CELEX: 62019CJ0080
Begäran om förhandsavgörande
Civilrättsligt samarbete
Förordning (EU) nr 650/2012
Tillämpningsområde
Begreppet arv med gränsöverskridande verkan
Begreppet den avlidnes hemvist
Artikel 3.2
Begreppet domstol
Huruvida notarier omfattas av reglerna om domstols behörighet
Artikel 3.1 g och i
Begreppen dom och officiell handling
Artiklarna 5, 7 och 22
Avtal om val av domstol och av den lag som är tillämplig på arvet
Artikel 83.2 och 83.4
Övergångsbestämmelser

varje arvsrättsligt avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat oavsett dess rubricering.
Det följer av denna bestämmelse att det enda villkor som föreskrivs i denna förordning för att en handling ska kunna kvalificeras som en ”dom” är att den har meddelats av en ”domstol”, i den mening som avses i artikel 3.2 i nämnda förordning.
För det fall den hänskjutande domstolen skulle finna att en litauisk notarie kan anses utgöra en ”domstol”, i den mening som avses i artikel 3.2 i förordning nr 650/2012, kan ett arvsintyg som en sådan notarie utfärdar följaktligen anses utgöra en ”dom”, i den mening som avses i artikel 3.1 g i denna förordning.
Vad beträffar behörighetsreglerna, har domstolen slagit fast att förordning nr 650/2012, däribland artikel 4 i förordningen, fastställer den internationella behörigheten i förfaranden rörande åtgärder som avser arvet i dess helhet, bland annat utfärdande av nationella arvsintyg, oberoende av om dessa förfaranden avser tvistemål eller icke-tvistemål, såsom även följer av skäl 59 i förordningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 juni 2018, Oberle,
C‑20/17
,
EU:C:2018:485
, punkterna
och
).
Om notarierna utövar rättsliga funktioner eller agerar genom delegering från eller under kontroll av en rättslig myndighet är de, såsom följer av skäl 22 i förordning nr 650/2012, således underkastade behörighetsreglerna i kapitel II i nämnda förordning, och deras avgöranden bör spridas i enlighet med bestämmelserna om erkännande, verkställbarhet och verkställighet av domar, som avses i kapitel IV i samma förordning.
Av det ovan anförda följer att den tredje frågan ska besvaras enligt följande. För det fall den hänskjutande domstolen skulle finna att en litauisk notarie kan anses utgöra en ”domstol”, i den mening som avses i förordning nr 650/2012, ska artikel 3.1 g i denna förordning tolkas på så sätt att det arvsintyg som sådana notarier utfärdar kan anses utgöra en ”dom”, i den mening som avses i den bestämmelsen, och att de därmed, vid utfärdande av arvsintyget, kan tillämpa behörighetsreglerna i kapitel II i nämnda förordning.
Den fjärde frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fjärde fråga för att få klarhet i huruvida artiklarna 4 och 59 i förordning nr 650/2012 ska tolkas på så sätt att en notarie i en medlemsstat, som inte anses utgöra en ”domstol”, i den mening som avses i denna förordning, kan utfärda arvsintyg, utan att tillämpa de allmänna behörighetsreglerna i nämnda förordning, och huruvida ett sådant intyg ska anses utgöra en ”officiell handling”, i den mening som avses i artikel 3.1 i) i samma förordning, som ger upphov till rättsverkningar i de andra medlemsstaterna.
Med den fjärde frågans första del önskar den hänskjutande domstolen närmare bestämt få klarhet i huruvida litauiska notarier, för att säkerställa arvet som en enhet, för det fall en sådan notarie inte anses utgöra en ”domstol”, i den mening som avses i förordning nr 650/2012, är bundna av behörighetsreglerna i kapitel II i denna förordning, med rubriken ”Behörighet”, och huruvida de, innan de utfärdar ett nationellt arvsintyg, måste fastställa vilka domstolar som, i förekommande fall, är behöriga enligt nämnda regler.
Det framgår härvidlag av den klara lydelsen av skäl 22 i förordning nr 650/2012 att när notarierna inte utövar rättsliga funktioner är de inte bundna av reglerna om domstols behörighet.
Såsom domstolen tidigare har slagit fast reglerar artikel 4 i denna förordning dessutom den internationella behörigheten för medlemsstaternas domstolar i förfaranden rörande åtgärder som avser arvet i dess helhet (dom av den 21 juni 2018, Oberle,
C‑20/17
,
EU:C:2018:485
, punkt
). Myndigheter som inte är domstolar avses emellertid inte med behörighetsreglerna i kapitel II i förordning nr 650/2012.
Det kan följaktligen konstateras att om den hänskjutande domstolen skulle finna att en litauisk notarie inte kan anses utgöra en ”domstol”, i den mening som avses i artikel 3.2 i förordning nr 650/2012, är en sådan notarie följaktligen inte bunden av reglerna om domstols behörighet i nämnda förordning och behöver inte heller fastställa vilka domstolar som, i förekommande fall, är behöriga att fatta beslut enligt bestämmelserna i kapitel II i samma förordning.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 79 i sitt förslag till avgörande är universalitetsprincipen i fråga om arv inte heller absolut. Förordning nr 650/2012 avser den situation där myndigheterna i flera medlemsstater medverkar i samma arvsärende. Det framgår av artikel 13 i denna förordning att det, när arvingar eller testamentstagare har hemvist i en annan medlemsstat än den där arvsärendet handläggs eller kommer att handläggas, är tillåtet för myndigheterna i den medlemsstat där dessa personer har sin hemvist att ta emot förklaringar som rör arvet. Detta uppfyller förordningens mål att underlätta för arvingar och testamentstagare, såsom framgår av skäl 32 i samma förordning.
Denna tolkning motsägs inte av artikel 64 i förordning nr 650/2012, som rör utfärdande av ett europeiskt arvsintyg. Målet med den bestämmelsen är att precisera att behörighetsreglerna i artiklarna 4, 7, 10 och 11 i samma förordning inte bara är tillämpliga på domstolarna, i den mening som avses i artikel 3.2 i nämnda förordning, utan även på de andra myndigheter som enligt nationell rätt är behöriga att handlägga arvsärenden. Det europeiska arvsintyget, som har inrättats genom förordning nr 650/2012, omfattas nämligen av ett självständigt regelverk som fastställts genom bestämmelserna i kapitel VI i denna förordning (dom av den 21 juni 2018, Oberle,
C‑20/17
,
EU:C:2018:485
, punkt
).
Den hänskjutande domstolen undrar dessutom, genom den fjärde frågans andra del, huruvida ett nationellt arvsintyg ska anses utgöra en ”officiell handling”, i den mening som avses i artikel 3.1 i) i samma förordning, samt vilka rättsverkningar ett sådant intyg har.
I artikel 3.1 i) i förordning nr 650/2012 definieras en
officiell handling
som en handling i en arvsfråga som har upprättats eller registrerats som en officiell handling i en medlemsstat och vars äkthet dels avser handlingens underskrift och innehåll, dels har bestyrkts av en offentlig myndighet eller annan för detta bemyndigad myndighet i ursprungsmedlemsstaten.
Det framgår dessutom av skäl 62 i förordningen att det ska göras en självständig tolkning av begreppet ”äkthet” som omfattar en rad omständigheter, bland annat handlingens äkthet, handlingens formella förutsättningar, befogenheterna för den myndighet som upprättat handlingen och det förfarande enligt vilket handlingen upprättats. Äktheten bör också omfatta sakuppgifter som den berörda myndigheten har registrerat i den aktuella handlingen, såsom att de angivna parterna vid angivet datum har inställt sig vid den myndigheten och att de har avgett de angivna förklaringarna.
Det ankommer på den hänskjutande domstolen att fastställa huruvida dessa omständigheter föreligger. Även om det endast är den domstolen som är behörig att bedöma de faktiska omständigheter som är aktuella i det nationella målet och att tolka den nationella lagstiftningen, i samband med en begäran om förhandsavgörande, är EU-domstolen, som ska ge de nationella domstolarna användbara svar, emellertid behörig att ge anvisningar, på grundval av de handlingar som den har tillgång till.
I förevarande fall är, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 87 i sitt förslag till avgörande, arvsintyget en officiell handling enligt den nationella rätten, och notarierna är, enligt artikel 26 i lagen om notarier, behöriga att utfärda arvsintyg, i vilka uppgifterna anses vara fastställda.
Med förbehåll för de kontroller som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra, förefaller det följaktligen som om ett arvsintyg, såsom det som är aktuellt i det nationella målet, uppfyller villkoren i artikel 3.1 i) i förordning nr 650/2012.
För det fall den hänskjutande domstolen skulle anse att detta arvsintyg är en officiell handling, i den mening som avses i nämnda bestämmelse, kan det först konstateras – såvitt avser intygets rättsverkningar – att det av artikel 59.1 första stycket i förordning nr 650/2012 framgår att en officiell handling som har fastställts i en medlemsstat ska ha samma bevisvärde i en annan medlemsstat som den har i ursprungsmedlemsstaten eller ett bevisvärde som är så jämförbart som möjligt. Det preciseras härvidlag i skäl 61 i denna förordning att man, vid fastställandet av en viss officiell handlings bevisvärde i en annan medlemsstat eller av ett bevisvärde som är så jämförbart som möjligt, bör hänvisa till arten och omfattningen av den officiella handlingens bevisvärde i ursprungsmedlemsstaten. Det kommer därför att vara avhängigt av lagstiftningen i ursprungsmedlemsstaten vilket bevisvärde en viss officiell handling bör ha i en annan medlemsstat.
I syfte att använda en officiell handling i en annan medlemsstat är det, enligt artikel 59.1 andra stycket i förordning nr 650/2012, dessutom möjligt att begära att den myndighet som utfärdar denna handling i ursprungsmedlemsstaten ska fylla i ett formulär som motsvarar det som finns i bilaga 2 till kommissionens genomförandeförordning (EU) nr 1329/2014 av den 9 december 2014 om införande av de formulär som avses i förordning nr 650/2012 (
EUT L 359, 2014, s. 30
).
Det följer vidare av artikel 60.1 i förordning nr 650/2012 att en officiell handling som är verkställbar i ursprungsmedlemsstaten ska förklaras vara verkställbar i en annan medlemsstat i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artiklarna 45–58 i nämnda förordning.
Av vad som anförts ovan följer att den fjärde tolkningsfrågan ska besvaras enligt följande. Artiklarna 4 och 59 i förordning nr 650/2012 ska tolkas på så sätt att en notarie i en medlemsstat, som inte anses utgöra en ”domstol”, i den mening som avses i denna förordning, kan utfärda nationella arvsintyg, utan att tillämpa de allmänna behörighetsreglerna i nämnda förordning. Om den hänskjutande domstolen finner att sådana intyg uppfyller villkoren i artikel 3.1 i) i samma förordning och, därmed, kan anses utgöra ”officiella handlingar”, i den mening som avses i denna bestämmelse, ger de upphov till sådana rättsverkningar i de andra medlemsstaterna som officiella handlingar har enligt artiklarna 59.1 och 60.1 i nämnda förordning.
Den sjätte frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin sjätte fråga för att få klarhet i huruvida artiklarna 4, 5, 7 och 22 i förordning nr 650/2012 ska tolkas på så sätt att arvlåtarens avsikt och avtalet mellan de arvsberättigade kan leda till att det fastställs en annan behörig domstol i arvsfrågor och tillämpas en annan medlemsstats lag om arv än de som skulle följa om de kriterier som anges i denna förordning tillämpades.
Vad beträffar fastställandet av den domstol som är behörig i arvsfrågor, kan det konstateras att artikel 4 i förordning nr 650/2012 innehåller den allmänna regeln, enligt vilken domstolarna i den medlemsstat där den avlidne hade hemvist vid sin död ska vara behöriga att fatta beslut om arvet i dess helhet, medan artikel 5.1 i förordningen innehåller de bestämmelser som avviker från den allmänna regeln och som gör det möjligt för parterna i arvsförfarandet att avtala om att behörigheten ska tillkomma domstolarna i en annan medlemsstat än den som skulle följa om de kriterier som anges i denna förordning tillämpades.
Enligt artikel 5.1 i förordning nr 650/2012 får parterna i förfarandet avtala om att domstolarna i den medlemsstat vars lag har valts av den avlidne att tillämpas på arvet, i enlighet med artikel 22 i samma förordning, ska ha exklusiv behörighet att pröva alla frågor om arvet.
I artikel 5.2 och artikel 7 i förordning nr 650/2012 anges de formella förutsättningar som ska vara uppfyllda för att avtalet om val av domstol ska vara giltigt. I synnerhet framgår det av artikel 5.2 och artikel 7 b i förordningen att det krävs att ett sådant avtal ska vara skriftligt och dateras och undertecknas av parterna i förfarandet, eller att dessa parter uttryckligen har accepterat att den domstol vid vilken talan väckts är behörig, såsom föreskrivs i artikel 7 c i förordningen.
I förevarande fall framgår det visserligen inte av de handlingar som domstolen har tillgång till att parterna i arvsförfarandet har ingått ett avtal, enligt ovannämnda bestämmelser, om att ge de litauiska domstolarna exklusiv behörighet. Den hänskjutande domstolen har emellertid angett att den avlidnas efterlevande make, som är tysk medborgare och bodde i Tyskland tillsammans med henne vid tidpunkten för dödsfallet, hade förklarat att han samtyckte till en sådan behörighet.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 121 i sitt förslag till avgörande ankommer det på den hänskjutande domstolen att fastställa om en sådan förklaring i det nationella förfarandet har till verkan att behörighet ges, i den mening som avses i artikel 7 c i förordning nr 650/2012.
Det ska för övrigt erinras om att, såsom följer av skäl 29 i förordning nr 650/2012, denna förordning inte ska tolkas på så sätt att den hindrar parterna från att göra upp arvsfrågan i godo utanför domstol i en medlemsstat som de själva valt, om detta är möjligt enligt den medlemsstatens lagstiftning och även om den lag som är tillämplig på arvet inte är lagen i den medlemsstaten.
Vad beträffar frågan huruvida arvlåtarens avsikt och avtalet mellan de arvsberättigade kan leda till att det tillämpas en annan medlemsstats lag om arv än den som skulle följa om de kriterier som anges i förordning nr 650/2012 tillämpades, finns det anledning påpeka att enligt artikel 22.1 första stycket i förordningen, med rubriken ”Lagval”, får en person låta rätten till sitt arv i dess helhet styras av lagen i den stat där personen är medborgare vid tidpunkten för sitt val eller vid sin död. Det preciseras dessutom i punkt 2 i denna artikel 22 att lagvalet ska anges uttryckligen i en förklaring i form av ett förordnande om kvarlåtenskap eller framgå av villkoren i ett sådant.
Såsom kommissionen har påpekat i sitt skriftliga yttrande ska artikel 22.2 i förordning nr 650/2012 läsas mot bakgrund av skäl 39 i förordningen. Enligt nämnda skäl kan lagvalet följa av villkoren i ett förordnande om kvarlåtenskap, bland annat om den avlidne har hänvisat till särskilda bestämmelser i lagen i den stat där denne var medborgare.
Eftersom det i förevarande fall var litauisk lag som var lagen i den stat där den avlidna var medborgare vid sin död, kunde denna lag med giltighet väljas enligt artikel 22.1 i förordning nr 650/2012. Det ankommer härvidlag på den hänskjutande domstolen att kontrollera om ett sådant val följer av villkoren i det testamente som är aktuellt i det nationella målet, enligt artikel 22.2 i denna förordning
Det framgår dessutom av de handlingar som domstolen har tillgång till att nämnda testamente upprättades i Litauen den 4 juli 2013, innan förordning nr 650/2012 trädde i kraft, och att den berörda personen avled efter den 17 augusti 2015, nämligen efter den tidpunkt då bestämmelserna i förordningen började tillämpas. De övergångsbestämmelser som avses i artikel 83 i förordning nr 650/2012 kan således också vara relevanta, enligt punkt 1 i denna artikel.
Artikel 83.2 i nämnda förordning avser de fall där den avlidne före den 17 augusti 2015 hade valt vilken lag som skulle vara tillämplig på arvet. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 102 i sitt förslag till avgörande avser denna bestämmelse att bevara testatorns vilja och för att detta val ska vara giltigt ska det uppfylla de villkor som fastställs i nämnda bestämmelse. Punkt 4 i den artikeln behandlar däremot de fall där ett förordnande om kvarlåtenskap inte innehåller ett sådant val.
Det framgår närmare bestämt, av nämnda punkt 4, att om ett förordnande om kvarlåtenskap gjordes före den 17 augusti 2015 i enlighet med den lag som den avlidne kunde ha valt enligt denna förordning, ska den lagen anses ha valts som den lag som är tillämplig på arvet.
Denna bestämmelse är tillämplig i förevarande fall, dels eftersom det testamente som är aktuellt i det nationella målet upprättades före den 17 augusti 2015, dels eftersom litauisk lag kunde ha valts, enligt artikel 22.1 första stycket i förordning nr 650/2012, till följd av att den avlidna var litauisk medborgare vid den tidpunkt då testamentet upprättades. Denna lag, i enlighet med vilken nämnda testamente har upprättats, ska följaktligen anses ha valts som den lag som är tillämplig på det arv som är aktuellt i det nationella målet.
Det ska härvidlag slutligen erinras om att, såsom framgår av skäl 27 i denna förordning, bestämmelserna i denna förordning är tänkta att se till att den myndighet som handlägger arvet i de flesta fall kommer att tillämpa den egna nationella lagstiftningen.
Av det ovan anförda följer att den sjätte frågan ska besvaras enligt följande. Artiklarna 4, 5, 7, 22 samt artikel 83.2 och 83.4 i förordning nr 650/2012 ska tolkas på så sätt att arvlåtarens avsikt och avtalet mellan de arvsberättigade kan leda till att det fastställs en annan behörig domstol i arvsfrågor och tillämpas en annan medlemsstats lag om arv än de som skulle följa om de kriterier som anges i denna förordning tillämpades.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:

1)
Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg ska tolkas på så sätt att en situation där den avlidne var medborgare i en medlemsstat och bodde i en annan medlemsstat vid sin död, men inte hade brutit banden med den första av dessa medlemsstater, i vilken den egendom som utgör den avlidnes kvarlåtenskap befinner sig, medan de arvsberättigade är bosatta i båda dessa medlemsstater, omfattas av begreppet ”arv med gränsöverskridande verkan”. Den myndighet som handlägger arvsärendet ska fastställa den avlidnes sista hemvist i endast en av dessa medlemsstater.

2)
Artikel 3.2 i förordning nr 650/2012 ska, med förbehåll för den hänskjutande domstolens kontroll, tolkas på så sätt att en litauisk notarie inte utövar rättsliga funktioner när denna utfärdar ett nationellt arvsintyg. Det ankommer emellertid på den hänskjutande domstolen att fastställa huruvida denna notarie agerar genom delegering från eller under kontroll av en rättslig myndighet och, därmed, kan anses utgöra en ”domstol” i den mening som avses i samma bestämmelse.

3)
För det fall den hänskjutande domstolen skulle finna att en litauisk notarie kan anses utgöra en ”domstol”, i den mening som avses i förordning nr 650/2012, ska artikel 3.1 g i denna förordning tolkas på så sätt att det arvsintyg som sådana notarier utfärdar kan anses utgöra en ”dom”, i den mening som avses i denna bestämmelse, och att de därmed, vid utfärdande av arvsintyget, kan tillämpa behörighetsreglerna i kapitel II i nämnda förordning.

4)
Artiklarna 4 och 59 i förordning nr 650/2012 ska tolkas på så sätt att en notarie i en medlemsstat, som inte anses utgöra en ”domstol”, i den mening som avses i nämnda förordning, kan utfärda nationella arvsintyg, utan att tillämpa de allmänna behörighetsreglerna i den förordningen. Om den hänskjutande domstolen finner att sådana intyg uppfyller villkoren i artikel 3.1 i) i samma förordning och, därmed, kan anses utgöra ”officiella handlingar”, i den mening som avses i denna bestämmelse, ger de upphov till sådana rättsverkningar i de andra medlemsstaterna som officiella handlingar har enligt artiklarna 59.1 och 60.1 i nämnda förordning.

5)
Artiklarna 4, 5, 7, 22 samt artikel 83.2 och 83.4 i förordning nr 650/2012 ska tolkas på så sätt att arvlåtarens avsikt och avtalet mellan de arvsberättigade kan leda till att det fastställs en annan behörig domstol i arvsfrågor och tillämpas en annan medlemsstats lag om arv än de som skulle följa om de kriterier som anges i denna förordning tillämpades.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: litauiska.