CELEX: 62017CJ0653
Apelācija
Eiropas Savienības preču zīme
Regula (EK) Nr. 207/2009
Regula (ES) 2015/2424
Spēkā neesamības atzīšanas process
Vārdiska preču zīme “Vermögensmanufaktur”
Atzīšana par spēkā neesošu
Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu
Faktu pārbaude pēc savas iniciatīvas
Atpakaļejošs spēks
Vispārējās tiesas kompetence
Spriedumu pamatojums

Apelācijas sūdzībā
VM Vermögens‑Management GmbH
lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 7. septembra spriedumu
VM
/
EUIPO
–
DAT Vermögensmanagement
(“Vermögensmanufaktur”) (T‑374/15, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2017:589
), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja tās prasību atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (
EUIPO
) Apelācijas piektās padomes 2015. gada 29. aprīļa lēmumu lietā R 418/2014‑5 (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp
DAT Vermögensmanagement GmbH
un
VM Vermögens‑Management
.
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK) Nr. 207/2009
Padomes Regulas (EK) Nr. 207/2009 (2009. gada 26. februāris) par [Eiropas Savienības preču zīmi] (
OV 2009, L 78, 1. lpp.
) 7. panta “Absolūta atteikuma pamatojums” 1. punktā ir noteikts:
“Nereģistrē:
[..]
b)
preču zīmes, kam nav atšķirīgu īpašību [atšķirtspējas];
c)
preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējuma vai norādes, kas tirdzniecībā var kalpot, lai norādītu veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzēto nolūku, vērtību, preču ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas ģeogrāfisko izcelsmi vai laiku un citas preču un pakalpojumu īpašības;
[..].”
Šīs regulas 65. pantā “Prasības Tiesā” ir noteikts:
“1.   Pret Apelācijas padomes lēmumiem attiecībā uz apelācijām var celt prasības Tiesā.
2.   Prasību var celt, pamatojoties uz nekompetenci, būtiska procesuāla pārkāpuma, Līguma vai šīs regulas pārkāpumu vai kāda tiesību akta pārkāpumu saistībā ar to piemērošanu, vai pilnvaru pārsniegšanu.
3.   Tiesai ir piekritība anulēt vai grozīt apstrīdēto lēmumu.
[..]”
Atbilstoši minētās regulas 75. pantam “Lēmumu pamatojums”:
“Biroja lēmumos norāda to pamatojumu. Lēmumi balstās tikai uz tādiem iemesliem vai pierādījumiem, par ko attiecīgajām pusēm ir bijusi iespēja iesniegt savus apsvērumus.”
Šīs regulas 76. pants “Faktu pārbaude, ko Birojs veic pēc savas iniciatīvas” ir formulēts šādi:
“1.   Lietas izskatīšanas procesa laikā Birojs izskata faktus pēc savas iniciatīvas, tomēr lietas izskatīšanas procesos, kas attiecas uz relatīvu pamatu reģistrācijas noraidīšanai, Birojs aprobežojas ar faktu, pierādījumu un argumentu, ko puses iesniegušas, pārbaudi.
2.   Birojs var neņemt vērā faktus vai pierādījumus, ko attiecīgās puses nav iesniegušas laicīgi.”
Regula (ES) 2015/2424
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2015/2424 (2015. gada 16. decembris), ar ko groza Padomes Regulu (EK) Nr. 207/2009 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, un atceļ Komisijas Regulu (EK) Nr. 2869/95 par maksām, kas jāmaksā Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (
OV 2015, L 341, 21. lpp.
), 1. panta 28. punktā ir noteikts:
“[Regulas Nr. 207/2009] 28. pantu aizstāj ar šādu formulējumu:
“28. pants
Preču un pakalpojumu apzīmējumi un klasifikācija
[..]
8.   To ES preču zīmju īpašnieki, kas pieteiktas pirms 2012. gada 22. jūnija un ir reģistrētas attiecībā uz visu Nicas nolīguma klases virsrakstu, var paziņot, ka viņu nolūks iesniegšanas dienā bija prasīt aizsardzību precēm vai pakalpojumiem, uz ko neattiecas minētās klases virsraksta burtiskā nozīme, ar noteikumu, ka šādi nosauktās preces vai pakalpojumi ir iekļauti šīs klases alfabētiskajā sarakstā Nicas klasifikācijas redakcijā, kas bija spēkā iesniegšanas dienā.
Šādu paziņojumu iesniedz Birojā līdz 2016. gada 24. septembrim, un tajā skaidri, precīzi un konkrēti norāda preces un pakalpojumus, uz ko skaidri neattiecas klašu virsrakstu apzīmējumu burtiskā nozīme un uz ko sākotnēji attiecās īpašnieka nolūks. Birojs veic piemērotus pasākumus, lai attiecīgi grozītu reģistru. Iespēja sniegt paziņojumu saskaņā ar šī punkta pirmo daļu neskar 15. panta, 42. panta 2. punkta, 51. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 57. panta 2. punkta piemērošanu.
Uzskata, ka ES preču zīmes, par kurām otrajā daļā minētajā laikposmā nav iesniegts paziņojums, pēc šī laikposma beigām attiecas tikai uz precēm vai pakalpojumiem, uz ko skaidri attiecas to apzīmējumu burtiskā nozīme, kuri iekļauti attiecīgās klases virsrakstā.
9.   Ja reģistrs tiek grozīts, izņēmuma tiesības, ko saskaņā ar 9. pantu piešķir ES preču zīme, neliedz trešām personām turpināt lietot preču zīmi saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, ja un ciktāl preču zīmes lietošana saistībā ar šīm precēm vai pakalpojumiem:
a)
sākās pirms reģistra grozīšanas; un
b)
nepārkāpa īpašnieka tiesības, pamatojoties uz tajā laikā reģistrā iekļauto preču un pakalpojumu ieraksta burtisko nozīmi.
Turklāt reģistrā iekļauto preču vai pakalpojumu saraksta grozīšana nedod ES preču zīmes īpašniekam tiesības iebilst pret vēlāku preču zīmi vai iesniegt pieteikumu šādas preču zīmes paziņošanai par spēkā neesošu, ja un ciktāl:
a)
pirms reģistra grozīšanas vēlākā preču zīme tika lietota vai bija iesniegts pieteikums reģistrēt preču zīmi saistībā ar precēm vai pakalpojumiem un
b)
preču zīmes izmantošanā saistībā ar šīm precēm vai pakalpojumiem netika vai netiktu pārkāptas īpašnieka tiesības, pamatojoties uz tajā laikā reģistrā iekļauto preču un pakalpojumu burtisko nozīmi.””
Paziņojumi Nr. 4/03 un Nr. 2/12
EUIPO
priekšsēdētāja paziņojuma Nr. 4/03 (2003. gada 16. jūnijs) par klašu virsrakstu izmantošanu preču un pakalpojumu sarakstos Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumiem un reģistrāciju IV punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
“Trīsdesmit četras preču klases un vienpadsmit pakalpojumu klases ietver visas preces un pakalpojumus, tādēļ visu kādas konkrētas klases virsraksta vispārējo norāžu izmantošana ir uzskatāma par visu preču un pakalpojumu, kas ietilpst šajā konkrētajā klasē, pieteikšanu reģistrācijai.”
2012. gada 20. jūnijā
EUIPO
priekšsēdētājs pieņēma paziņojumu Nr. 2/12, ar ko tika atcelts paziņojums Nr. 4/03 un par klašu virsrakstu izmantošanu preču un pakalpojumu sarakstos Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumiem un reģistrāciju. Šī paziņojuma V punktā bija paredzēts:
“Attiecībā uz [Eiropas Savienības] preču zīmēm, kuras reģistrētas pirms [paziņojuma Nr. 2/12] stāšanās spēkā un kurās izmantotas visas vispārējās norādes, kas uzskaitītas konkrētas klases virsrakstā, [
EUIPO
] uzskata, ka preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja nodoms, ņemot vērā paziņojuma Nr. 4/03 saturu, bija aptvert visas preces vai pakalpojumus, kuri uzskaitīti šīs klases alfabētiskajā sarakstā reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī spēkā esošajā redakcijā.”
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 1.–16. punktā, un šīs tiesvedības vajadzībām to var apkopot šādi.
2009. gada 18. decembrī apelācijas sūdzības iesniedzēja
VM Vermögens‑Management
iesniedza
EUIPO
Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu saskaņā ar Regulu Nr. 207/2009. Reģistrācijai pieteiktā preču zīme bija vārdisks apzīmējums “Vermögensmanufaktur” (turpmāk tekstā – “apstrīdētā preču zīme”).
Pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta reģistrācija, ietilpa 35. un 36. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam Nicas 1957. gada 15. jūnija Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām (turpmāk tekstā – “Nicas nolīgums”) un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:
–
35. klase: “reklāma; darījumu vadības pakalpojumi; uzņēmumu pārvaldīšana; biroja darbi”;
–
36. klase: “apdrošināšana; finanšu pakalpojumi; darījumi ar naudu; aktīvu pārvaldes pakalpojumi; finanšu konsultācijas; darījumi ar nekustamo īpašumu”.
Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 2011. gada 8. februārī
Bulletin des marques communautaires
[
Kopienas Preču Zīmju Biļetenā
] Nr. 26/2011. Apstrīdētā preču zīme 2011. gada 18. maijā tika reģistrēta ar numuru 8770042.
2012. gada 30. jūlijā persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē,
DAT Vermögensmanagement
iesniedza
EUIPO
prasības pieteikumu par apstrīdētās preču zīmes atzīšanu par spēkā neesošu attiecībā uz visiem pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tā tikusi reģistrēta saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta a) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu (turpmāk tekstā – “pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu”).
2013. gada 15. janvārī apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza apsvērumus, lūdzot pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu pilnībā noraidīt. 2013. gada 7. jūnijā persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, iesniedza savus apsvērumus par apelācijas sūdzības iesniedzējas 2013. gada 15. janvāra apsvērumiem un iesniedza 7.–25. pielikumu, kas minēti strīdīgā lēmuma 3. punktā. Tā arī lūdza termiņa pagarinājumu, lai iesniegtu papildu pierādījumu elementus, kuriem tā ir lūgusi piekļuvi
Deutsches Patent‑ und Markenamt
(Vācijas Patentu un preču zīmju birojs), bet kurus tā vēl neesot saņēmusi.
2013. gada 12. augustā apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdza termiņa pagarinājumu, lai formulētu savus apsvērumus, ko Anulēšanas nodaļa arī piešķīra.
2013. gada 23. augustā persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, iesniedza jaunus apsvērumus, kas pievienoti 26.–30. pielikumā, kuri minēti strīdīgā lēmuma 3. punktā (turpmāk tekstā – “strīdīgie pielikumi”). Anulēšanas nodaļa kļūdaini kvalificēja šos apsvērumus par apelācijas sūdzības iesniedzējas apsvērumiem, un tā arī paziņoja 2013. gada 2. septembrī par tiem personai, kas iestājusies lietā pirmajā instancē. Tā arī informēja abas puses par procesa sacīkstes posma pabeigšanu. Tajā pašā dienā Anulēšanas nodaļa, konstatējusi savu kļūdu, atcēla apelācijas sūdzības iesniedzējai adresēto paziņojumu.
2013. gada 14. oktobrī
EUIPO
paziņoja apelācijas sūdzības iesniedzējai par personas, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, 2013. gada 7. jūnijā iesniegtā pieteikuma par termiņa pagarinājumu noraidīšanu, jo tas neesot bijis pamatots un tāpēc tās 2013. gada 23. augusta iesniegtie apsvērumi netikšot ņemti vērā.
EUIPO
precizēja, ka personas, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, 2013. gada 23. augusta vēstules kopija tai tika nosūtīta tikai informācijas nolūkā.
2013. gada 30. oktobrī apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza savus apsvērumus par personas, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, 2013. gada 7. jūnija apsvērumiem.
2013. gada 8. novembrī Anulēšanas nodaļa nosūtīja personai, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, apelācijas sūdzības iesniedzējas 2013. gada 30. oktobra apsvērumus, norādot, ka šie apsvērumi ir par 2013. gada 23. augusta apsvērumiem, un no jauna paziņojot par procesa sacīkstes posma pabeigšanu.
2013. gada 10. decembrī Anulēšanas nodaļa pilnībā noraidīja pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu. Būtībā tā pamatoja savu lēmumu ar to, ka vācu vārdam “
Manufaktur
” nevar būt konkrēta nozīme attiecībā uz aplūkotājiem pakalpojumiem to nemateriālā rakstura dēļ. Līdz ar to, tās ieskatā, vācu vārdu “
Vermögen
” un “
Manufaktur
” kombinācija apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā bija uzskatāms par tādu, kam piemīt atšķirtspēja, un tam nebija pakalpojumus aprakstošā rakstura.
2014. gada 5. februārī persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, iesniedza
EUIPO
apelācijas sūdzību par Anulēšanas nodaļas lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu.
Ar strīdīgo lēmumu
EUIPO
Apelācijas piektā padome apmierināja šo apelācijas sūdzību. Pirmkārt, tā konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas un personas, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, iesniegtie dokumenti bija tikai pierādījumi, kas papildināja un konkretizēja jau Anulēšanas nodaļā iesniegtos pierādījumus, un ka tādējādi saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punktu tā izmantojusi savu rīcības brīvību, lai tos pieņemtu. Otrkārt, tā uzskatīja, ka apstrīdētā preču zīme esot bijusi aprakstoša un tai neesot bijis atšķirtspējas. Līdz ar to tā atcēla Anulēšanas nodaļas lēmumu un atzina apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu attiecībā uz pakalpojumiem, kas Nicas nolīguma izpratnē ietilpst 35. un 36. klasē.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 9. jūlijā, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību par strīdīgā lēmuma atcelšanu. Savas prasības pamatojumā apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja četrus prasības pamatus, pirmais – par Regulas Nr. 207/2009 75. panta pārkāpumu, ciktāl Apelācijas padome esot ņēmusi vērā personas, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, 2013. gada 23. augustā iesniegtos apsvērumus, lai gan tie tika noraidīti novēlotās iesniegšanas dēļ, otrais – par šīs regulas 76. panta pārkāpumu, ciktāl Apelācijas padome, veicot pārbaudi, pēc savas iniciatīvas iekļāva faktus, uz kuriem lietas dalībnieki nebija atsaukušies laicīgi, trešais – par minētās regulas 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu, Apelācijas padomei secinot, ka apstrīdētā preču zīme esot bijusi aprakstoša attiecībā uz aplūkotājiem pakalpojumiem, un, visbeidzot, ceturtais – par šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu, ciktāl Apelācijas padome kļūdaini secinājusi, ka apstrīdētajai preču zīmei neesot bijis atšķirtspējas.
Pēc prasības celšanas 2016. gada 15. novembrī
EUIPO
informēja Vispārējo tiesu par to, ka 2016. gada 23. septembrī apelācijas sūdzības iesniedzēja bija iesniegusi paziņojumu (turpmāk tekstā – “2016. gada paziņojums”) atbilstoši Regulas Nr. 207/2009, kas grozīta ar Regulu 2015/2424, 28. panta 8. punktam, lai precizētu pakalpojumus, kurus tai bija nodoms ietvert apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikumā.
EUIPO
norādīja, ka saskaņā ar jauno pakalpojumu sarakstu, kas 2016. gada 7. novembrī tika publicēts
Bulletin des marques de l’Union européenne
[
Eiropas Savienības Preču Zīmju Biļetenā
], papildus pakalpojumiem, kas minēti šī sprieduma 11. punktā, ar apstrīdēto preču zīmi aptverti arī šādi pakalpojumi, kas Nicas nolīguma izpratnē ietilpst 35. un 36. klasē un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:
–
35. klase: “izsoļu pakalpojumi; pētījumi darījumu jomā; komerciālas informācijas un padomu sniegšana patērētājiem par preču un pakalpojumu izvēli; ekonomiskā prognozēšana; komerciālās informācijas aģentūru pakalpojumi; izpēte darījumu jomā; tirgus izpēte; ziņu apkopošanas pakalpojumi; aptauju veikšana; cenu salīdzināšanas pakalpojumi; sabiedrisko attiecību pakalpojumi; sponsoru meklēšana”;
–
36. klase: “konsultācijas finanšu jomā; finanšu informācija; konsultācijas apdrošināšanas jomā; informācija apdrošināšanas jomā; seifu pakalpojumi; finanšu sponsoru pakalpojumi; vērtspapīru depozīta pakalpojumi”.
Apsvērumos par
EUIPO
2016. gada 15. novembra vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzēja pakārtoti lūdza Vispārējo tiesu atstāt negrozītu strīdīgo lēmumu vienīgi attiecībā uz pakalpojumiem, kuri Nicas nolīguma izpratnē ietilpst 35. un 36. klasē un kuri minēti šī sprieduma 11. punktā, un nospriest, ka apstrīdētā preču zīme joprojām ir tiesiski reģistrēta attiecībā uz pakalpojumiem, kuri norādīti 2016. gada paziņojumā, un vēl pakārtotāk – atstāt spēkā strīdīgo lēmumu tikai attiecībā uz pakalpojumiem, kuri Nicas nolīguma izpratnē ietilpst 35. un 36. klasē un kuri minēti šī sprieduma 11. punktā, un nodot lietu
EUIPO
Anulēšanas nodaļai, lai tā veiktu pirmo pārbaudi attiecībā uz 2016. gada paziņojumā minētiem pakalpojumiem.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa minēto prasību pilnībā noraidīja.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesai
Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un
–
piespriest
EUIPO
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
EUIPO
prasījumi Tiesai ir šādi:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza sešus pamatus, no kuriem pirmais saistīts ar Regulas Nr. 207/2009 65. panta 2. un 3. punkta, lasot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk “Harta”) 17. un 47. pantu, pārkāpumu, otrais – ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. panta pirmā teikuma pārkāpumu, trešais – ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu, ceturtais – ar šīs regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu, piektais – ar minētās regulas 75. panta pārkāpumu un sestais – ar šīs regulas 76. panta pārkāpumu.
Par pirmo un otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmajiem diviem pamatiem apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pārkāpusi Regulas Nr. 207/2009 65. panta 2. un 3. punktu, lasot tos kopsakarā ar Hartas 17. un 47. pantu, būtībā atsakoties atzīt, ka, ņemot vērā Eiropas Savienības preču zīmju reģistra (turpmāk tekstā – “reģistrs”) grozījuma atpakaļejošo spēku pēc tās 2016. gada paziņojuma, ar strīdīgo lēmumu apstrīdētā preču zīme esot bijusi atcelta tikai attiecībā uz pakalpojumiem, kuri burtiskā nozīmē ietilpst Nicas nolīguma 35. un 36. klasē, un ka tādēļ šīs preču zīmes reģistrējamība attiecībā uz pakalpojumiem, kas kā jauni tikuši pievienoti ar šo paziņojumu, vispār neesot bijusi pārbaudīta. Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī pārmet Vispārējai tiesai, ka šādas rīcības dēļ pārsūdzētajā spriedumā neesot norādīts pamatojums.
Pirmkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 152. punktā esot norādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ar saviem argumentiem lūdza to grozīt strīdīgo lēmumu, kā paredzēts Regulas Nr. 207/2009 65. panta 3. punktā.
Tomēr Vispārējā tiesa šī sprieduma 153. punktā konstatēja, ka atbilstoši šīs Regulas 65. panta 2. punkta noteiktajam tā var atcelt vai grozīt
EUIPO
Apelācijas padomes lēmumu, vienīgi pamatojoties uz nekompetenci, būtisku procesuālu pārkāpumu, Līguma vai [minētās] regulas pārkāpumu vai kāda tiesību akta pārkāpumu saistībā ar to piemērošanu vai pilnvaru pārsniegšanu.
Atgādinot, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru Vispārējā tiesa nevar atcelt vai grozīt šādu lēmumu tādu iemeslu dēļ, kas varētu rasties pēc tās sprieduma pasludināšanas, tā pārsūdzētā sprieduma 154. punktā konstatēja, ka 2016. gada paziņojums esot bijis pieņemts pēc strīdīgā lēmuma, un līdz ar to minētā sprieduma 155. punktā noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas šī sprieduma 25. punktā minētos apsvērumus kā nepieņemamus.
Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka šie principi neesot piemērojami, ja tā rezultātā bez faktiska vai padziļināta pamatojuma tiekot aizskartas tās ar pamattiesībām aizsargātās intereses, kas šajā gadījumā tas tā arī esot bijis.
Pēc 2012. gada 19. jūnija sprieduma Chartered Institute of Patent Attorneys, (
C‑307/10
,
EU:C:2012:361
) Regulas Nr. 207/2009, kas grozīta ar Regulu 2015/2424, 28. panta 8. punktā, lai aizsargātu Eiropas Savienības preču zīmju īpašnieku tiesisko paļāvību, paredzēja pārejas periodu, kura laikā tie īpašnieki, kas bija paļāvušies uz tobrīd spēkā esošo
EUIPO
praksi, reģistrējuši savas preču zīmes attiecībā uz visu Nicas nolīguma klasi, varētu paziņot, ka viņu nolūks reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas dienā bija prasīt aizsardzību precēm vai pakalpojumiem, uz ko neattiecas minētās klases virsraksts burtiskā nozīmē, ar noteikumu, ka šādi nosauktās preces vai pakalpojumi ir iekļauti šo Nicas nolīguma klašu alfabētiskajā sarakstā.
It īpaši atsaucoties uz šo noteikumu, Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieka nolūks reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas dienā tika saprasts, ka reģistra grozījumam pēc paziņojuma, kas izdarīts uz Regulas Nr. 207/2009, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu 2015/2424, 28. panta 8. punkta pamata, ir atpakaļejošs spēks attiecībā uz Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu.
Tādēļ Vispārējai tiesai apstrīdētā preču zīme būtu bijusi jāuzskata par tādu, kas strīdīgā lēmuma pieņemšanas datumā būtu reģistrēta ne tikai attiecībā uz 35. un 36. klašu vispārējām norādēm Nicas nolīguma izpratnē, bet arī attiecībā uz pakalpojumiem, kas tikuši pievienoti ar 2016. gada paziņojumu.
Tātad Vispārējā tiesa esot pārkāpusi no 2016. gada paziņojuma izrietošā reģistra grozījuma atpakaļejošo spēku, pārsūdzētā sprieduma 154. punktā secinot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas prasība esot bijusi pamatota ar faktu, kas radies pēc strīdīgā lēmuma pasludināšanas.
To darot, Vispārējā tiesa esot liegusi apelācijas sūdzības iesniedzējai iespēju pārbaudīt salikteņa “
Vermögensmanufaktur
” kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrējamību attiecībā uz pakalpojumiem, kas esot tikuši pievienoti ar 2016. gada paziņojumu, un tādējādi esot nepamatoti iejaukusies tās tiesību uz intelektuālo īpašumu aizsardzībā, kas paredzētas ar Hartas 17. pantā, un esot pārkāpusi tās tiesības tikt uzklausītai atbilstoši minētās Hartas 47. pantam.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējās tiesas argumentācija neesot pamatota, jo pārsūdzētā sprieduma 149.–155. punktā tā kā nepieņemamus noraidīja argumentus, uz kuru pamata apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā lūdza nospriest, ka ar strīdīgo lēmumu apstrīdētā preču zīme neesot tikusi atcelta attiecībā uz pakalpojumiem, uz kuriem attiecas 2016. gada paziņojums.
Kā izriet no pastāvīgās judikatūras, Vispārējās tiesas sprieduma pamatojumā skaidri un nepārprotami jānorāda atbilstošs pamatojums, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt pieņemtā lēmuma pieņemšanas iemeslus un ļaut Tiesai izmantot savu jurisdikcijas kontroli. Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka, lai gan Vispārējās tiesas argumentācija varētu tikt uzskatīta par tieši neizteiktu, tai tomēr esot pietiekami jāpārbauda lietas dalībnieku argumenti un secinājumu galvenie punkti.
Kā pamatojumu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 152.–154. punktā norāda, ka tā nevar atcelt vai grozīt strīdīgo lēmumu tādu iemeslu dēļ, kas radušies pēc lēmuma pieņemšanas, neveicot pēc 2016. gada paziņojuma izdarītā reģistra grozījuma atpakaļejošo seku pārbaudi. Lai gan bija apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniegtie apsvērumi, Vispārējā tiesa tātad neesot izvērtējusi būtisku punktu tās argumentācijā.
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja replikas rakstā norādīja, ka Apelācijas padomes pamatojumu saistībā ar apgalvoto neiespējamību jēdzienu “
Vermögensmanufaktur
” reģistrēt kā Eiropas Savienības preču zīmi attiecībā uz Nicas nolīguma 35. un 36. klašu virsrakstu vispārējām norādēm nevar vienkārši pārnest uz pakalpojumiem, kas tikuši pievienoti ar 2016. gada paziņojumu.
Šāda pārnešana būtu iespējama tikai attiecībā uz pakalpojumiem, kuriem ir pietiekami tieša un konkrēta saikne ar Nicas nolīguma klašu virsrakstu vispārējām norādēm, izveidojot viendabīgu pakalpojumu kategoriju.
Taču ne
EUIPO
, ne Vispārējā tiesa nav pierādījuši, ka pamatojums attiecībā uz apgalvoto apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas neiespējamību ir piemērojams ne tikai attiecībā uz Nicas nolīguma 35. un 36. klašu virsrakstu vispārējām norādēm, bet arī uz pakalpojumiem, kas kā jauni pievienoti ar 2016. gada paziņojumu.
EUIPO
apgalvo, ka pirmie divi pamati nav pamatoti.
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmetumu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 149.–155. punktā, pirmkārt, neesot ievērojusi Regulas Nr. 207/2009 65. panta 2. un 3. punktu, lasot tos kopsakarā ar Hartas 17. un 47. pantu, un, otrkārt, ka pārsūdzētais spriedums neesot pamatots, ir jānorāda, ka tās izvirzītie argumenti ir balstīti uz pieņēmuma, ka apstrīdētās preču zīmes reģistrācija, un tātad strīdīgais lēmums, kas pakļauts Vispārējās tiesas kontrolei, attiecās tikai uz Nicas nolīguma 35. un 36. klases virsrakstu vispārējām norādēm, līdz ar to pēc 2016. gada paziņojuma šīs preču zīmes aizsardzība ir tikusi paplašināta arī attiecībā uz tiem pakalpojumiem, kas ar to tika pievienoti un kas tātad neesot bijuši strīdīgā lēmuma, ar kuru tika pasludināta apstrīdētās preču zīmes spēkā neesamība, priekšmets.
Taču jāatzīmē, ka saskaņā ar pieeju, kas izklāstīta paziņojuma Nr. 4/03 IV punkta pirmajā daļā, kā arī paziņojuma Nr. 2/12 V punktā, 35. un 36. klases virsrakstu Nicas nolīguma izpratnē norāde apstrīdētās preču zīmes “
Vermögensmanufaktur
” reģistrācijas pieteikumā bija paredzēta, lai aizsargātu šo preču zīmi attiecībā uz visiem pakalpojumiem, kas norādīti šo klašu alfabētiskajā sarakstā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2017. gada 16. februāris, Brandconcern/EUIPO un Scooters India,
C‑577/14 P
,
EU:C:2017:122
,
31.
un
32.
punkts).
No tā izriet, ka tās reģistrācijas brīdī apstrīdētās preču zīmes aizsardzība jau ietvēra pakalpojumus, uz kuriem attiecas 2016. gada paziņojums. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Regulas Nr. 207/2009, kas grozīta ar Regulu 2015/2424, 28. panta 8. punkta trešajā daļā ir paredzēts, ka par tādām preču zīmēm kā pamatlietā, par kurām līdz 2016. gada 24. septembrim nav iesniegts paziņojums, pēc šī laikposma beigām uzskata tikai par precēm vai pakalpojumiem, uz ko skaidri attiecas to norāžu burtiskā nozīme, kas iekļauta Nica nolīguma attiecīgās klases virsrakstā.
Tādējādi, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumam, 2016. gada paziņojuma mērķis nebija pievienot apstrīdētas preču zīmes aizsardzībai jaunus pakalpojumus, bet gan nodrošināt, ka, sākot no Regulas Nr. 207/2009, kas grozīta ar Regulu 2015/2424, 28. panta 8. punkta trešajā daļā noteiktā termiņa beigām, pakalpojumi, uz kuriem attiecas šis paziņojums, turpina gūt labumu no šīs aizsardzības, lai gan tie neietilpst 35. un 36. klases virsrakstu norāžu burtiskajā nozīmē Nicas nolīguma izpratnē.
Līdz ar to, kā to pareizi norādīja
EUIPO
savos rakstveida dokumentos, pat ja strīdīgais lēmums tika pieņemts pirms 2016. gada paziņojuma, tas attiecās uz visiem pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tika reģistrēta apstrīdētā preču zīme, un tādējādi uz 35. un 36. klasē ietvertajiem pakalpojumiem kopumā Nicas nolīguma izpratnē, tostarp uz tiem, uz kuriem attiecas šis paziņojums, tātad ar šo lēmumu tiek atzīta šīs preču zīmes spēkā neesamība attiecībā uz visiem šiem pakalpojumiem.
Tādējādi, ciktāl tie ir balstīti uz premisas, kas neatbilst apstrīdētās preču zīmes faktiskās aizsardzībai ietvaram, apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti, kas izvirzīti pirmajos divos pamatos, ir balstīti uz juridiski kļūdainu premisu.
Turklāt ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 154. punktā Vispārējā tiesa ir sniegusi pamatojumu, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai ļāva uzzināt iemeslus, kuru dēļ tā noraidīja tās lūgumus par strīdīgā lēmuma grozīšanu. Līdz ar to pārsūdzētajā spriedumā nav pieļauts pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums.
Līdz ar to pirmie divi pamati ir jānoraida.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pārkāpusi Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, konstatējot, ka apstrīdētā preču zīme ir aprakstoša saistībā ar visiem pakalpojumiem, kas aptverti ar šo preču zīmi, izņemot “reklāmas pakalpojumus” un “biroja darbu pakalpojumus”.
Pirmkārt, pārsūdzētais spriedums esot balstīts uz neprecīziem apsvērumiem par to, kā attiecīgā sabiedrības daļa uztver jēdzienu “
Vermögensmanufaktur
”.
No vienas puses, Vispārējā tiesa šī sprieduma 53. punktā uzskatīja, ka šī sabiedrība varēja saprast vācu valodas vārdu “
Vermögen
” un “
Manufaktur
” nozīmi. No otras puses, minētā sprieduma 57. un 58. punktā tā konstatēja, ka šo divu vārdu salikumam esot skaidra un nepārprotama nozīme, proti, “mantojuma manufaktūra”, kas nepārsniegtu ar šiem diviem elementiem sniegto norāžu kopumu, un no tā varot secināt, ka konkrētā sabiedrības daļa saprastu, ka apstrīdētā preču zīme attiecas uz konkrētu struktūru vai vietu, kurā tiek ražoti vai piedāvāti nestandarta pakalpojumi ar tematisku saturu, kas ir ļoti specifisks un kam ir ciešas attiecības ar mantojumu un finansēm.
Taču, apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā, termins “
Manufaktur
” ikdienas valodā tiek lietots tikai attiecībā uz precēm. Tāpēc attiecībā uz pakalpojumiem vārds “
Vermögensmanufaktur
” izraisītu konkrētās sabiedrības daļas pārdomu procesu un netiktu tieši un nekavējoties saistīts ar individuāliem un augstas kvalitātes pakalpojumiem.
Otrkārt, Vispārējā tiesa konstatēja apstrīdētās preču zīmes aprakstošo raksturu attiecībā uz “darījumu vadības pakalpojumiem” un “uzņēmumu pārvaldīšanas pakalpojumiem”, kas ietilpst 35. klasē Nicas nolīguma izpratnē, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta nepareizu interpretāciju.
Vispirms pārsūdzētā sprieduma 73. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka vārds “
Manufaktur
” var norādīt uz pakalpojumu sniegšanas vietu un ka jēdziens “
Vermögensmanufaktur
” tātad var tikt uzskatīts par norādi uz šādu. Līdz ar to Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka “darījumu vadības pakalpojumi” un “uzņēmumu pārvaldīšanas pakalpojumi” var tikt sniegti šādā “mantojuma manufaktūrā”.
Turklāt šī sprieduma 74. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka termins “
Manufaktur
” var norādīt uz individuāliem un augstas kvalitātes pakalpojumiem, tādējādi termins “mantojuma manufaktūra” apraksta “darījumu vadības pakalpojumu” un “uzņēmumu pārvaldīšanas pakalpojumu” mērķi tādā nozīmē, ka minētie pakalpojumi būtu jāsaprot kā augstas kvalitātes pakalpojumi, kas ļauj iegūt mantojumu individuālā veidā.
Taču pretēji tam, kas ir prasīts Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā, apstrīdēto preču zīmi neveidojot vienīgi norāde, kuras uzdevums ir tirdzniecībā norādīt šādu pakalpojumu mērķi. “Darījumu vadības pakalpojumi” un “uzņēmumu pārvaldīšanas pakalpojumi” ir paredzēti, lai nodrošinātu uzņēmuma darbības un ekonomiskos panākumus. To mērķis tātad nav mantojuma iegūšana.
Tāpat jebkuras iespējamās norādes attiecībā uz “īpaši augstās kvalitātes pakalpojumiem” vai “individuāliem pakalpojumiem” nesniedz informāciju par pakalpojumu mērķi.
Treškārt, Vispārējā tiesa arī esot pamatojusies uz Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta kļūdainu interpretāciju, lai pārsūdzētā sprieduma 66.–69. punktā secinātu, ka apstrīdētā preču zīme esot aprakstoša attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 36. klasē Nicas nolīguma izpratnē.
Šāda argumentācija balstās vienīgi uz apgalvojumu, ka termins “
Vermögensmanufaktur
” tiek saprasts kā vieta, kur tiek sniegti minētajā 36. klasē ietvertie pakalpojumi. Taču, augstākais, šādā veidā tiek apzīmēts pakalpojumu sniedzējs, un tā nav minēto pakalpojumu īpašība.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma pamatojums esot pretrunīgs. Lai gan Vispārējā tiesa šī sprieduma 46. un 47. punktā uzskatīja, ka vārds “
Manufaktur
” tiekot uztverts plašāk nekā tā sākotnējā nozīmē, proti, kā tāds, kas norāda uz augstas kvalitātes pakalpojumiem, no minētā sprieduma 69. punkta izriet, ka attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 36. klasē Nicas nolīguma izpratnē, šim terminam būtu jāsaglabā sākotnējā nozīme un jāattiecas uz precīzu attiecīgo pakalpojumu sniegšanas vietu.
EUIPO
apgalvo, ka trešais pamats esot acīmredzami nepamatots.
Tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 256. pantu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Tādēļ vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un vērtēt atbilstošos faktus, kā arī vērtēt pierādījumu elementus. Šo faktu un šo pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas būtu pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā (skat. spriedumu, 2018. gada 6. septembris, Bundesverband Souvenir – Geschenke – Ehrenpreise/EUIPO,
C‑488/16 P
,
EU:C:2018:673
,
29.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr ir jākonstatē, ka, aizbildinoties ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta iespējamo kļūdaino interpretāciju un apgalvoto pārsūdzētā sprieduma pretrunīgo pamatojumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja vienīgi apstrīd Vispārējās tiesas veiktos faktu vērtējumus gan attiecībā uz to, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver apstrīdēto preču zīmi, gan arī tās aprakstošo raksturu saistībā ar pakalpojumiem, kas Nicas nolīguma izpratnē ietilpst 35. un 36. klasē.
Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja faktiski aicina Tiesu sava faktu un pierādījumu neatkarīgā vērtējuma ietvaros aizstāt Vispārējās tiesas veikto analīzi ar savu analīzi, tomēr neapstrīdot jebkādu šo faktu sagrozīšanu.
Līdz ar to trešais pamats ir jānoraida kā nepieņemams.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot kļūdaini piemērojusi Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu, kā rezultātā pārsūdzētā sprieduma 113. punktā tā secināja, ka apstrīdētajai preču zīmei neesot bijis atšķirtspējas.
Vispirms tā apgalvo, ka šī sprieduma 110. punktā Vispārējā tiesa esot tikai norādījusi, ka, ņemot vērā attiecīgos pakalpojumus, konkrētā sabiedrības daļa apstrīdēto preču zīmi skaidri un tieši uztverot kā norādi uz augstas kvalitātes pakalpojumiem un ļaujot tai cerēt, ka šo pakalpojumu saņemšana sniegs tai finansiālu labumu.
Minētā sprieduma 111. punktā Vispārējā tiesa esot vienīgi norādījusi, ka apstrīdētā preču zīme nav ne pietiekami oriģināla vai iespaidīga, ne arī pietiekami neparasta formālās struktūras ziņā, lai prasītu no konkrētās sabiedrības daļas minimālu piepūli, to interpretējot, pārdomājot vai analizējot, taču saskaņā ar Tiesas judikatūru (spriedums, 2010. gada 21. janvāris, Audi/ITSB,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
,
47.
punkts) šādu īpašību esamība neesot nepieciešams nosacījums, lai noteiktu cildinošās atsauces atšķirtspēju.
Tādējādi it īpaši pārsūdzētā sprieduma 112. un 113. punktā Vispārējā tiesa esot pamatojusi savu secinājumu par to, ka apstrīdētajai preču zīmei nav atšķirtspējas, tikai apgalvojot, ka konkrētā sabiedrības daļa to uztver kā cildinošo atsauci vai reklāmas informāciju par attiecīgo pakalpojumu efektivitāti.
To darot, Vispārējā tiesa neesot ievērojusi Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru šāds konstatējums neesot pietiekams, lai uzskatītu, ka preču zīmei nav atšķirtspējas, jo konkrētā sabiedrības daļa to varētu uztvert vienlaicīgi kā reklāmas informāciju un kā izcelsmes norādi, kam ir atšķirtspēja (spriedums, 2010. gada 21. janvāris, Audi/ITSB,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
,
44.
punkts).
Līdz ar to Vispārējā tiesa neesot nedz pierādījusi, nedz pietiekami pamatojusi apstrīdētās preču zīmes atšķirtspējas neesamību, kā arī šāda neesamība, apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā, nevar tikt pamatota ar jēdziena “
Vermögensmanufaktur
” iespējamo aprakstošo raksturu. jo neesot izpildīti Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētie nosacījumi.
EUIPO
apgalvo, ka šis pamats esot acīmredzami nepamatots.
Tiesas vērtējums
Apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments par to, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, būtībā konstatējot, ka apstrīdētajai preču zīmei neesot atšķirtspējas Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, tikai tādēļ, ka jēdziens “
Vermögensmanufaktur
” uzskatāms par cildinošu norādi, ir balstīts uz pārsūdzētā sprieduma nepareizu izpratni.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, pirmkārt, Vispārējā tiesa šī sprieduma 95. punktā atgādināja, ka preču zīmei, kas ir aprakstoša Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, šī iemesla dēļ nav nekādas atšķirtspējas.
Otrkārt, minētā sprieduma 96. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka turpretī, ja preču zīme nav aprakstoša šīs tiesību normas izpratnē, tā šī iemesla dēļ ne vienmēr ir atšķirtspējīga un ka šādā gadījumā vēl ir jāpārbauda, vai tā būtībā ir spējīga pildīt preču zīmes būtisko funkciju, proti, identificēt attiecīgā produkta vai pakalpojuma komerciālo izcelsmi, lai ļautu patērētājam, kurš iegādājas preci vai pakalpojumu, ko preču zīme apzīmē, veicot iegādi vēlāk, izdarīt tādu pašu izvēli, ja pieredze ir bijusi pozitīva, vai izdarīt citu izvēli, ja tā ir izrādījusies negatīva.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 99. punktā Vispārējā tiesa arī atgādināja, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru vārdiskas preču zīmes cildinošā pieskaņa neizslēdz, ka preču zīme tomēr varētu būt piemērota, lai patērētājiem garantētu ar to aptverto preču vai pakalpojumu izcelsmi. Tātad konkrētā sabiedrības daļa šādu preču zīmi var vienlaicīgi uztvert kā reklāmas formulu un preču vai pakalpojumu komerciālās izcelsmes norādi (spriedums, 2010. gada 21. janvāris, Audi/ITSB,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
,
45.
punkts).
Tomēr šī sprieduma 111. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka apstrīdētā preču zīme nav ne pietiekami oriģināla, ne iespaidīga, nedz arī tai ir formāli neierasta struktūra, lai tas prasītu no konkrētās sabiedrības daļas minimālu piepūli, to interpretējot, pārdomājot vai analizējot, lai pēdējā minētā varētu to uzreiz sasaistīt ar pakalpojumiem, kurus tā aptver.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa no tā secināja, ka nevar pieļaut, ka uzņēmums varētu monopolizēt jēdzienu “
Vermögensmanufaktur
”, [reģistrējot to] kā Eiropas Savienības preču zīmi, lai gan tā neļauj konkrētai sabiedrības daļai nošķirt pakalpojumus, ko sniedz šis uzņēmums, no tiem, ko sniedz cits uzņēmums vienā un tajā pašā uzņēmējdarbības nozarē.
Līdz ar to Vispārējā tiesa minētā sprieduma 112. punktā konstatēja, ka konkrētā sabiedrības daļa apstrīdētajā preču zīmē papildus reklāmas informācijai nevarēs uztvert īpašu komerciālās izcelsmes norādi, kas, veicot iegādi vēlāk, tai ļautu izdarīt tādu pašu izvēli, ja pieredze ir bijusi pozitīva, vai izdarīt citu izvēli, ja tā ir izrādījusies negatīva.
No tā izriet, ka apelācijas iesniedzēja nevar apgalvot, ka Vispārējās tiesas secinājums par to, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 113. punkta, ka apstrīdētajai preču zīmei nav atšķirtspējas, ir pamatots vienīgi ar šīs preču zīmes cildinošo raksturu.
No tā izriet, ka ceturtais pamats ir noraidāms kā nepamatots.
Par piekto un sesto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar piekto un sesto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 123.–133. un 135.–148. punktā Vispārējā tiesa, uzskatot, ka Apelācijas padome, lemjot par apstrīdētās preču zīmes reģistrējamību, izšķiroši nebija ņēmusi vērā personas, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, iesniegtos strīdīgos 26.–30. pielikumus, pirmkārt, esot pārkāpusi Regulas Nr. 207/2009 75. panta otro teikumu, saskaņā ar kuru
EUIPO
lēmumi var tikt pamatoti tikai ar tādiem iemesliem, par ko attiecīgajām pusēm ir bijusi iespēja iesniegt savus apsvērumus, un, otrkārt, šīs regulas 76. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru
EUIPO
nevar ņemt vērā faktus, ko attiecīgās puses nav iesniegušas laicīgi.
Attiecībā uz strīdīgo 27., 29. un 30. pielikumu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 125. un 141. punktā esot konstatējusi, ka tie neesot tieši minēti Apelācijas padomes novērtējumā.
Tomēr, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja atzīst, ka Apelācijas padome neesot tieši atsaukusies uz šiem pielikumiem, tā apgalvo, ka strīdīgā lēmuma 29. un 40. punkts esot pārņemti no 29. apstrīdētā pielikuma formulējuma. Tātad, apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā, Apelācijas padome šo pielikumu ņēma vērā, liedzot apelācijas sūdzības iesniedzējai iespēju sniegt savus apsvērumus par strīdīgajiem pielikumiem.
Turklāt Vispārējā tiesa esot noraidījusi iebildumus par Regulas Nr. 207/2009 75. panta otrā teikuma un 76. panta 2. punkta pārkāpumu, pamatojoties vienīgi uz to, ka strīdīgais 27., 29. un 30. pielikums nebija tieši minēti strīdīgajā lēmumā, tā neesot noskaidrojusi, vai šie pielikumi esot bijuši izšķiroši vai arī tikai papildu pierādījumi Apelācijas padomes vērtējumā.
Attiecībā uz strīdīgo 26. un 28. pielikumu Vispārējā tiesa, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 128., 132. un 142. punktā, esot uzskatījusi, ka tie neesot bijuši izšķiroši Apelācijas padomes vērtējumā un ka tie nesot bijuši tikai papildu pierādījumi.
Tomēr strīdīgais 28. pielikums attiecas uz to pašu Vācijas preču zīmi “Finanzmanufaktur”, kas ir minēta strīdīgajā 29. pielikumā, kura formulējumu ir burtiski pārņēmusi Apelācijas padome. Tādēļ ir acīmredzams, ka Apelācijas padome savā vērtējumā esot ņēmusi vērā arī šo 28. pielikumu.
Attiecībā uz strīdīgo 26. pielikumu tā atsaucas uz Vācijas Patentu un preču zīmju biroja lēmumu par preču zīmes “Kreditmanufaktur” reģistrējamību. Tā kā Apelācijas padome šo lēmumu pamatoja gandrīz identiski, Vispārējās tiesas apgalvojums, ka šis pielikums esot bijis tikai papildu pierādījums un ka tas neesot bijis izšķirošs iepriekš minētā Apelācijas padomes vērtējumā, esot kļūdains.
EUIPO
uzskata, ka piektais un sestais pamats ir acīmredzami nepamatoti.
Tiesas vērtējums
Ciktāl ir iespējams konstatēt līdzību starp strīdīgajiem pielikumiem un strīdīgā lēmuma pamatojumu, kā to arī apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, kritiku par pierādījumu elementu pārņemšanu, kuri netika iesniegti laikus un par kuriem attiecīgajām pusēm nav bijusi iespēja iesniegt savus apsvērumus, nevar noliegt. Tomēr ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 128., 130. un 131. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka Apelācijas padome savu argumentāciju varēja pamatot ar citiem pielikumiem, ko iesniedza persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, kuri ir īpaši minēti pārsūdzētā sprieduma 43. un 50. punktā un attiecībā uz kuriem nav apstrīdēts, ka tie bija iesniegti savlaicīgi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja par tiem bija informēta un ka tai bijusi iespēja iesniegt savus apsvērumus par tiem.
Vispārējā tiesa minētā sprieduma 132. un 142. punktā secināja, ka strīdīgie pielikumi nebija izšķiroši Apelāciju padomes vērtējumam un ka tie bija tikai papildu pierādījumi.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja apelācijas sūdzībā atsaucas tikai uz argumentiem, ko tā ir izvirzījusi pirmajā instancē, nenorādot, kā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kad tā pārsūdzētā sprieduma 134. un 144. punktā secināja, ka izvirzītie pamati par to, vai Apelācijas padome bija ņēmusi vērā strīdīgos pielikumus, bija neefektīvi.
Līdz ar to piektais un sestais pamats ir jānoraida kā nepieņemami.
No tā izriet, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šīs paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā
EUIPO
ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež segt pašai savus, kā arī atlīdzināt
EUIPO
tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
VM Vermögens‑Management GmbH
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (
EUIPO
) tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.