CELEX: 62016CJ0135
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Valstybės pagalba
Atsinaujinantiesiems energijos ištekliams ir daug energijos vartojančioms įmonėms skirta schema
Sprendimas (ES) 2015/1585
Galiojimas atsižvelgiant į SESV 107 straipsnį
Priimtinumas
Pareiškėjų pagrindinėje byloje ieškinio dėl panaikinimo nepareiškimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2014 m. lapkričio 25 d. Komisijos sprendimo (ES) 2015/1585 dėl pagalbos schemos SA.33995 (2013/C) (ex 2013/NN) [kurią Vokietija įgyvendino, siekdama paremti iš atsinaujinančiųjų energijos išteklių pagamintą elektros energiją ir daug energijos vartojančias įmones] (
OL L 250, 2015, p. 122
; toliau – ginčijamas sprendimas) galiojimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant keturių
Georgsmarienhütte
grupės bendrovių, t. y.
Georgsmarienhütte GmbH
,
Stahlwerk Bous GmbH
,
Schmiedag GmbH
ir
Harz Guss Zorge GmbH
, ginčą su
Bundesrepublik Deutschland
(Vokietijos Federacinė Respublika) dėl šių bendrovių gautos neteisėtos pagalbos, kuri pripažinta nesuderinama su vidaus rinka, susigrąžinimo priėmus ginčijamą sprendimą.
Vokietijos teisė
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad
Gesetz zur Neuregelung des Rechtsrahmens für die Förderung der Stromerzeugung aus erneuerbaren Energien
(Įstatymas, kuriuo iš naujo reglamentuojamas elektros energijos, pagamintos iš atsinaujinančiųjų energijos šaltinių, skatinimo teisinis pagrindas;
BGBl
. 2011 I, p. 1634, toliau – 2012 m. EEG įstatymas) iš esmės numatytas visoje federacinėje teritorijoje taikomas sąnaudų, patiriamų gaminant elektros energiją iš atsinaujinančiųjų energijos išteklių, kompensavimo mechanizmas. Šis mechanizmas, be kita ko, pagrįstas papildomu mokesčiu (toliau – EEG papildomas mokestis), atitinkančiu sąnaudas, kurias elektros energijos tiekėjai iš principo perkelia elektros energijos pirkėjams ir galutiniams vartotojams.
Pagal 2012 m. EEG įstatymo 40, 41 ir 43 straipsnius kaip išimtis, taikant specialiąją kompensavimo schemą, intensyviai elektros energiją vartojančioms įmonėms, kurios suvartoja daug energijos (toliau – EEI), leidžiama nustatyti EEG papildomo mokesčio viršutinę ribą. Šiuo viršutinės ribos nustatymu siekiama mažinti šių įmonių energijos sąnaudas ir taip išsaugoti jų tarptautinį konkurencingumą.
2012 m. EEG įstatymo 40 straipsnyje numatyta, kad EEG papildomo mokesčio viršutinė riba nustatoma pateikus prašymą
Bundesamt für Wirtschaft und Ausfuhrkontrolle
(Federalinė ekonomikos ir eksporto kontrolės tarnyba, Vokietija; toliau – BAFA).
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Pareiškėjos pagrindinėje byloje yra keturios
Georgsmarienhütte
grupei priklausančios bendrovės. Jos gamina plieną ir ketų, be to, tą plieną apdirba; už 2013 ir 2014 m. joms BAFA sprendimais buvo nustatyta EEG papildomo mokesčio viršutinė riba.
Vis dėlto 2014 m. lapkričio 25 d. BAFA sprendimais minėti sprendimai dėl viršutinės ribos nustatymo, kiek jie buvo susiję su tam tikra suma, buvo panaikinti atgaline data (toliau – sprendimai dėl dalinio panaikinimo). BAFA taip pat atmetė pareiškėjų pagrindinėje byloje dėl šių sprendimų dėl dalinio panaikinimo paduotus skundus.
Sprendimai dėl dalinio panaikinimo buvo priimti vykdant ginčijamą sprendimą, kuriuo Europos Komisija paskelbė, kad, be kita ko, specialioji kompensavimo schema, skirta EEI, yra neteisėta valstybės pagalba, ir nurodė Vokietijos Federacinei Respublikai susigrąžinti iš jos gavėjų su vidaus rinka nesuderinamą pagalbą.
Konkrečiai ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, kad pagalba, kurią sudaro EEG papildomo mokesčio sumažinimas, taikomas EEI, yra suderinama su vidaus rinka, jeigu atitinka vieną iš keturių to sprendimo 3 straipsnio 1 dalyje nurodytų kategorijų. Pagal ginčijamo sprendimo 3 straipsnio 2 dalį visa pagalba, kuri neatitinka vienos iš minėtoje 3 straipsnio 1 dalyje nurodytų kategorijų, nesuderinama su vidaus rinka, todėl Vokietijos Federacinė Respublika, kaip nurodyta šio sprendimo 6 ir 7 punktuose, turi susigrąžinti iš gavėjų nesuderinamą pagalbą to sprendimo III priede numatyta tvarka.
Pareiškėjos pagrindinėje byloje padavė skundą
Verwaltungsgericht Frankfurt am Main
(Frankfurto prie Maino administracinis teismas, Vokietija) dėl, be kita ko, sprendimų dėl dalinio panaikinimo.
Tame teisme minėtos pareiškėjos išreiškė abejonių dėl to, kad Komisija EEG papildomo mokesčio viršutinės ribos nustatymą pripažino „valstybės pagalba“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnį. Šiomis aplinkybėmis
Verwaltungsgericht Frankfurt am Main
(Frankfurto prie Maino administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [ginčijamas sprendimas] prieštarauja [SESV] dėl to, kad Komisija EEG papildomo mokesčio apribojimą laiko pagalba pagal SESV 107 straipsnį?“
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
Pagrindinėje byloje iš esmės ginčijamas ginčijamo sprendimo galiojimas tiek, kiek jame EEG papildomo mokesčio viršutinės ribos nustatymas pripažintas „valstybės pagalba“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnį.
Komisija, remdamasi 1994 m. kovo 9 d. Sprendimu TWD Textilwerke Deggendorf (
C‑188/92
,
EU:C:1994:90
), teigia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas, nes pareiškėjos Europos Sąjungos Bendrajame Teisme nepareiškė ieškinio dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
Reikia priminti, kad to sprendimo, paskelbto byloje, turinčioje panašumų su pagrindine byla, 17 punkte Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, kad, be kita ko, dėl priežasčių, susijusių su teisiniu saugumu, asmeniui, kuris gavo valstybės pagalbą, dėl kurios Komisija priėmė sprendimą, tiesiogiai skirtą tik šio gavėjo valstybei narei, ir kuris tikrai galėjo jį apskųsti pagal SESV 263 straipsnį, tačiau to nepadarė per šio straipsnio šeštoje pastraipoje numatytą imperatyvų terminą, nesuteikta galimybė nacionaliniuose teismuose veiksmingai kelti šio sprendimo teisėtumo klausimo, pareiškiant ieškinį dėl nacionalinių to sprendimo įgyvendinimo priemonių (taip pat žr. 2001 m. vasario 15 d. Sprendimo Nachi Europe,
C‑239/99
,
EU:C:2001:101
,
punktą ir 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Banco Privado Português ir Massa Insolvente do Banco Privado Português,
C‑667/13
,
EU:C:2015:151
,
punktą).
Teisingumo Teismas konkrečiai konstatavo, kad tokiu atveju padarius priešingą išvadą pagalbos gavėjui būtų pripažinta galimybė nepaisyti galutinio pobūdžio, kurį pagal teisinio saugumo principą sprendimas turi įgyti pasibaigus apskundimo terminui (2001 m. vasario 15 d. Sprendimo Nachi Europe,
C‑239/99
,
EU:C:2001:101
,
punktas ir 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Banco Privado Português ir Massa Insolvente do Banco Privado Português,
C‑667/13
,
EU:C:2015:151
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Vis dėlto šio sprendimo 14 punkte nurodytas galimybės nesuteikimas pateisinamas ir tuo atveju, kai pagalbos gavėjas nacionaliniame teisme remiasi Komisijos sprendimo negaliojimu prieš pasibaigiant SESV 263 straipsnyje numatytam ieškinio dėl to sprendimo pareiškimo terminui.
Taigi asmens galimybė, pareiškiant ieškinį nacionaliniame teisme, remtis Sąjungos teisės akto, kurio pagrindu dėl jo priimtas nacionalinis sprendimas, nuostatų negaliojimu, reiškia arba tai, kad jis taip pat pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą pareiškė ieškinį dėl to Sąjungos teisės akto panaikinimo per nustatytą terminą, arba tai, kad jis nepareiškė tokio ieškinio, nes bet kuriuo atveju neturi teisės pareikšti tokio ieškinio (šiuo klausimu žr. 2010 m. birželio 29 d. Sprendimo E ir F,
C‑550/09
,
EU:C:2010:382
,
ir
punktus; 2011 m. vasario 17 d. Sprendimo Bolton Alimentari,
C‑494/09
,
EU:C:2011:87
,
ir
punktus ir 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Taigi, jeigu asmuo, kuris ketina ginčyti Sąjungos teisės aktą, tikrai turi teisę pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, jis turi pasinaudoti šioje nuostatoje numatyta teisių gynimo priemone, pareikšdamas ieškinį Bendrajame Teisme.
Iš tiesų, kaip iš esmės savo išvados 40–44 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, ieškiniu dėl panaikinimo, kuris susietas su galimybe paduoti apeliacinį skundą dėl Bendrojo Teismo sprendimo, užtikrinama procesinė sistema, ypač tinkama siekiant išsamiai laikantis rungimosi principo išnagrinėti tiek fakto, tiek teisės klausimus, be kita ko, techninėse ir sudėtingose srityse, kaip antai valstybės pagalbos srityje, kaip matyti iš 1988 m. spalio 24 d. Tarybos sprendimo 88/591/EAPB, EEB, Euratomas dėl Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo įsteigimo (
OL L 319, 1988, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 181) trečios konstatuojamosios dalies.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad tokia išvada nedaro poveikio prašymo priimti prejudicinį sprendimą vaidmeniui Sąjungos teisminėje struktūroje.
Iš tiesų SESV 267 straipsnyje numatytu procesu dėl prejudicinio sprendimo priėmimo nustatytas tiesioginis Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimas, kurį įgyvendinant pastarieji glaudžiai veikia tinkamai taikant ir vienodai aiškinant Sąjungos teisę bei saugant šioje teisinėje sistemoje privatiems asmenims suteiktas teises (2011 m. kovo 8 d. nuomonės
1/09
,
EU:C:2011:123
,
punktas).
Darytina išvada, jog tai, kad fizinis ar juridinis asmuo, siekdamas ginčyti Sąjungos teisės akto teisėtumą, privalo pareikšti ieškinį dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį, jeigu jis tikrai turi teisę pareikšti ieškinį, kaip tai suprantama pagal to straipsnio ketvirtą pastraipą, nedaro poveikio to asmens galimybei ginčyti šį teisės aktą įgyvendinančių nacionalinės teisės aktų teisėtumą kompetentinguose nacionaliniuose teismuose.
Be to, buvo nuspręsta, jog negali būti laikoma, kad valstybės pagalbos gavėjas, kuris per SESV 263 straipsnio šeštoje pastraipoje nustatytą terminą Bendrajame Teisme pareiškė ieškinį dėl Komisijos sprendimo, kuriuo ta pagalba pripažinta nesuderinama su vidaus rinka, siekia nepaisyti to sprendimo įgyto galutinio pobūdžio dėl to, kad taip pat prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme ginčija jo galiojimą (šiuo klausimu žr. 2015 m. kovo 5 d.Banco Privado Português ir Massa Insolvente do Banco Privado Português,
C‑667/13
,
EU:C:2015:151
,
punktas).
Svarbu taip pat priminti, kad kai nacionalinio teismo nagrinėjamos bylos baigtis priklauso nuo to, ar Komisijos sprendimas yra galiojantis, iš lojalaus bendradarbiavimo principo matyti, jog nacionalinis teismas, siekdamas nepriimti tam Komisijos sprendimui prieštaraujančio sprendimo, turi sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol Sąjungos teismai priims galutinį sprendimą dėl ieškinio dėl panaikinimo, nebent jis mano, kad konkretaus atvejo aplinkybėmis yra pagrindas pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą dėl Komisijos sprendimo galiojimo (2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Masterfoods ir HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
,
punktas).
Be to, reikia pažymėti, jog dėl šio sprendimo 19 punkte nurodytų priežasčių gero teisingumo vykdymo principu galima pateisinti, kai vienu metu kreipiamasi į Bendrąjį Teismą su ieškiniu dėl panaikinimo ir į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl galiojimo, tai, kad Teisingumo Teismas, jeigu mano, kad to reikia, taikytų Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 54 straipsnio trečią pastraipą tam, kad sustabdytų jo nagrinėjamą bylą, siekiant, kad būtų išnagrinėta Bendrajame Teisme pradėta byla.
Taigi, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 14–19 punktuose, reikia išnagrinėti klausimą, ar pareiškėjos pagrindinėje byloje tikrai turėjo teisę Bendrajame Teisme pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 14 d. Sprendimo A ir kt.,
C‑158/14
,
EU:C:2017:202
,
ir
punktus ir nurodytą jurisprudenciją), neatsižvelgiant į tai, ar minėtos pareiškėjos padavė skundą nacionaliniams teismams prieš pasibaigiant ieškinio Bendrajame Teisme pareiškimo terminui.
Šiuo aspektu iš SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos matyti, kad fizinis ar juridinis asmuo gali pareikšti ieškinį dėl kitam asmeniui skirto sprendimo, tik jei tas sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs.
Nagrinėjamu atveju ginčijamo sprendimo 10 straipsnyje aiškiai numatyta, kad tas sprendimas skirtas Vokietijos Federacinei Respublikai.
Vis dėlto reikia konstatuoti, pirma, kad ginčijamo sprendimo 6 ir 7 straipsniuose Vokietijos Federacinei Respublikai nurodyta susigrąžinti suteiktą nesuderinamą pagalbą, todėl Vokietijos valdžios institucijos, neturėdamos jokios diskrecijos, turėjo susigrąžinti šią pagalbą, laikydamosi ginčijamo sprendimo III priede nustatytos tvarkos.
Taigi, turi būti laikoma, kad tas sprendimas tiesiogiai susijęs su pareiškėjomis pagrindinėje byloje (šiuo klausimu žr. 2000 m. spalio 19 d. Sprendimo Italija ir Sardegna Lines / Komisija,
C‑15/98 ir C‑105/99
,
EU:C:2000:570
,
punktą; 2009 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Komisija / Koninklijke FrieslandCampina,
C‑519/07 P
,
EU:C:2009:556
,
ir
punktus ir 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Stichting Woonlinie ir kt. / Komisija,
C‑133/12 P
,
EU:C:2014:105
,
ir
punktus).
Antra, reikia priminti, kad kiti subjektai nei tie, kuriems skirtas sprendimas, gali teigti, kad sprendimas konkrečiai su jais susijęs, tik tada, kai jis daro jiems poveikį dėl tam tikrų jiems būdingų savybių arba dėl tam tikros faktinės situacijos, kuri juos išskiria iš kitų asmenų, ir dėl to juos individualizuoja taip pat kaip ir sprendimo adresatą (1963 m. liepos 15 d. Sprendimas Plaumann / Komisija,
25/62
,
EU:C:1963:17
, p. 223 ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑298/00 P
,
EU:C:2004:240
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be kita ko, buvo nuspręsta, kad jei ginčijamas aktas turi poveikį grupei asmenų, kurie buvo nustatyti arba kuriuos buvo galima nustatyti priimant šį aktą dėl grupės nariams būdingų požymių, jis gali būti konkrečiai susijęs su šiais asmenimis tiek, kiek jie sudaro apibrėžtą ūkio subjektų grupę (žr. 2009 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Komisija / Koninklijke FrieslandCampina,
C‑519/07 P
,
EU:C:2009:556
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Taigi faktiniai pagal pagalbos schemą suteiktos individualios pagalbos, kurią Komisija nurodė susigrąžinti, gavėjai dėl šios aplinkybės yra konkrečiai susiję, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Iš tiesų Komisijos sprendimu dėl pagalbos schemos nustatyta pareiga susigrąžinti pagalbą pakankamai individualizuoja visus pagalbos pagal aptariamą schemą gavėjus, nes priėmus tą sprendimą jiems kyla grėsmė, kad jų gauta pagalba gali būti išieškota, ir taip daromas poveikis jų teisinei padėčiai (šiuo klausimu žr. 2011 m. birželio 9 d. Sprendimo Comitato Venezia vuole vivere ir kt. / Komisija,
C‑71/09 P, C‑73/09 P ir C‑76/09 P
,
EU:C:2011:368
,
ir
punktus; taip pat 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo A2A / Komisija,
C‑320/09 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2011:858
,
ir
punktus).
Neginčijama, kad pareiškėjos pagrindinėje byloje gavo naudos iš individualių BAFA priimtų sprendimų, pagal kuriuos jiems galėjo būti nustatyta EEG papildomo mokesčio viršutinė riba.
Komisija šį viršutinės ribos nustatymą aiškiai pripažino su vidaus rinka „nesuderinama pagalba“ ir nurodė ją susigrąžinti laikantis ginčijamame sprendime numatytą tvarkos.
Taigi ginčijamas sprendimas su pareiškėjomis pagrindinėje byloje ne vien susijęs, nes jos yra EEI, priklausančios energetikos sektoriui, kuriam taikoma tame sprendime nagrinėjama pagalbos schema. Jis konkrečiai su jomis susijęs dėl jų kaip faktinių pagal šią schemą suteiktos pagalbos, kurią Komisija nurodė susigrąžinti, gavėjų padėties (šiuo klausimu žr. 2000 m. spalio 19 d. Sprendimo Italija ir Sardegna Lines / Komisija,
C‑15/98 ir C‑105/99
,
EU:C:2000:570
,
punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑298/00 P
,
EU:C:2004:240
,
punktą).
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pareiškėjos pagrindinėje byloje tikrai galėjo prašyti panaikinti ginčijamą sprendimą.
Žinoma, neginčijama, kad kiekviena iš pareiškėjų pagrindinėje byloje Bendrajame Teisme pareiškė ieškinį dėl 2013 m. gruodžio 18 d. Komisijos sprendimo C (2013) 4424
final
pradėti formalią tyrimo procedūrą pagal SESV 108 straipsnio 2 dalį dėl Vokietijos Federacinės Respublikos nustatytų priemonių, skirtų iš atsinaujinančiųjų energijos išteklių pagamintai elektros energijai ir daug energijos vartojančioms įmonėms (Valstybės pagalba SA. 33995 (2013/C) (ex 2013/NN)), panaikinimo.
Nors formali tyrimo procedūra jau buvo užbaigta priėmus ginčijamą sprendimą, Bendrasis Teismas 2015 m. birželio 9 d. Nutartyje Stahlwerk Bous / Komisija (
T‑172/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2015:402
), 2015 m. birželio 9 d. Nutartyje Georgsmarienhütte / Komisija (
T‑176/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2015:414
), 2015 m. birželio 9 d. Nutartyje Harz Guss Zorge / Komisija (
T‑177/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2015:395
) ir 2015 m. birželio 9 d. Nutartyje Schmiedag / Komisija (
T‑183/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2015:396
) padarė išvadą, kad nėra reikalo priimti sprendimo dėl pareiškėjų pagrindinėje byloje pareikštų ieškinių, nes jie neteko dalyko.
Be to, vykstant bylos nagrinėjimui šie ieškiniai buvo papildyti prašymais patikslinti reikalavimus, siekiant kad jie apimtų prašymus panaikinti ginčijamą sprendimą. Vis dėlto pirmesniame punkte nurodytose nutartyse Bendrasis Teismas atmetė šiuos prašymus kaip nepriimtinus, nes ginčijamu sprendimu iš dalies ar visiškai nepakeistas šio sprendimo 38 punkte nurodytas sprendimas pradėti formalią tyrimo procedūrą, ir jo dalykas nebuvo tas pats.
Be to, reikia pažymėti, jog šio sprendimo 39 punkte minėtų nutarčių 23 ar 24 punkte Bendrasis Teismas vienodai pažymėjo, kad prašymų patikslinti reikalavimus siekiant, kad būtų panaikintas ginčijamas sprendimas, atmetimas nedaro poveikio pareiškėjų pagrindinėje byloje galimybei pareikšti ieškinio dėl šio sprendimo.
Vis dėlto pareiškėjos pagrindinėje byloje nepareiškė naujo ieškinio Bendrajame Teisme.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti: kadangi pareiškėjos pagrindinėje byloje tikrai turėjo teisę pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, tačiau nepasinaudojo šia teise, jos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme negali remtis to sprendimo negaliojimu, grįsdamos savo paduotus skundus dėl nacionalinių minėto sprendimo įgyvendinimo priemonių.
Tokiomis aplinkybėmis, kadangi ginčijamo sprendimo galiojimas nebuvo pagrįstai ginčytas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, šis prašymą priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

Verwaltungsgericht Frankfurt am Main
(Frankfurto prie Maino administracinis teismas, Vokietija) 2016 m. vasario 23 d. nutartimi pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.