CELEX: 62019CJ0784
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Migrējoši darba ņēmēji
Sociālais nodrošinājums
Piemērojamie tiesību akti
Regula (EK) Nr. 883/2004
12. panta 1. punkts
Norīkošana darbā
Pagaidu darbinieki
Regula (EK) Nr. 987/2009
14. panta 2. punkts
Apliecība A 1
Tās dalībvalsts noteikšana, kurā darba devējs parasti veic savas darbības
Jēdziens “būtiskas darbības, nevis tās, kuras saistītas tikai ar iekšējo pārvaldību”
Pagaidu darbinieku nenorīkošana darbā dalībvalsts teritorijā, kurā darba devējs ir reģistrēts

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 987/2009 (2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (
OV 2009, L 284, 1. lpp.
), 14. panta 2. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp “
TEAM POWER EUROPE” EOOD
(turpmāk tekstā – “
Team Power Europe
”), kas ir saskaņā ar Bulgārijas tiesībām Varnā (Bulgārija) dibināta sabiedrība, un
direktor na Teritorialna direktsia na Natsionalna agentsia za prihodite – Varna
(Nacionālās ieņēmumu aģentūras Varnas teritoriālās direkcijas direktors, Bulgārija) (turpmāk tekstā – “direktors”) par šī direktora atteikumu izsniegt apliecinājumu par to, ka Bulgārijas tiesību akti sociālā nodrošinājuma jomā ir piemērojami attiecībā uz pagaidu darbinieku, ko šī sabiedrība nodarbina laikposmā, kamēr šis darbinieks ir norīkots darbā Vācijā reģistrētā lietotājuzņēmumā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula (EK) Nr. 883/2004
Ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (
OV 2004, L 166, 1. lpp.
, un labojums –
OV 2004, L 200, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 22. maija Regulu (ES) Nr. 465/2012 (
OV 2012, L 149, 4. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 883/2004”), no 2010. gada 1. maija tika atcelta Padomes Regula (EEK) Nr. 1408/71 (1971. gada 14. jūnijs) par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (
OV 1997, L 28, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”).
Regulas Nr. 883/2004 1. un 45. apsvērums ir formulēts šādi:
“(1)
Valstu sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinācijas noteikumi ietilpst personu brīvās pārvietošanās regulējumā, un tiem jāsekmē dzīves kvalitātes un nodarbinātības nosacījumu uzlabošana.
[..]
(45)
Tādēļ, ka dalībvalstis nevar pienācīgi īstenot iecerētās darbības mērķi, proti, koordinēt pasākumus, lai garantētu personu brīvas pārvietošanās tiesību pilnvērtīgu izmantošanu, un minētās rīcības mērogu un seku dēļ šo mērķi labāk var sasniegt Kopienas līmenī, Kopiena var noteikt pasākumus saskaņā ar subsidiaritātes principu, kas noteikts Līguma 5. pantā. [..]”
Šīs regulas 2. panta “Personas, uz kurām attiecas šī regula”, kas ir ietverts tās I sadaļā “Vispārīgi noteikumi”, 1. punktā ir paredzēts:
“Šī regula attiecas uz dalībvalstu piederīgajiem, uz bezvalstniekiem un uz bēgļiem, kas dzīvo dalībvalstī, kuri ir pakļauti vai bijuši pakļauti vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, kā arī uz viņu ģimenes locekļiem un viņu apgādību zaudējušām personām.”
Minētās regulas II sadaļā “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana” ir ietverts tās 11.–16. pants.
Tās 11. pantā “Vispārīgi noteikumi” ir noteikts:
“1.   Personas, uz kurām attiecas šī regula, ir pakļautas tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem. Šos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.
[..]
3.   Ievērojot 12.–16. pantu:
a)
persona, kas veic darbību nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā kādā dalībvalstī, ir pakļauta minētās dalībvalsts tiesību aktiem;
[..].”
Regulas Nr. 883/2004 12. panta “Īpaši noteikumi” 1. punktā ir noteikts:
“Uz personu, kas kādā dalībvalstī veic darbību nodarbinātas personas statusā tāda darba devēja uzdevumā, kurš parasti tur veic savas darbības, un ko minētais darba devējs ir nosūtījis uz citu dalībvalsti veikt darbu minētā darba devēja uzdevumā, arī turpmāk attiecas pirmās minētās dalībvalsts tiesību akti, ja paredzamais minētā darba ilgums nepārsniedz 24 mēnešus un ja minētā persona nav nosūtīta aizstāt citu turp nosūtītu personu.”
Ar šo tiesību normu tika aizstāts Regulas Nr. 1408/71 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts, saskaņā ar kuru “uz darba ņēmēju, ko kādā dalībvalstī nodarbina uzņēmums, ar kuru viņš parasti ir saistīts, un ko šis uzņēmums ir nosūtījis uz kādu citu dalībvalsti veikt tur darbu šā uzņēmuma uzdevumā, turpina attiekties pirmās dalībvalsts tiesību akti ar noteikumu, ka šāda darba paredzamais ilgums nepārsniedz divpadsmit mēnešu[s] un ka šis darbinieks nav nosūtīts nomainīt kādu citu darbinieku, kuram beidzies viņa komandējuma [norīkojuma] termiņš”.
Regula Nr. 987/2009
Regulas Nr. 987/2009 II sadaļā “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana” ir ietverts tās 14.–21. pants.
Šīs regulas 14. panta “Precizējumi attiecībā uz [Regulas Nr. 883/2004] 12. un 13. pantu” 2. punktā ir paredzēts:
“[Regulas Nr. 883/2004] 12. panta 1. punkta piemērošanas nolūkos frāze “kurš parasti tur veic savas darbības” attiecas uz darba devēju, kas dalībvalstī, kurā viņš veic uzņēmējdarbību [ir reģistrēts], parasti veic citas būtiskas darbības, nevis tās, kuras saistītas tikai ar iekšējo pārvaldību, ņemot vērā visus kritērijus, kas raksturo attiecīgā uzņēmuma darbības. Attiecīgajiem kritērijiem jāatbilst katra darba devēja specifikai un to veikto darbību patiesajai būtībai.”
Regulas Nr. 987/2009 19. panta “Informācijas sniegšana attiecīgajām personām un darba devējiem” 2. punktā ir noteikts:
“Pēc attiecīgās personas vai darba devēja lūguma tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kuras tiesību akti ir piemērojami, ievērojot [Regulas Nr. 883/2004] II sadaļu, nodrošina apliecinājumu, ka šādi tiesību akti ir piemērojami, un vajadzības gadījumā norāda, līdz kuram datumam un ar kādiem nosacījumiem.”
Šāds apliecinājums tiek izsniegts ar apliecību, ko dēvē par “apliecību A 1”.
Direktīva 2008/104/EK
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/104/EK (2008. gada 19. novembris) par pagaidu darba aģentūrām (
OV 2008, L 327, 9. lpp.
) 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Šajā direktīvā:
[..]
b)
“pagaidu darba aģentūra” ir juridiska vai fiziska persona, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem slēdz darba līgumus vai veido darba attiecības ar pagaidu darba aģentūras darbiniekiem, lai tos norīkotu uz laiku strādāt lietotājuzņēmumos to uzraudzībā un vadībā;
c)
“pagaidu darba aģentūras darbinieks” ir darba ņēmējs, kam ir darba līgums vai darba attiecības ar pagaidu darba aģentūru un kas lietotājuzņēmumā norīkots veikt pagaidu darbu tā uzraudzībā un vadībā;
[..].”
Bulgārijas tiesības
Kodeks na truda
(Darba kodekss) 107.p pantā ir noteikts:
“(1)   Darba līgumā, kas ir noslēgts ar pagaidu darba aģentūru, ir jābūt noteiktam, ka darba ņēmējs uz noteiktu laiku tiks nosūtīts darbā lietotājuzņēmumā tā uzraudzībā un vadībā.
[..]
(7)   Pagaidu darba aģentūras veic savu darbību pēc tam, kad tās bija reģistrējušās Nodarbinātības aģentūrā (
Agentsia po zaetostta
) saskaņā ar Nodarbinātības veicināšanas likumā (
zakon za nasarchvane na zaetostta
) paredzētajiem nosacījumiem un kārtību.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Team Power Europe
ir uzņēmums, kurš Bulgārijas Republikas komercreģistrā ir reģistrēts kopš 2017. gada 22. maija un kura uzņēmējdarbības mērķis ir norīkošana pagaidu darbā un starpniecība darba meklēšanai šajā dalībvalstī un citās valstīs.
Šis uzņēmums ir reģistrēts Bulgārijas Nodarbinātības aģentūrā kā pagaidu darba aģentūra atbilstoši Darba un sociālās politikas ministrijas izsniegtam apliecinājumam, un tam ir oficiāli atļauts nodrošināt personālu Vācijā saskaņā ar atļauju, ko izsniegusi
Agentur für Arbeit Düsseldorf
(Diseldorfas vietējā nodarbinātības aģentūra, Vācija), kas ir
Bundesagentur für Arbeit
(Federālā nodarbinātības aģentūra, Vācija) padotības iestāde.
2018. gada 8. oktobrī
Team Power Europe
ar kādu Bulgārijas pilsoni noslēdza darba līgumu, atbilstoši kuram viņš tika norīkots darbā Vācijā reģistrētā lietotājuzņēmumā. Tās pašas dienas vēstulē par norīkojumu bija precizēts, ka ieinteresētā persona savu darbu veikšot šī pēdējā minētā uzņēmuma vadībā un uzraudzībā laikposmā no 2018. gada 15. oktobra līdz 21. decembrim.
2019. gada 9. maijā
Team Power Europe
lūdza
Teritorialna direktsia Varna na Natsionalna agentsia za prihodite
(Nacionālās ieņēmumu aģentūras Varnas teritoriālā direkcija, Bulgārija) Ieņēmumu nodaļai izsniegt apliecību A 1, kurā būtu apliecināts, ka uz darbā norīkošanas laiku darba ņēmējam ir piemērojamas Bulgārijas tiesības.
Ar 2019. gada 30. maija lēmumu Ieņēmumu nodaļa šo lūgumu noraidīja, pamatojoties uz to, ka pamatlietā aplūkotā situācija neietilpstot Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Tā uzskatīja, ka, pirmkārt, nepastāv tieša saikne starp
Team Power Europe
un attiecīgo darba ņēmēju un, otrkārt, šis uzņēmums neesot veicis būtisku darbību Bulgārijas teritorijā.
Ieņēmumu nodaļa ir izdarījusi šādu secinājumu attiecībā uz šo pēdējo aspektu, balstoties uz vairākiem elementiem. Pirmkārt, līgums starp
Team Power Europe
un attiecīgo lietotājuzņēmumu esot ticis noslēgts saskaņā ar Vācijas tiesībās paredzētiem nosacījumiem un noteikumiem. Otrkārt,
Team Power Europe
esot tikusi minēta šajā līgumā, nevis pamatojoties uz tās reģistrāciju Bulgārijas Nodarbinātības aģentūrā, bet gan uz Vācijas kompetento iestāžu izsniegtu atļauju personāla nodrošināšanai. Treškārt, tā, izņemot administratīvo un vadības personālu, nenodarbinot darba ņēmējus Bulgārijas teritorijā. Ceturtkārt, kopējais
Team Power Europe
apgrozījums esot gūts no Vācijā darbā norīkoto pagaidu darbinieku veiktajām darbībām. Piektkārt,
Team Power Europe
pievienotās vērtības nodokļa (PVN) mērķiem esot deklarējusi vienīgi pakalpojumus, kuru izpildes vieta ir cita dalībvalsts, nevis tās reģistrācijas dalībvalsts. Visbeidzot, sestkārt, neesot ticis noslēgts neviens līgums ar uzņēmējiem, kuri darbojas Bulgārijas teritorijā, un šīs valsts teritorijā neesot tikuši sniegti nekādi pagaidu darba pakalpojumi.
Ar 2019. gada 11. jūnija lēmumu direktors noraidīja
Team Power Europe
administratīvo sūdzību par Ieņēmumu nodaļas 2019. gada 30. maija lēmumu.
Team Power Europe
pēc tam vērsās
Administrativen sad – Varna
(Varnas Administratīvā tiesa, Bulgārija) ar prasību atcelt direktora lēmumu.
Šīs prasības pamatojumam
Team Power Europe
norāda, ka uz pamatlietā aplūkoto darba ņēmēju attiecoties Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punkta piemērošanas joma un ka viņš atbilstot nosacījumiem, kuriem ar šo tiesību normu ir pakārtota apliecības A 1 izsniegšana. Konkrētāk, attiecībā uz jautājumu, vai
Team Power Europe
parasti veic darbības Bulgārijas teritorijā,
Team Power Europe
norāda, ka tā šajā teritorijā veic būtiskas darbības pagaidu darbinieku atlasē, pieņemšanā darbā un reģistrēšanā sociālā nodrošinājuma sistēmā. Šī darbība neesot pielīdzināma tikai iekšēju administratīvu uzdevumu izpildei. Turklāt tas, ka tās apgrozījums ir gūts, veicot darījumus ar lietotājuzņēmumiem, kas ir reģistrēti citā dalībvalstī, nevis dalībvalstī, kurā ir reģistrēta šī aģentūra, nenozīmējot, ka tā savu darbību veic ārpus šīs dalībvalsts.
Direktors savukārt apgalvo, ka uz pamatlietā aplūkoto situāciju neattiecas šīs regulas 12. panta 1. punkts. Šajā ziņā tas it īpaši uzsver, ka
Team Power Europe
Bulgārijas teritorijā nodarbina tikai administratīvo un vadības personālu, ka visi šīs aģentūras ieņēmumi tiek gūti no algota darba Vācijā un ka minētā aģentūra PVN nolūkā ir deklarējusi tikai tādu pakalpojumu sniegšanu, kuru izpildes vieta ir šīs pēdējās minētās dalībvalsts teritorijā.
Administrativen sad – Varna
(Varnas Administratīvā tiesa), kas ir pēdējā instance sociālā nodrošinājuma jomā, konstatē, ka pamatlietas puses nav vienisprātis it īpaši par to, vai
Team Power Europe
Bulgārijas teritorijā veic būtisku darbību, jo no šīs prasības izpildes ir atkarīga Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punkta piemērojamība šajā lietā. Tās judikatūrā atkarībā no iztiesāšanas sastāva esot atšķirīgi nolēmumi attiecībā uz šīs prasības, kāda tā ir precizēta Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punktā, interpretāciju. Šī atšķirība it īpaši attiecoties uz atbilstošajiem kritērijiem, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu, vai pagaidu darba aģentūra parasti veic “būtiskas darbības” tās dalībvalsts teritorijā, kurā tā ir reģistrēta šīs pēdējās minētās tiesību normas izpratnē.
Saskaņā ar pirmo judikatūras virzienu esot jāuzskata, ka aģentūra, kas atrodas tādā situācijā kā
Team Power Europe
, šādas darbības veic Bulgārijā. Pagaidu darbinieku atlase, pieņemšana darbā un norīkošana darbā, kas ir pagaidu darba aģentūras pamatdarbība, esot veikta šajā dalībvalstī. Turklāt tajā saskaņā ar Bulgārijas tiesību aktiem starp šo aģentūru un šiem darba ņēmējiem esot tikuši noslēgti darba līgumi. Līgumi starp pagaidu darba aģentūru un lietotājuzņēmumiem, kuros tiek norīkoti darbā minētie darba ņēmēji, arī esot noslēgti Bulgārijas teritorijā. Papildus minētajam, šī pagaidu darba aģentūra gūstot visus savus ieņēmumus šajā teritorijā, lai gan apgrozījumu veido darījumi, kas veikti ar citās dalībvalstīs reģistrētiem lietotājuzņēmumiem. Turklāt šī aģentūra esot reģistrēta kā komercsabiedrība un PVN maksātāja saskaņā ar Bulgārijas tiesību aktiem.
Saskaņā ar otro judikatūras virzienu nevarot tikt uzskatīts, ka aģentūra, kas ir tādā situācijā kā
Team Power Europe
, parasti veic būtiskas darbības Bulgārijā. Proti, šādā aģentūrā, pat ja tās juridiskā adrese un vadība atrodas Bulgārijas teritorijā, tiekot nodarbināts vienīgi administratīvais un vadības personāls, ar ko jau esot pietiekami, lai izslēgtu Savienības tiesību normu piemērošanu norīkošanas darbā jomā. Turklāt visi attiecīgie pagaidu darbinieki esot pieņemti darbā, lai tos norīkotu darbā Vācijā reģistrētos lietotājuzņēmumos, jo
Team Power Europe
laikposmā no 2017. gada 22. maija līdz 2019. gada 29. maijam Bulgārijas teritorijā neesot sniegusi nekādus pagaidu darbā norīkošanas pakalpojumus. No tā izrietot, ka visus šīs aģentūras ienākumus un apgrozījumu šajā laikposmā veido vienīgi Vācijā veiktās darbības. Turklāt ar lietotājuzņēmumiem noslēgtajiem līgumiem esot piemērojamas Vācijas tiesības, un tie esot izpildāmi Vācijā.
Iesniedzējtiesas ieskatā, Tiesas judikatūra, kas izriet no 1970. gada 17. decembra sprieduma Manpower (
35/70
,
EU:C:1970:120
) un no 2000. gada 10. februāra sprieduma FTS (
C‑202/97
,
EU:C:2000:75
), neļauj izraudzīties vienu vai otru no šiem judikatūras virzieniem un it īpaši atbildēt uz jautājumu, vai, ņemot vērā kritērijus, ko Tiesa ir nostiprinājusi šī pēdējā minētā sprieduma 42.–45. pantā, Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punktā paredzētais noteikums – kurš ir precizēts Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punktā un saskaņā ar kuru darba ņēmējam parasti ir jāveic būtiskas darbības, kas nav tikai iekšējās pārvaldes darbības, dalībvalsts teritorijā, kurā tas ir reģistrēts, – prasa, lai pagaidu darba aģentūra būtisku pagaidu darbinieku norīkošanas daļu veiktu par labu lietotājuzņēmumiem, kas ir reģistrēti un darbojas tās pašas dalībvalsts teritorijā, kurā tā pati ir reģistrēta, vai arī pietiek, ka šī aģentūra ir tikai reģistrēta šajā dalībvalstī un tajā ir noslēgusi darba līgumus, lai šos darba ņēmējus nodrošinātu citās dalībvalstīs reģistrētiem lietotājuzņēmumiem.
Šādos apstākļos
Administrativen sad
–
Varna
(Varnas Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [..] Regulas Nr. 987/2009 [..] 14. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai varētu uzskatīt, ka pagaidu darba aģentūra parasti savu saimniecisko darbību veic dalībvalstī, kurā tā ir reģistrēta, tai savas darbaspēka nodrošināšanas darbības būtiska daļa ir jāveic ar lietotājuzņēmumiem, kuri ir reģistrēti tajā pašā dalībvalstī?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai varētu uzskatīt, ka pagaidu darba aģentūra, kas ir reģistrēta kādā dalībvalstī, “parasti veic savas darbības” Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punkta izpratnē, tai šajā dalībvalstī ir jāveic būtiska daļa no savām darbībām, kas ir saistītas ar pagaidu darbinieku nodrošināšanu lietotājuzņēmumiem, kuri ir reģistrēti un veic savas darbības minētās dalībvalsts teritorijā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 883/2004 II sadaļas, kurā ietilpst 12. panta 1. punkts, normas saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru veido pilnīgu un vienotu tiesību normu kolīzijas noteikumu sistēmu. Šo tiesību normu mērķis ir ne tikai izvairīties no vienlaicīgas vairāku valstu tiesību aktu piemērošanas un sarežģījumiem, kas tādēļ var rasties, bet arī novērst to, ka personām, kuras ietilpst minētās regulas piemērošanas jomā, tiktu liegta aizsardzība sociālā nodrošinājuma jomā tādēļ, ka nav tiesību aktu, kuri būtu tām piemērojami (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, AFMB u.c.,
C‑610/18
,
EU:C:2020:565
,
40.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, kolīdz persona attiecībā uz aptverto personu loku ietilpst Regulas Nr. 883/2004 tvērumā, kā tā definēta šīs regulas 2. pantā, principā kļūst piemērojams šīs regulas 11. panta 1. punktā paredzētais noteikums par tikai vienas dalībvalsts tiesību aktu piemērošanu, un piemērojamie valsts tiesību akti ir jānosaka atbilstoši minētās regulas II sadaļas noteikumiem (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, AFMB u.c.,
C‑610/18
,
EU:C:2020:565
,
41.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā Regulas Nr. 883/2004 11. panta 3. punkta a) apakšpunktā ir noteikts princips, saskaņā ar kuru persona, kas ir nodarbināta kādas dalībvalsts teritorijā, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, AFMB u.c.,
C‑610/18
,
EU:C:2020:565
,
42.
punkts).
Tomēr šis princips ir noteikts, “ievērojot 12. līdz 16. pantu” Regulā Nr. 883/2004. Tādējādi atsevišķās situācijās šīs regulas 11. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētā vispārējā noteikuma skaidra un vienkārša piemērošana varētu radīt iespējamību, ka notiks nevis izvairīšanās, bet tieši pretēji – gan darba ņēmējiem, gan darba devējam un sociālā nodrošinājuma iestādēm tiks radīti administratīvi sarežģījumi, kuru rezultātā var tikt traucēta minētajā regulā paredzētā personu brīva pārvietošanās (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, AFMB u.c.,
C‑610/18
,
EU:C:2020:565
,
43.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Viena no šādām īpašām situācijām ir arī Regulas Nr. 883/2004 12. pantā minētā situācija. Saskaņā ar šī panta 1. punktu uz personu, kas kādā dalībvalstī veic darbību nodarbinātas personas statusā tāda darba devēja uzdevumā, “kurš parasti tur veic savas darbības, un ko minētais darba devējs ir nosūtījis uz citu dalībvalsti veikt darbu minētā darba devēja uzdevumā, arī turpmāk attiecas pirmās minētās dalībvalsts tiesību akti, ja paredzamais minētā darba ilgums nepārsniedz 24 mēnešus un ja minētā persona nav nosūtīta aizstāt citu turp nosūtītu personu.”
Līdz ar to šī tiesību norma var attiekties uz norīkoto darba ņēmēju, kura darba devējam ir īpaša saikne ar dalībvalsti, kur viņš ir reģistrēts, jo šis darba devējs “parasti veic savas darbības” šajā dalībvalstī.
Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punktā ir precizēts, ka šī frāze ir jāsaprot tādējādi, ka tā attiecas uz darba devēju, kas “dalībvalstī, kurā viņš veic uzņēmējdarbību [ir reģistrēts], parasti veic citas būtiskas darbības, nevis tās, kuras saistītas tikai ar iekšējo pārvaldību”, un tas ir jādara, “ņemot vērā visus kritērijus, kas raksturo attiecīgā uzņēmuma darbības”, kuriem ir “jāatbilst katra darba devēja specifikai un to veikto darbību patiesajai būtībai”.
2000. gada 10. februāra sprieduma FTS (
C‑202/97
,
EU:C:2000:75
) 42. un 43. punktā Tiesa, interpretējot Regulas Nr. 1408/71 14. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kas ir aizstāts ar Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punktu, nosprieda, ka tikai pagaidu darba aģentūra, kas parasti veic būtiskas darbības dalībvalstī, kurā tā ir reģistrēta, var izmantot īpašo noteikumu, kas izriet no minētā 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta, un ka, lai noteiktu, vai tā tas ir, šīs dalībvalsts kompetentajai iestādei ir jāpārbauda visi šie kritēriji, kas raksturo šīs aģentūras veiktās darbības. Tā precizēja, ka šo kritēriju skaitā tostarp ir vieta, kurā atrodas uzņēmuma mītne un administrācija, to administratīvo darbinieku skaits, kas strādā attiecīgi dalībvalstī, kurā tas reģistrēts, un otrā dalībvalstī, vieta, kurā tiek pieņemti darbā norīkotie darba ņēmēji, un vieta, kurā tiek slēgta lielākā daļa līgumu ar klientiem, tiesību akti, kas ir piemērojami darba līgumiem, kurus uzņēmums noslēdzis, no vienas puses, ar saviem darba ņēmējiem un, no otras puses, ar saviem klientiem, un apgrozījums pietiekami reprezentatīvā laikposmā katrā no attiecīgajām dalībvalstīm, apzinoties, ka šis saraksts nav izsmeļošs, jo kritēriju izvēle ir jāpielāgo katram konkrētam gadījumam.
Tomēr, kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis secinājumu 54. un 55. punktā, šie kritēriji neļauj precīzi atbildēt uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu šajā lietā.
Proti, minētos kritērijus Tiesa ir izvirzījusi, kā tas it īpaši izriet no 2000. gada 10. februāra sprieduma lietā FTS (
C‑202/97
,
EU:C:2000:75
) 11. un 15. punkta, apstākļos, kas atšķiras no pamatlietas apstākļiem, jo lieta, kurā tika pasludināts minētais spriedums, attiecas uz pagaidu darba aģentūru, par kuru bija skaidrs, ka tā veic pagaidu darbam norīkotu darbinieku nodrošināšanu gan dalībvalstī, kurā tā ir reģistrēta, gan citā dalībvalstī. Šajā saistībā šī sprieduma 39. punktā atgādināto kritēriju mērķis piemērojamo tiesību aktu sociālā nodrošinājuma jomā vajadzībām ir ļaut identificēt dalībvalsti, ar kuru šim uzņēmumam ir visciešākā saikne.
Savukārt no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem šajā lietā izriet, ka
Team Power Europe
pagaidu darbiniekus nodrošina tikai lietotājuzņēmumiem, kuri ir reģistrēti citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā ir reģistrēta šī aģentūra. Tieši šajā kontekstā rodas šis prejudiciālais jautājums, kura mērķis ir noskaidrot, kāda veida darbības pagaidu darba aģentūrai ir jāveic kā būtiskas darbības dalībvalstī, kurā tā ir reģistrēta, lai varētu uzskatīt, ka tā šajā dalībvalstī parasti veic “citas būtiskas darbības, nevis tās, kuras saistītas tikai ar iekšējo pārvaldību”, Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punkta izpratnē, un tātad, lai tās ietilptu Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punkta tvērumā.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un ar tiesisko regulējumu, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, Jobcenter Krefeld,
C‑181/19
,
EU:C:2020:794
,
61.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, no Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punkta formulējuma izriet – lai noteiktu, vai uzņēmums parasti veic “citas būtiskas darbības, nevis tās, kuras saistītas tikai ar iekšējo pārvaldību”, dalībvalstī, kurā tas ir reģistrēts, ir jāņem vērā, kā norādīts šī sprieduma 38. punktā, visi faktori, kas raksturo šī uzņēmuma veiktās darbības, jo šiem faktoriem ir jābūt pielāgotiem katra darba devēja īpatnībām un veikto darbību reālajam raksturam.
Šajā ziņā, attiecībā uz tādu pagaidu darba aģentūru kā pamatlietā aplūkotā, ieinteresēto pušu starpā, kuras ir piedalījušās tiesvedībā Tiesā, nav strīda par to, ka šādai aģentūrai ir raksturīgs tas, ka tā veic virkni darbību, kas izpaužas kā pagaidu darbinieku atlase, pieņemšana darbā un norīkošana lietotājuzņēmumos.
Ir jāprecizē, ka šīs darbības, it īpaši tās, kas saistītas ar pagaidu darbinieku atlasi un pieņemšanu darbā, nevar uzskatīt par tādām, “kuras saistītas tikai ar iekšējo pārvaldību” Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punkta izpratnē. Šis jēdziens ietver vienīgi administratīva rakstura darbības, kuru mērķis ir nodrošināt uzņēmuma iekšējo darbību.
Turpinājumā ir jānosaka, vai, lai varētu uzskatīt, ka uz pagaidu darba aģentūru attiecas šīs tiesību normas piemērošanas joma, pietiek ar to, ka šī aģentūra dalībvalstī, kurā tā ir reģistrēta, ir būtiski iesaistīta pagaidu darbinieku atlasē un darbā pieņemšanā vai tomēr tai šajā dalībvalstī ir būtiskā mērā jāveic arī darbības šādu darbinieku norīkošanai darbā.
Šajā ziņā ir jānorāda – lai arī pagaidu darbinieku atlases un darbā pieņemšanas darbības pagaidu darba aģentūrām ir būtiskas, to vienīgais mērķis ir vēlāk šādus darbiniekus norīkot darbā lietotājuzņēmumos.
It īpaši ir jānorāda – kaut arī pagaidu darbinieku atlase un pieņemšana darbā veicina pagaidu darba aģentūru apgrozījumu, jo šīs darbības ir obligāts priekšnoteikums vēlākai šādu darbinieku norīkošanai darbā, šo apgrozījumu faktiski rada tikai šo darbinieku nodrošināšana lietotājuzņēmumiem, izpildot šim nolūkam noslēgtos līgumus ar pēdējiem minētajiem. Proti, kā
Team Power Europe
norādīja savos rakstveida apsvērumos un tiesas sēdē, šāda uzņēmuma ienākumi ir atkarīgi no pagaidu darbiniekiem, kas norīkoti darbā lietotājuzņēmumos, samaksātās atlīdzības apmēra.
No tā izriet, ka var uzskatīt, ka pagaidu darba aģentūra, kas – kā
Team Power Europe
– veic pagaidu darbinieku atlasi un pieņemšanu darbā dalībvalstī, kurā tā ir reģistrēta, šajā dalībvalstī veic “būtiskas darbības” Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punkta, lasot to kopsakarā ar Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punktu, izpratnē tikai tad, ja tā tajā būtiskā mērā veic šo darbinieku nodrošināšanu tādiem lietotājuzņēmumiem, kuri ir reģistrēti un veic savas darbības tajā pašā dalībvalstī.
Otrkārt, šo interpretāciju apstiprina konteksts, kādā iekļaujas Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punkts.
Proti, ir jāatgādina, ka, ciktāl šīs tiesību normas mērķis ir precizēt Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punkta, kas ir atkāpe no Regulas Nr. 883/2004 11. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētā vispārējā noteikuma, tvērumu, tā ir jāinterpretē šauri (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 6. septembris, Alpenrind u.c.,
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
,
95.
punkts).
Šādos apstākļos šo atkāpi nevar piemērot attiecībā uz pagaidu darba aģentūru, kas, lai gan tā dalībvalstī, kurā tā ir reģistrēta, veic pagaidu darbinieku atlasi un pieņemšanu darbā, tomēr šajā valstī neveic vai, labākajā gadījumā, nebūtiski veic šādu darba ņēmēju nodrošināšanu tajā reģistrētiem lietotājuzņēmumiem. Faktiski minētās atkāpes piemērošanas šādai pagaidu aģentūrai rezultātā tā tvērumā ietilptu darba ņēmēji, kurus ir izvēlējusies un pieņēmusi darbā šī aģentūra un kuri ir norīkoti darbā galvenokārt vai pat tikai citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā ir reģistrēta minētā aģentūra, pat neraugoties uz to, ka šis pats noteikums ir piemērojams vienīgi situācijās, kurās darba ņēmēji uz noteiktu laiku ir norīkoti darbā citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā viņa darba devējs parasti veic savas darbības.
Turklāt ir jānorāda, ka Direktīvas 2008/104, kura attiecas tikai uz pagaidu darbu, 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā “pagaidu darba aģentūra” ir definēta kā juridiska vai fiziska persona, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem slēdz darba līgumus vai veido darba attiecības ar pagaidu darba aģentūras darbiniekiem, “lai” tos norīkotu uz laiku strādāt lietotājuzņēmumos to uzraudzībā un vadībā.
Savukārt šīs direktīvas 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā “pagaidu darba aģentūras darbinieks” ir definēts kā darba ņēmējs, kam ir darba līgums vai darba attiecības ar pagaidu darba aģentūru ar mērķi tikt norīkotam lietotājuzņēmumā veikt pagaidu darbu tā uzraudzībā un vadībā.
Ciktāl šīs definīcijas atspoguļo pagaidu darba aģentūras darbības mērķi, proti, pagaidu darbiniekus norīkot darbā lietotājuzņēmumos, tās arī saskan ar interpretāciju, saskaņā ar kuru var uzskatīt, ka šāda aģentūra dalībvalstī, kurā tā ir reģistrēta, veic “būtiskas darbības” Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punkta izpratnē tikai tad, ja tā tajā būtiski veic šo darbinieku nodrošināšanu lietotājuzņēmumiem, kuri ir reģistrēti un veic savas darbības šajā pašā dalībvalstī.
Treškārt, iepriekš minēto interpretāciju apstiprina gan Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punkta, gan Savienības tiesiskā regulējuma, kurā ietilpst šī tiesību norma, mērķis.
Šajā ziņā ir jāatgādina – Regulas Nr. 883/2004, kuras piemērošanas kārtība ir paredzēta Regulā Nr. 987/2009, mērķis, kā izriet no EKL 1. un 45. apsvēruma, kā arī no EKL 42. panta, kurš tagad ir kļuvis par LESD 48. pantu un uz kura pamata tā tostarp ir tikusi pieņemta, ir nodrošināt darbinieku brīvu pārvietošanos Eiropas Savienībā, ievērojot valstu sociālā nodrošinājuma tiesību aktu īpatnības, un koordinēt dalībvalstu valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas, lai nodrošinātu personu brīvas pārvietošanās efektīvu īstenošanu un tādējādi sekmētu dzīves kvalitātes un nodarbinātības nosacījumu uzlabošanu personām, kuras pārvietojas Savienībā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, AFMB u.c.,
C‑610/18
,
EU:C:2020:565
,
63.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Kaut arī Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punkta, kura tvērums ir precizēts Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punktā, mērķis tostarp ir veicināt LESD 56.–62. pantā garantēto pakalpojumu sniegšanas brīvību par labu uzņēmumiem, kuri to izmanto, norīkojot darba ņēmējus darbā citās dalībvalstīs, nevis dalībvalstī, kurā tie ir reģistrēti, tas arī iekļaujas, kā izriet no šī sprieduma 34.–36. punkta, iepriekšējā punktā minētajā mērķī, ciktāl tajā ir paredzēta atkāpe no nodarbinātības dalībvalsts tiesību normas, kas paredzēts Regulas Nr. 883/2004 11. panta 3. punkta a) apakšpunktā, lai izvairītos no sarežģījumiem, kādi varētu rasties, ja tiktu piemērota šī pēdējā minētā tiesību norma, un tādējādi pārvarētu darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai radītos šķēršļus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 25. oktobris, Walltopia,
C‑451/17
,
EU:C:2018:861
,
37.
un
38.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Konkrēti, lai izvairītos no tā, ka uzņēmumam, kas ir reģistrēts kādas dalībvalsts teritorijā, nebūtu pienākuma savus darba ņēmējus, uz kuriem parasti attiecas šīs dalībvalsts sociālā nodrošinājuma tiesību akti, piesaistīt citas dalībvalsts, uz kuru tie tiks norīkoti darbā uz noteiktu laiku, sociālā nodrošinājuma sistēmai, Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punktā ir ļauts uzņēmumam saglabāt savu darba ņēmēju piesaisti pirmās minētās dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmai (skat. spriedumu, 2018. gada 25. oktobris, Walltopia,
C‑451/17
,
EU:C:2018:861
,
39.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Paredzot šādu atkāpi, Savienības likumdevējs uzņēmumiem, kuri izmanto LESD garantēto pakalpojumu sniegšanas brīvību, ir piešķīris priekšrocību sociālā nodrošinājuma jomā, kas neizriet no vienkāršas šīs brīvības īstenošanas.
Ja pagaidu darba aģentūrām, kas izmanto pakalpojumu sniegšanas brīvību, tiktu ļauts izmantot šo priekšrocību, kad tās veic savas darbības saistībā ar pagaidu darbinieku nodrošināšanu tikai vai galvenokārt vienā vai vairākās dalībvalstīs, nevis dalībvalstī, kurā tās ir reģistrētas, pastāvētu risks, ka šīs aģentūras tiktu mudinātas izvēlēties dalībvalsti, kurā tās vēlas reģistrēties, atkarībā no šīs dalībvalsts sociālā nodrošinājuma tiesību aktiem, tikai tāpēc, lai izmantotu tām vislabvēlīgākos tiesību aktus šajā jomā, un tādējādi tiktu atļauts “
forum shopping
”.
Ir taisnība, ka ar Regulu Nr. 883/2004 ir izveidota tikai dalībvalstu tiesību aktu sociālā nodrošinājuma jomā koordinēšanas sistēma, nevis minēto tiesību aktu saskaņošana, un ka šādu sistēmu raksturo tas, ka starp dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmām joprojām pastāv atšķirības, it īpaši attiecībā uz sociālā nodrošinājuma iemaksu līmeni, kas maksājamas saistībā ar konkrētas darbības īstenošanu (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, AFMB u.c.,
C‑610/18
,
EU:C:2020:565
,
68.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tomēr šīs regulas mērķis veicināt darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, kā arī – darbinieku norīkošanas darbā gadījumā – pakalpojumu sniegšanas brīvību, sniedzot priekšrocību sociālā nodrošinājuma jomā aģentūrām, kuras izmanto šo brīvību, varētu tikt apdraudēts, ja Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punkta interpretācija atvieglotu šo aģentūru iespēju izmantot Savienības tiesisko regulējumu šajā jomā tikai tādēļ, lai gūtu priekšrocības no valstu sociālā nodrošinājuma sistēmās pastāvošajām atšķirībām. Konkrēti, šāda šī tiesiskā regulējuma izmantošana varētu radīt lejupēju spiedienu uz dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmām un pat izraisīt dalībvalstu nodrošinātā aizsardzības līmeņa pasliktināšanos.
Turklāt, ļaujot pagaidu darba aģentūrām izmantot dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmās pastāvošās atšķirības, Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punkta un Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru pagaidu darbinieki, ko pieņem darbā šīs aģentūras, joprojām būtu piesaistīti tās dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmai, kurā šīs aģentūras ir reģistrētas, lai gan tās neveic nekādas būtiskas darbības šo darbinieku norīkošanā darbā lietotājuzņēmumos, kuri arī tajā ir reģistrēti, starp dažādiem iespējamiem nodarbinātības veidiem tiktu radīti pagaidu darbinieku pieņemšanai darbā labvēlīgi konkurences traucējumi salīdzinājumā ar uzņēmumiem, kas tieši pieņem darbā savus darbiniekus, kuri būtu piesaistīti tās dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmai, kurā tie strādā.
No tā izriet – lai gan pagaidu darba aģentūra, kas darbiniekus nodrošina tikai vai galvenokārt lietotājuzņēmumiem, kuri ir reģistrēti citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā šī aģentūra ir reģistrēta, ir tiesīga atsaukties uz LESD garantēto pakalpojumu sniegšanas brīvību, šāda aģentūra tomēr nevar izmantot priekšrocību, ko sociālā nodrošinājuma jomā sniedz Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru šie darbinieki paliek piesaistīti tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā aģentūra ir reģistrēta, jo šī priekšrocība ir pakārtota tam, ka šīs aģentūras darbību būtiska daļa ir darba ņēmēju nodrošināšana lietotājuzņēmumiem, kas ir reģistrēti un veic savas darbības citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā tā pati ir reģistrēta.
Līdz ar to tas, ka pagaidu darba aģentūras būtiska darbības daļa ir pagaidu darbinieku atlase un pieņemšana darbā darbības dalībvalstī, kurā tā ir reģistrēta, pats par sevi ir nepietiekami, lai varētu uzskatīt, ka šāda aģentūra “parasti veic savas darbības” šajā dalībvalstī Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punkta, kas ir precizēts Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punktā, izpratnē, un līdz ar to – lai varētu atsaukties uz pirmajā no šīm normām paredzēto atkāpi.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai varētu uzskatīt, ka pagaidu darba aģentūra, kas ir reģistrēta kādā dalībvalstī, “parasti veic savas darbības” Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punkta izpratnē, tai šajā dalībvalstī ir jāveic būtiska daļa no savām darbībām pagaidu darbinieku nodrošināšanā lietotājuzņēmumiem, kuri ir reģistrēti un veic savas darbības minētās dalībvalsts teritorijā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 987/2009 (2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, 14. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai varētu uzskatīt, ka pagaidu darba aģentūra, kas ir reģistrēta kādā dalībvalstī, “parasti veic savas darbības” Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 22. maija Regulu (ES) Nr. 465/2012, 12. panta 1. punkta izpratnē, tai šajā dalībvalstī ir jāveic būtiska daļa no savām darbībām pagaidu darbinieku nodrošināšanā lietotājuzņēmumiem, kuri ir reģistrēti un veic savas darbības minētās dalībvalsts teritorijā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – bulgāru.