just nimelt kõnealuse prügila sulgemisega, siis võis komisjon käesolevas kohtuasjas esitatud hagis tugineda nimetatud artiklile 13 ja sellest tulenevatele nõuetele.
Kohustuste rikkumine
Poolte argumendid
Komisjon heidab oma esimeses väites Slovaki Vabariigile ette, et liikmesriik ei võtnud kooskõlas direktiivi 1999/31 artikliga 14 vastu lõplikku otsust, kas kõnealune prügila jätkab tegutsemist või see suletakse. Konkreetsemalt toonitab komisjon, et see liikmesriik, kes oli küll teda 7. juunil 2013, 8. juulil 2014, 6. mail 2015 ja 23. detsembril 2015 teavitanud oma kavatsusest prügila lõplikult sulgeda, ei ole siiski siiani esitanud selle kohta lõplikku otsust.
Komisjon lisab repliigis, et kuna Slovaki ametiasutused ei ole heaks kiitnud mingit prügila vastavusse viimise kava ega võtnud vastu lõplikku otsust, millega lubataks prügila käitamist jätkata, siis tuleb prügila sulgeda kooskõlas direktiivi 1999/31 artikli 7 punktiga g ja artikliga 13, kohaldades selle direktiivi artikli 14 punkti b. Sellega seoses ei kujuta 9. novembri 2016. aasta otsus, millega kinnitati 15. augusti 2016. aasta otsust, endast direktiivi 1999/31 artikli 14 punkti b mõttes lõplikku otsust, sest selles ei ole nimetatud selle prügila vastavusse viimise kava ja pealegi on see otsus edasi kaevatud.
Slovaki Vabariik vastab kirjeldatud etteheitele väitega, et tal oli võimalik kohtuotsusest C‑331/11 tulenevad kohustused õiguspäraselt täita kahel erineval viisil, nimelt kas lubades kõnealuse prügila käitamist prügila vastavusse viimise kava alusel ja lõpliku otsuse alusel, milles kinnitatakse prügila käitamise jätkumist, või siis keelates selle prügila käitamise. Slovaki Vabariik osutab, et ta valis teise variandi, kuivõrd ta otsustas prügila käitamise jätkamist mitte lubada, ja et prügila tuleb sulgeda ning alustada tuleb taastamistöid.
Liikmesriik väidab, et direktiivi 1999/31 artikkel 14 ei nõua, et enne seda, kui võetakse vastu lõplik otsus olemasoleva prügila käitamise lõpetamise kohta, esitataks ja kiidetaks heaks prügila vastavusse viimise kava. Kui ka eeldada, et kõnealuses asjas oli vastavusse viimise kava vajalik, siis toob liikmesriik välja, et keskkonnavaldkonnas pädev ametiasutus kiitis niisuguse kava heaks 15. detsembri 2015. aasta otsusega.
Lisaks kinnitab Slovaki Vabariik, et kõnealuses prügilas ei ole alates 7. jaanuarist 2014 lubatud mitte mingisuguseid jäätmekõrvaldamistoiminguid. Veelgi enam, väidetavalt on 15. augustil 2016 võetud vastu hiljemalt 9. novembril 2016 jõustuv otsus, millega keelatakse selle prügila edasine käitamine ja kohustatakse see sulgema ja alustama taastamistöid, välja arvatud prügila osa 2 c.
Komisjon heidab oma teises väites Slovaki Vabariigile ette, et viimane ei ole võtnud kooskõlas direktiivi 1999/31 artikliga 13 prügila tegelikuks sulgemiseks vajalikke meetmeid. Komisjon väidab, et kuigi see liikmesriik oli talle teatanud, et keskkonnavaldkonnas pädev ametiasutus määrab kindlaks tingimused ja meetmed, mis võimaldavad tagada prügila sulgemisjärgse järelevalve, on liikmesriigi võetud vastavad meetmed ebapiisavad.
Komisjon toob välja, et vastavalt direktiivi 1999/31 artikli 14 punktile b võtavad liikmesriigid vajalikke meetmeid, et artikli 7 punkti g ja artikli 13 kohaselt sulgeda nii kiiresti kui võimalik prügilad, millele ei ole antud luba tegevust jätkata.
Komisjon tuletab meelde, et vastavalt direktiivi 1999/31 artikli 13 punktile b võib prügila või selle osa lugeda lõplikult suletuks, kui pädev asutus on teinud lõpliku kohapealse kontrolli, hinnanud kõiki käitaja esitatud aruandeid ja andnud käitajale loa prügila sulgeda. Nii ei saa käesoleval juhtumil prügila lõpliku sulgemise kogu menetlust pidada lõpule viiduks enne, kui jäätmehalduse eest vastutav liikmesriigi ametiasutus on seda kinnitanud vastavalt Slovaki riigisisestele normidele, millega võeti üle direktiivi 1999/31 artikkel 13.
Viimaks ei oleks 15. augusti 2016. aasta otsust komisjoni hinnangul saanud pidada lõplikuks, sest see oli edasi kaevatud.
Vastuseks sellele etteheitele toob Slovaki Vabariik välja, et kõnesoleva prügila lõplikuks sulgemiseks teha tulevate toimingute kronoloogiline jada näitab selgelt, et prügila sulgemiseks on objektiivselt võttes tarvis arvestatava pikkusega ajavahemikku.
Hoolimata liikmesriigi pädevate asutuste märkimisväärsetest pingutustest ei ole siiani siiski osutunud võimalikuks kõnealust prügilat täielikult ja lõplikult sulgeda.
Euroopa Kohtu hinnang
Oluline on välja tuua, et kohtuotsuse C‑331/11 täitmiseks on kooskõlas direktiivi 1999/31 artikli 14 punktiga b nõutud, et Slovaki pädevad asutused kas annaksid direktiivi nõuded täitva vastavusse viimise kava alusel loa käitamist jätkata või määraksid, et käitamine lõpetatakse, ja sulgeksid prügila direktiivi artikli 13 nõudeid järgides lõplikult.
Seega tuleb kontrollida, kas Slovaki ametiasutused võtsid nõutud tähtaja jooksul vastu lõpliku otsuse selle kohta, kas prügila käitamist jätkatakse või see suletakse, ja kui vaja, siis kas meetmeid, mida ametiasutused tegeliku sulgemise jaoks võtsid, saab pidada piisavaks – komisjon vaidlustab selle vastavalt oma esimeses ja teises väites.
Selle hindamisel, kas tegemist on liikmesriigi kohustuste rikkumisega ELTL artikli 260 lõike 1 tähenduses, tuleb võtta lähtekuupäevaks sama sätte alusel esitatud märgukirjas ette nähtud tähtaja lõppemise kuupäev (13. juuli 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania,
C‑388/16
, ei avaldata,
EU:C:2017:548
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuna käesolevas menetluses esitas komisjon märgukirja 21. novembril 2013, on rikkumise esinemise hindamisel aluseks märgukirjas ette nähtud kuupäev, st 21. jaanuar 2014.
Esimese väite kohta tuleb meelde tuletada, et 13. jaanuari 2014. aasta vastuses, mille Slovaki Vabariik 21. novembri 2013. aasta märgukirjale esitas, osutas liikmesriik, et vaidlusaluses prügilas oli käitamistegevus keelatud alates 7. jaanuarist 2014 ja et sulgemise ja taastamistööde otsus prügila osade 2 a ja 2 b kohta oli vastu võetud 21. oktoobril 2013.
Tuleb siiski tõdeda, et selle otsuse olemasolu alates 21. oktoobrist 2013 ei kõiguta komisjoni esimese väite põhjendatust.
Nimelt ühelt poolt tunnistab Slovaki Vabariik ka ise, et 21. oktoobri 2013. aasta otsus ei puuduta prügila osa 2 c, kuivõrd selle osa sulgemine ja taastamistööd on peatatud.
Teiselt poolt, ehkki vastab tõele, et 21. oktoobri 2013. aasta otsusega määrati prügila osade 2 a ja 2 b sulgemine ja taastamistööd, tühistas keskkonnavaldkonnas pädev kõrgem ametiasutus selle otsuse 10. aprillil 2014 tagasiulatuvalt, otsustades saata asja uuesti läbivaatamiseks.
Eelöeldust tuleneb, et märgukirjas ette nähtud tähtaja lõppemise kuupäevaks ehk 21. jaanuariks 2014 ei olnud veel vastu võetud ühtegi direktiivi 1999/31 artikli 14 punkti b mõttes lõplikku otsust kõnealuse prügila käitamise jätkamise või siis sulgemise kohta.
Neil asjaoludel on komisjoni esimene väide põhjendatud.
Mis puudutab teist väidet, siis tuleb välja tuua, et direktiivi 1999/31 artikli 14 punkti b teisest lausest tuleneb, et kui liikmesriik ei anna luba prügila käitamist jätkata, siis on ta kohustatud prügila lõplikult sulgema, järgides direktiivi 1999/31 artiklis 13 ette nähtud korda.
Selle kohta tuleb meelde tuletada, et kõnealuse kohustuse täitmiseks ei piisa sellest, et lõpetatakse uute jäätmete prügilasse ladestamine, vaid liikmesriik on kohustatud tagama, et vastava prügila sulgemiseks on tehtud tööd, mis on vajalikud kooskõla tagamiseks direktiiviga 1999/31 (vt selle kohta 25. veebruari 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania,
C‑454/14
, ei avaldata,
EU:C:2016:117
, punktid
ja
).
Käesoleval juhtumil ei väida Slovaki Vabariik, et 21. jaanuariks 2014 oli direktiivi 1999/31 artiklis 13 ette nähtud sulgemiskord kõnealuse prügila osas lõpule viidud. Liikmesriik piirdub tähelepanekuga, et selle prügila lõplikuks sulgemiseks on teha tulevate toimingute rohkust arvestades vaja arvestatava pikkusega ajavahemikku ning et vaatamata pädevate ametiasutuste märkimisväärsetele pingutustele ei ole veel osutunud võimalikuks kõnealust prügilat täielikult ja lõplikult sulgeda.
Kohtuotsuse C‑331/11 täitmisega hilinemise niisugust põhjendust ei saa siiski aktsepteerida. Nagu Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, ei saa liikmesriik tugineda oma riigi õiguskorras kehtivatele sätetele, tavadele või olukordadele, et põhjendada liidu õigusest tulenevate kohustuste täitmata jätmist (13. juuli 2017. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania,
C‑388/16
, ei avaldata,
EU:C:2017:548
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Neil asjaoludel on ka komisjoni teine väide põhjendatud.
Järelikult tuleb tõdeda, et kuna Slovaki Vabariik ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid, et täita kohtuotsust C‑331/11, siis on Slovaki Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad ELTL artikli 260 lõikest 1.
Rahalised karistused
Komisjon selgitas esmalt, et Euroopa Kohtu otsuse pikaajaline täitmata jätmine rikub iseenesest jämedalt seaduslikkuse ja õiguskindluse põhimõtteid, ja nõudis seejärel, et Slovaki Vabariigilt mõistetaks välja nii karistusmakse kui ka põhisumma.
Mis puudutab karistusmakse ja põhisumma rahalist väärtust, siis tugineb komisjon 13. detsembri 2005. aasta teatisele „EÜ asutamislepingu artikli 228 kohaldamise kohta” [SEC(2005) 1658], nii nagu seda ajakohastati komisjoni 6. augusti 2015. aasta teatisega „Rikkumismenetluse käigus komisjoni poolt Euroopa Kohtult taotletava põhisumma ja karistusmaksete arvutamiseks kasutatavate andmete ajakohastamise kohta“ (
ELT 2015, C 257, lk 1
) (edaspidi „2005. aasta teatis“).
Karistusmakse
Poolte argumendid
Komisjon märgib, et vastavalt 2005. aasta teatisele peab karistusmakse määramine rajanema kolmel põhikriteeriumil: rikkumise raskus, selle kestus ning vajadus tagada sanktsiooni enda hoiatav mõju.
Mis puudutab tuvastatud rikkumise raskust, siis toonitab komisjon esiteks rikutud liidu õigusnormide, st direktiivi 1999/31 normide olulisust ning teiseks tagajärgi, mida rikkumine avalikele ja erahuvidele kaasa toob: seda eelkõige inimeste tervise kaitsele ja keskkonnakaitsele. Kirjeldatud küsimuses märgib komisjon, et nimetatud kaitse eeldab, et prügilasse ladestatud jäätmed ei kujuta endast ohtu inimeste tervisele ja keskkonnale. Seetõttu on kooskõlas direktiivi artikliga 14 hädavajalik pädevate asutuste lõplik otsus selle kohta, kas olemasoleva prügila käitamist jätkatakse või see suletakse. Samuti on direktiivi artiklis 13 ette nähtud nõuded prügila sulgemisele ja selle sulgemisjärgsele hooldusele. Kolmandaks teeb komisjon ettepaneku, et sellegipoolest võetaks arvesse asjaolu, et tegemist on ainult ühe prügilaga ja et puudutatud on üksnes kõnealuse prügila alla jääv geograafiline ala, ning asjaolu, et prügilasse jäätmete ladestamine lõpetati 30. detsembril 2013. Samuti tuleb kergendava asjaoluna arvesse võtta meetmeid, mida Slovaki Vabariik on võtnud kohtuotsuse C‑331/11 täitmiseks, ehkki need meetmed on jäänud ebapiisavaks.
Arvestades kõiki neid elemente kogumis, on komisjon seisukohal, et kasutada tuleb raskuskoefitsienti 2 skaalal 1–20, mis kehtestati 2005. aasta teatisega.
Mis puudutab rikkumise kestust, siis väidab komisjon, et ta otsustas alustada kõnealust menetlust 65 kuud pärast kohtuotsuse C‑331/11 kuulutamist, mis õigustab raskuskoefitsiendi 3 kasutamist.
Mis puudutab menetluse all oleva liikmesriigi maksevõime koefitsienti, nn faktorit „n“, siis osutab komisjon, et Slovaki Vabariigi osas on selleks 2005. aasta teatises kehtestatud 1,69.
Komisjon järeldab, et nimetatud teatises käsitletud valemit kasutades peaks sobiv karistusmakse olema 6793,80 eurot päevas.
Slovaki Vabariik väidab rikkumise kestuse kohta, et kõnealuses prügilas ei ole ükski jäätmekõrvaldamistoiming olnud lubatud alates 7. jaanuarist 2014. Lisaks on liikmesriigi väitel tegemist nii faktiliselt kui ka õiguslikult väga keerulise juhtumiga, mille käsitlemisel on tekkinud suuri viivitusi erinevate prügilat puudutavate otsuste edasikaebamise tõttu ja kohustuse tõttu teha enne 9. novembri 2016. aasta otsust keskkonnamõju hinnang.
Rikkumise raskuse kohta väidab Slovaki Vabariik – olles korranud oma seisukohta, et väited direktiivi 1999/31 artiklist 13 tulenevate sisuliste nõuete täitmata jätmise kohta kohtuotsuse C‑331/11 täitmisel ei ole vastuvõetavad –, et igal juhul on kohtuotsuse C‑331/11 täitmisega hilinemisel minimaalsed tagajärjed, sest puudutatud ala on piiratud ja see ei ole ühegi teise liikmesriigi piiri lähedal. Samuti tuleb liikmesriigi väitel arvestada järjepidevaid jõupingutusi kohtuotsuse C‑331/11 täitmisel ja eeskätt tõsiasja, et 9. novembril 2016 otsustati lõpetada kõnealuse prügila, välja arvatud prügila osa 2 c, käitamine ja see sulgeda ning alustada taastamistöid. Slovaki Vabariik toob samuti esile, et on teinud komisjoniga kohtueelses menetluses maksimaalselt koostööd ja teda ei ole niisuguses kohtuasjas veel kunagi süüdi mõistetud.
Seetõttu peaks karistusmakse olema Slovaki Vabariigi väitel väiksem kui see, mille pakkus välja komisjon.
Euroopa Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on karistusmakse määramine üldjuhul põhjendatud vaid siis, kui eelneva kohtuotsuse täitmata jätmises seisnev rikkumine vältab seni, kuni Euroopa Kohus uurib asjaolusid (7. septembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka,
C‑584/14
,
EU:C:2016:636
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul on see nii.
Nimelt ei ole poolte vahel vaidlust küsimuses, et prügila osa 2 c sulgemise kohta ei ole kuni ajani, mil Euroopa Kohus asjaolusid uuris, direktiivi 1999/31 artikli 14 punkti b alusel vastu võetud ühtegi lõplikku otsust.
Samuti ei ole poolte vahel vaidlust küsimuses, et prügila sulgemise menetlust ei oldud asjaolude uurimise hetkeks veel direktiivi artikli 13 kohaselt lõpule viidud.
Siiski tuleb välja tuua, et pädeva kõrgema ametiasutuse 9. novembri 2016. aasta otsusega, mis kinnitas pädeva ametiasutuse 15. augusti 2016. aasta otsust, oli võetud vastu lõplik otsus prügila osade 2 a ja 2 b sulgemise ja taastamistööde kohta ning vastava ala käitamise lõpetamise kohta.
Kuigi komisjon seab nimetatud otsuse lõplikkuse küsimuse alla, tuues välja, et see on edasi kaevatud, ei vaidlusta see institutsioon Slovaki Vabariigi väidet, et niisugune edasikaebus ei peata selle otsuse täitmist.
Lisaks, nagu ka kohtujurist on oma ettepaneku punktis 64 välja toonud, saab õigusel rajanevas liidus, mis tagab tulemusliku õiguskaitse, põhimõtteliselt teostada haldusotsuse üle kohtulikku kontrolli ja pädev ametivõim ei saa edasikaebamist välistada.
Arvestades siiski, et kohtuotsust C‑331/11 ei saa pidada täielikult täidetuks, sest kuni hetkeni, mil Euroopa Kohus asjaolusid uuris, ei olnud direktiivi 1999/31 artikli 14 punkti b tähenduses vastu võetud ühtegi lõplikku otsust kõnealuse prügila osa 2 c sulgemise kohta ja prügila sulgemise menetlust ei olnud selle direktiivi artikli 13 kohaselt lõpule viidud, siis leiab Euroopa Kohus, et Slovaki Vabariigilt karistusmakse väljamõistmine on sobiv rahaline meede, et tagada selle kohtuotsuse täielik täitmine.
Euroopa Kohtul tuleb tal selles valdkonnas olevat kaalutlusõigust kasutades määrata karistusmakse, nii et see oleks esiteks asjaoludega vastavuses ja teiseks proportsionaalne tuvastatud liikmesriigi kohustuste rikkumisega ja selle liikmesriigi maksevõimega (15. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka,
C‑167/14
, ei avaldata,
EU:C:2015:684
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Komisjoni ettepanekud karistusmakse kohta ei ole Euroopa Kohtu jaoks siduvad, olles vaid tarvilik lähtepunkt. Samuti ei ole Euroopa Kohtu jaoks siduvad komisjoni teatistes sisalduvad suunised, mis aitavad üksnes tagada komisjoni tegevuse läbipaistvuse, ootuspärasuse ja õiguskindluse, kui see institutsioon esitab ettepanekuid Euroopa Kohtule. ELTL artikli 260 lõike 2 alusel toimuvas menetluses, mis puudutab liikmesriigi kohustuste rikkumist, mis jätkub olenemata asjaolust, et sama rikkumine on juba tuvastatud ELTL artikli 258 alusel tehtud esimese kohtuotsusega, on Euroopa Kohtul vabadus kohaldada karistusmakset sellises summas ja vormis, mida ta peab kohaseks, selleks et mõjutada seda liikmesriiki lõpetama Euroopa Kohtu esimesest kohtuotsusest tulenevate kohustuste mittetäitmine (22. juuni 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Portugal,
C‑557/14
,
EU:C:2016:471
, punkt
).
Karistusmakse summa kindlaksmääramisel on põhikriteeriumid, mida tuleb arvesse võtta, tagamaks makse sunnijõud liidu õiguse ühetaolise ja tõhusa kohaldamise eesmärgil, üldreeglina rikkumise kestus, raskusaste ja kõnealuse liikmesriigi maksevõime. Nende kriteeriumide kohaldamisel tuleb arvesse võtta eelkõige täitmata jätmise tagajärgi era- ja avalikele huvidele ning seda, kuivõrd kiireloomuline on vajadus, et asjaomane liikmesriik täidaks oma kohustused (22. juuni 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. Portugal,
C‑557/14
,
EU:C:2016:471
, punkt
).
Mis esiteks puudutab rikkumise raskust, siis tuleb tõdeda, et vaatamata tuvastatud rikkumise geograafilisele piiratusele võivad tõigal, et Slovaki Vabariik on jätnud direktiivi 1999/31 artiklitest 13 ja 14 tulenevad kohustused täitmata, olla tagajärjed keskkonnale ja inimeste tervisele.
Tuleb siiski esmalt märkida, et käesolev liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi puudutab vaid üht prügilat, sest direktiivi 1999/31 artikli 14 punkti b kohases otsuses, mis võeti vastu 15. augustil 2016 ja mida 9. novembril 2016 kinnitati, on kindlaks määratud, et vastava prügila osad 2 a ja 2 b suletakse lõplikult.
Järgmiseks, ehkki lõpliku sulgemise menetlust ei ole veel direktiivi artikli 13 kohaselt lõpule viidud, sest käesoleval juhtumil nõuab see ulatuslikke töid ja meetmeid, tuleb arvestada asjaolu, et vastava prügila käitamine lõpetati alates 7. jaanuarist 2014.
Viimaseks on Slovaki Vabariik teinud käesoleva kohtuasjaga seotud kohtueelses menetluses komisjoniga koostööd.
Teiseks, mis puudutab rikkumise kestust, siis tuleb seda hinnata selle ajahetke seisuga, mil Euroopa Kohus hindab faktilisi asjaolusid.
Käesolevas kohtuasjas on rikkumise kestus alates kohtuotsuse C‑331/11 kuulutamisest arvestatav, moodustades ligikaudu viis aastat.
Kolmandaks ei ole Slovaki Vabariik esitanud Euroopa Kohtule oma maksevõime kohta ühtki üksikasja.
Kõiki käesoleva kohtuasja asjaolusid kogumina arvesse võttes on Euroopa Kohus seisukohal, et karistusmakse suuruses 5000 eurot päevas on kohtuotsuse C‑331/11 täitmise saavutamiseks sobiv.
Seega tuleb Slovaki Vabariiki kohustada tasuma komisjonile karistusmakse 5000 eurot päevas hilinemise eest kohtuotsuse C‑331/11 täitmiseks vajalike meetmete võtmisega alates käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päevast kuni nimetatud kohtuotsuse täitmiseni.
Põhisumma
Poolte argumendid
Komisjon palus Euroopa Kohtul kohustada Slovaki Vabariiki maksma põhisumma 743,60 eurot päevas – summa, mis saadakse ühetaolise 220 eurole fikseeritud määraga põhisumma korrutamisel raskuskoefitsiendiga 2 ja teguriga „n“ tasemel 1,69; komisjon palub selle välja mõista alates kohtuotsuse C‑331/11 kuulutamise päevast kuni käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päevani või kuni päevani, mil Slovaki Vabariik võtab kohtuotsuse C‑331/11 täitmiseks vajalikud meetmed, kui see päev on käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päevast varasem, ent sealjuures on komisjon seisukohal, et põhisumma peab moodustama kokku vähemalt 939000 eurot.
Slovaki Vabariik esitas Euroopa Kohtule hindamiseks kogumi asjaolusid, mis puudutavad komisjoni poolt käesolevas kohtuasjas väljapakutud rahalisi karistusi, nimelt karistusmakset ja põhisummat; sisuliselt on need asjaolud kokku võetud käesoleva kohtuotsuse punktides 71–73.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohtul on õigus talle kõnealuses valdkonnas antud kaalutlusõiguse teostamisel määrata kumulatiivselt nii karistusmakse kui ka põhisumma (22. veebruari 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka,
C‑328/16
,
EU:C:2018:98
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Põhisumma väljamõistmine tugineb põhiliselt nende tagajärgede hindamisele, mida asjaomase liikmesriigi kohustuste täitmata jätmine era- ja avalikele huvidele kaasa toob; seda eelkõige juhul, kui rikkumine on pärast selle esialgu tuvastanud kohtuotsust juba pikka aega kestnud (vt selle kohta 13. mai 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania,
C‑184/11
,
EU:C:2014:316
, punkt
).
Igal konkreetsel juhul tuleb põhisumma välja mõista ja selle suurus kindlaks määrata lähtuvalt kõigist tähtsust omavatest asjaoludest, mis puudutavad nii tuvastatud liikmesriigi kohustuste rikkumise tunnuseid kui ka selle liikmesriigi suhtumist, keda ELTL artikli 260 alusel algatatud menetlus puudutab. See säte annab Euroopa Kohtule ulatusliku kaalutlusõiguse otsustada, kas sellist karistust määrata, ja määrata vajaduse korral kindlaks summa suurus (2. detsembri 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
C‑196/13
,
EU:C:2014:2407
, punkt
).
Käesolevas kohtuotsuses tuvastatud rikkumise moodustavad asjaolud, nimelt esiteks, et nõutud tähtaja jooksul ei ole vastu võetud direktiivi 1999/31 artikli 14 punkti b kohast lõplikku otsust kõnesoleva prügila sulgemiseks, ja teiseks, et seda prügilat ei ole direktiivi artikli 13 kohaselt lõplikult suletud, õigustavad niisuguse hoiatava meetme võtmist nagu põhisumma väljamõistmine seetõttu, et need asjaolud kujutavad endast ohtu keskkonnale ja inimeste tervisele, ning seetõttu, et tuleb arvestada, et tarvis on tõhusalt ennetada analoogsete liidu õiguse rikkumiste toimepanemist tulevikus.
Neil asjaoludel on Euroopa Kohtu ülesanne määrata oma kaalutlusõigust teostades põhisumma suurus nii, et see oleks ühelt poolt asjaoludele kohandatud ja teiselt poolt toimepandud rikkumisega proportsionaalne (vt selle kohta 15. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka,
C‑167/14
, ei avaldata,
EU:C:2015:684
, punkt
).
Sealjuures arvessevõetavate asjakohaste näitajate hulka kuuluvad muu hulgas tuvastatud rikkumise raskus ja ajavahemik, mille jooksul rikkumine kestis alates selle kohtuotsuse kuupäevast, millega rikkumine tuvastati (2. detsembri 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka,
C‑378/13
,
EU:C:2014:2405
, punkt
).
Asjaolud, mida siinses asjas tuleb arvesse võtta, ilmnevad eelkõige käesoleva kohtuotsuse punktides 85–91 esitatud kaalutlustest, mis käsitlevad rikkumise raskust ja kestust ning asjasse puutuva liikmesriigi maksevõimet.
Selle kohta tuleb esmalt märkida, et vaatamata Slovaki ametivõimude järjepidevatele pingutustele kohtuotsuse C‑331/11 täitmise tagamiseks ja võttes arvesse ka tõsiasja, et alates 7. jaanuarist 2014 lõpetati kõnealuse prügila käitamine, tehti lõplik otsus prügila osade 2 a ja 2 b sulgemise ja taastamistööde kohta siiski alles 15. augustil 2016 ja kinnitati 9. novembril 2016, st rohkem kui kolm aastat pärast kõnesoleva kohtuotsuse kuulutamist, ilma et selle prügila sulgemise menetlust oleks aga lõpule viidud ajahetkeks, mil Euroopa Kohus uurib faktilisi asjaolusid. Mis puudutab prügila osa 2 c, siis ei ole faktiliste asjaolude hindamise ajaks veel vastu võetud mingit lõplikku otsust selle osa sulgemise kohta ja sulgemist ei ole isegi mitte veel alustatud. Seega tuleb tuvastada, et kõnesolev rikkumine on kestnud üsna pikka aega.
Mis teiseks puudutab rikkumise raskust, siis tuleb hoolimata rikkumise piiratud geograafilisele alale koondumisest ja sellest, et Slovaki Vabariik tegi käesoleva kohtuasja kohtueelses menetluses komisjoniga koostööd, arvesse võtta mõju, mida asjaolu, et see liikmesriik rikkus direktiivi 1999/31 artikleid 13 ja 14, võib evida keskkonnale ja inimeste tervisele.
Kõiki neid kaalutlusi arvestades leiab Euroopa Kohus, et käesoleva juhtumi asjaolusid on õigesti hinnatud, kui põhisumma suuruseks, mille Slovaki Vabariik peab maksma, määrata 1000000 eurot.
Seega tuleb Slovaki Vabariiki kohustada tasuma komisjonile põhisumma 1000000 eurot.
Kohtukulud
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Slovaki Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Kuna Slovaki Vabariik ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid, et täita 25. aprilli 2013. aasta kohtuotsust komisjon vs. Slovakkia (
C‑331/11
, ei avaldata,
EU:C:2013:271
), siis on Slovaki Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad ELTL artikli 260 lõikest 1.

2.
Juhul kui punktis 1 tuvastatud rikkumine kestab käesoleva kohtuotsuse kuulutamise päevani, siis tuleb Slovaki Vabariiki kohustada tasuma Euroopa Komisjonile karistusmakse 5000 eurot päevas kuni 25. aprilli 2013. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Slovakkia (
C‑331/11
, ei avaldata,
EU:C:2013:271
) täitmiseks vajalike meetmete võtmiseni, alates käesoleva kohtuotsuse kuulutamisest ja kuni 25. aprilli 2013. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Slovakkia (
C‑331/11
, ei avaldata,
EU:C:2013:271
) täieliku täitmiseni.

3.
Kohustada Slovaki Vabariiki maksma Euroopa Komisjonile põhisumma 1000000 eurot.

4.
Mõista kohtukulud välja Slovaki Vabariigilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: slovaki.