CELEX: 62016CJ0626
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Aplinka
Atliekų sąvartynai
Direktyva 1999/31/EB
Esami sąvartynai
14 straipsnis
Galutinis sprendimas tęsti ar nutraukti eksploatavimą
13 straipsnis
Uždarymo procedūra
Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo konstatuotas įsipareigojimų neįvykdymas
Neįvykdymas
SESV 260 straipsnio 2 dalis
Piniginės sankcijos
Periodinė bauda ir vienkartinė suma

Savo ieškiniu Europos Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
pripažinti, kad nesiėmusi priemonių, būtinų 2013 m. balandžio 25 d. Sprendimui Komisija / Slovakija (
C‑331/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:271
; toliau – Sprendimas C‑331/11), kuriame Teisingumo Teismas pripažino, kad Slovakijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1999 m. balandžio 26 d. Tarybos direktyvos 1999/31/EB dėl atliekų sąvartynų (
OL L 182, 1999, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 4 t., p. 228) 14 straipsnio a–c punktus, įvykdyti, Slovakijos Respublika neįvykdė jai pagal SESV 260 straipsnio 1 dalį tenkančių įsipareigojimų,
–
priteisti iš Slovakijos Respublikos sumokėti Komisijai į sąskaitą „Europos Sąjungos nuosavi ištekliai“:
–
6793,80 EUR periodinę baudą už kiekvieną dieną, kai Slovakijos Respublika vėluoja imtis Sprendimui C‑331/11 įvykdyti būtinų priemonių, nuo sprendimo šioje byloje paskelbimo dienos iki tada, kai Slovakijos Respublika imsis Sprendimui C‑331/11 įvykdyti būtinų priemonių,
–
743,60 EUR vienkartinę sumą, išlaikant 939000 EUR minimalią bendrą sumą, už kiekvieną dieną, kai Slovakijos Respublika vėluoja imtis Sprendimui C‑331/11 įvykdyti būtinų priemonių, nuo 2013 m. balandžio 25 d., t. y. dienos, kai buvo paskelbtas tas sprendimas:
–
iki sprendimo šioje byloje priėmimo dienos arba
–
iki tos dienos, kai Slovakijos Respublika imsis Sprendimui C‑331/11 įvykdyti būtinų priemonių, jeigu ši diena yra ankstesnė už sprendimo šioje byloje paskelbimo dieną,
–
priteisti iš Slovakijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Teisinis pagrindas
Direktyvos 1999/31 18 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„kadangi dėl to, kad atliekų šalinimui sąvartynuose būdingi tam tikri ypatumai, visoms sąvartynų klasėms būtina nustatyti specifinę leidimų išdavimo tvarką pagal bendrus [1975 m. liepos 15 d. Direktyvoje 75/442/EEB dėl atliekų (
OL L 194, 1975, p. 39
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 23) nustatytus licencijavimo reikalavimus ir pagal bendrus [1996 m. rugsėjo 24 d. Tarybos direktyvoje 96/61/EB dėl taršos integruotos prevencijos ir kontrolės (
OL L 257, 1996, p. 26
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t., p. 80)] nustatytus taršos integruotos prevencijos ir kontrolės reikalavimus; kadangi prieš pradedant atliekų šalinimo darbą, kompetentingos institucijos privalo vietoje patikrinti, ar sąvartyno vieta atitinka tokiam leidimui gauti keliamus reikalavimus“.
Šios direktyvos 1 straipsnio „Bendrieji tikslai“ 2 dalyje nurodyta:
„Kalbant apie sąvartynų techninį apibūdinimą, šioje direktyvoje yra nurodyti sąvartynų, kuriems taikoma Direktyva [96/61], techniniai reikalavimai, kuriuos būtų galima taikyti konkrečiai formuluojant bendruosius tos direktyvos reikalavimus. Tariama, kad atitinkamų Direktyvos [96/61] reikalavimų yra laikomasi, jei laikomasi šios direktyvos reikalavimų.“
Pagal Direktyvos 1999/31 7 straipsnio g punktą valstybės narės imasi priemonių, kad paraiškoje gauti leidimą sąvartyno veiklai būtų pateikti duomenys apie numatomą sąvartyno uždarymo planą ir vėlesnės priežiūros tvarką.
Minėtos direktyvos 8 straipsnyje „Leidimo [išdavimo] sąlygos“ nustatyta:
„Valstybės narės imasi priemonių, kad:
a)
kompetentinga institucija neišduotų leidimo sąvartynui neįsitikinusi, kad:
i)
nepažeidžiant 3 straipsnio 4 ir 5 dalių, sąvartyno projektas atitinka visus atitinkamus šios direktyvos ir jos priedų reikalavimus;
ii)
sąvartynui vadovaus kompetentingas fizinis asmuo; sąvartyno operatoriai ir personalas bus apmokomi ir turės galimybę kelti profesinę ir techninę kvalifikaciją;
iii)
sąvartyną eksploatuojant bus imamasi būtinų priemonių nelaimingiems atsitikimams išvengti ir jų padariniams apriboti;
iv)
prieš pradėdamas atliekų šalinimo veiklą ir laikydamasis valstybių narių patvirtintų pakeitimų, pareiškėjas pateikia arba pateiks pakankamą finansinę ar kurią nors kitą lygiavertę garantiją, kad užtikrintų, jog bus įvykdyti pagal šios direktyvos nuostatas išduoto leidimo įpareigojimai (įskaitant sąvartyno vėlesnės priežiūros nuostatas) ir kad bus laikomasi 13 straipsnyje nustatytos uždarymo tvarkos. Toks užstatas [tokia garantija] arba jo [jos] ekvivalentas laikomas tol, kol vykdomas sąvartyno eksploatavimas ir priežiūra po uždarymo pagal 13 straipsnio d punktą. Valstybės narės savo nuožiūra gali paskelbti, kad šis punktas netaikomas inertinių atliekų sąvartynams;
b)
sąvartyno projektas atitiktų [Direktyvos 75/442] 7 straipsnyje minimą atitinkamą atliekų tvarkymo planą ar planus;
c)
prieš pradedant atliekų šalinimą kompetentinga institucija patikrintų sąvartyno vietą ir įsitikintų, jog ji atitinka leidime nurodytas sąlygas. Toks patikrinimas jokiu būdu nemažina operatoriaus atsakomybės pagal leidime nurodytas sąlygas.“
Direktyvos 1999/31 13 straipsnyje „Uždarymo ir vėlesnės priežiūros tvarka“ nustatyta:
„Valstybės narės imasi priemonių, kad, jei reikia, pagal išduotą leidimą:
a)
sąvartyno ar jo dalies uždarymo procedūra būtų pradėta:
i)
kai susidaro leidime nurodytos sąlygos;
arba
ii)
kompetentingai institucijai leidžiant ir sąvartyno operatoriui prašant;
arba
iii)
kompetentingos institucijos motyvuotu sprendimu;
b)
sąvartynas ar jo dalis būtų laikomas galutinai uždarytu tik po to, kai kompetentinga institucija atliks vietoje baigiamąjį patikrinimą, įvertins visas operatoriaus pateiktas ataskaitas ir jam praneš apie savo leidimą sąvartyną uždaryti. Visa tai jokiu būdu nemažina operatoriaus atsakomybės laikytis leidime nurodytų sąlygų;
c)
kai sąvartynas yra tikrai uždarytas, operatorius ir toliau liktų atsakingas už jo eksploataciją, stebėjimą ir kontrolę vėlesnės priežiūros etapu tol, kol to reikalauja kompetentinga institucija, atsižvelgdama į tai, kiek laiko sąvartynas gali kelti pavojų.
Operatorius kompetentingai institucijai praneša apie ryškesnę neigiamą įtaką aplinkai, pastebėtą kontrolės metu, ir vykdo kompetentingos institucijos sprendimus, kada ir kokio pobūdžio priemonių reikia imtis šiai neigiamai įtakai pašalinti;
d)
tol, kol kompetentinga institucija mano, kad sąvartynas aplinkai gali kelti pavojų, ir nepažeidžiant jokių Bendrijos ar nacionalinių teisės aktų dėl atliekų turėtojo turtinės atsakomybės, sąvartyno operatorius būtų atsakingas, kaip nurodyta III priede, už sąvartyno stebėjimą, sąvartyno dujų tyrimą, ištekančią iš sąvartyno salvą ir jo apylinkėse esančių požeminių vandenų režimą.“
Direktyvos 1999/31 14 straipsnyje „Esami sąvartynai“ numatyta:
„Valstybės narės imasi priemonių, kad sąvartynams, kuriems šios direktyvos perkėlimo į nacionalinius teisės aktus metu jau yra išduoti leidimai arba kurie jau yra eksploatuojami, būtų draudžiama tęsti veiklą, jei neatlikti žemiau nurodyti darbai, kuriuos reikia atlikti kuo greičiau, bet ne vėliau kaip per aštuonerius metus po 18 straipsnio 1 dalyje nurodytos datos:
a)
per vienerius metus nuo 18 straipsnio 1 dalyje nurodytos datos sąvartyno operatorius parengia ir pateikia kompetentingai institucijai tvirtinti sąvartyno sutvarkymo planą, kuriame įrašo 8 straipsnyje nurodytą informaciją ir visas koreguojamąsias priemones, operatoriaus nuomone, reikalingas, kad būtų laikomasi šios direktyvos reikalavimų, išskyrus I priedo 1 punkto reikalavimus;
b)
gavusios sąvartyno sutvarkymo planą, kompetentingos institucijos priima galutinį sprendimą, ar minėto sutvarkymo plano ir šios direktyvos pagrindu sąvartynas gali tęsti veiklą. Valstybės narės imasi būtinų priemonių kuo greičiau pagal 7 straipsnio g punktą ir 13 straipsnį uždaryti sąvartynus, kuriems pagal 8 straipsnį nebuvo duotas leidimas tęsti veiklą;
c)
remdamasi patvirtintu sąvartyno sutvarkymo planu, kompetentinga institucija leidžia vykdyti būtinus darbus ir nustato pereinamąjį laikotarpį planui įvykdyti. Per aštuonerius metus nuo 18 straipsnio 1 dalyje nustatytos datos visi esami sąvartynai turi pasiekti tokį lygį, kad atitiktų šios direktyvos reikalavimus, išskyrus I priedo 1 punkto reikalavimus;
<…>“
Sprendimas C‑331/11
Sprendime C‑331/11 Teisingumo Teismas nusprendė, kad, leidusi eksploatuoti atliekų sąvartyną „Žilina–Pavahės Chlmecas“ be sąvartyno sutvarkymo plano ir nepriėmusi galutinio sprendimo dėl minėto sąvartyno tolesnio eksploatavimo pagal patvirtintą sutvarkymo planą, Slovakijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnio a–c punktus.
Ikiteisminė procedūra pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį ir procesas Teisingumo Teisme
Tikrindama, kaip įvykdytas Sprendimas C‑331/11, 2013 m. balandžio 30 d. raštu Komisija paprašė Slovakijos Respublikos pateikti informacijos apie priemones, kurių imtasi tam sprendimui įvykdyti, ir galimų papildomų priemonių patvirtinimo tvarkaraštį.
2013 m. birželio 7 d. atsakyme Slovakijos Respublika nurodė, jog 2013 m. gegužės 31 d. administracinė institucija, turinti įgaliojimus aplinkos apsaugos srityje, pradėjo naują procedūrą siekdama, kad būtų pakeistas integruotasis leidimas įrengti aptariamą sąvartyną. Ji taip pat nurodė ketinanti uždaryti sąvartyną ir užtikrinti, kad šis sąvartynas būtų stebimas po šio uždarymo, o galutinis sprendimas šiuo klausimu turi būti priimtas ne vėliau kaip 2013 m. spalio 31 d.
2013 m. lapkričio 21 d. Komisija išsiuntė Slovakijos Respublikai oficialų pranešimą, primindama, kad ji dar neįvykdė pareigų pagal Sprendimą C‑331/11, ir paprašė šios valstybės narės per du mėnesius pateikti savo pastabas.
Atsakydama į šį prašymą 2014 m. sausio 13 d. Slovakijos Respublika informavo Komisiją, kad 2013 m. spalio 21 d. buvo priimtas sprendimas dėl aptariamo sąvartyno 2a ir 2b dalių uždarymo ir rekultivavimo, tačiau procedūra dėl šio sąvartyno 2c dalies uždarymo ir rekultivavimo buvo sustabdyta dėl ginčo dėl nuosavybės teisės į žemės sklypus, sudarančius šią sąvartyno dalį. Bet kuriuo atveju iš to atsakymo matyti, kad nuo 2014 m. sausio 7 d. sąvartyne buvo uždrausta vykdyti veiklą.
2014 m. gegužės 5 d. Komisija gavo Slovakijos Respublikos pranešimą apie administracinės institucijos, turinčios įgaliojimus aplinkos apsaugos srityje, centrinės direkcijos 2014 m. balandžio 10 d. priimtus du sprendimus. Pirmuoju sprendimu ši direkcija panaikino minėtą 2013 m. spalio 21 d. sprendimą ir vėl perdavė bylą nagrinėti. Antruoju sprendimu ji patvirtino laikinąsias priemones ir nurodė operatoriui nevykdyti jokios veiklos, susijusios su atliekų šalinimu į sąvartyną.
Po vienų metų, 2015 m. gegužės 6 d., Slovakijos Respublika nurodė Komisijai, kad tuo metu numatyta aptariamo sąvartyno uždarymo data – 2015 m. gruodžio mėn. vidurys.
2015 m. gruodžio 23 d. ši valstybė narė pateikė Komisijai atnaujintą poveikio vertinimo procedūros tvarkaraštį ir nustatė, kad 2016 m. gegužės mėn. yra sprendimo dėl aptariamo sąvartyno galutinio uždarymo priėmimo data.
2016 m. rugpjūčio 26 d. Slovakijos Respublika informavo Komisiją, kad 2016 m. rugpjūčio 15 d. administracinė institucija, turinti įgaliojimus aplinkos apsaugos srityje, vėl nusprendė uždaryti aptariamo sąvartyno 2a ir 2b dalis ir nutraukti aptariamo sąvartyno eksploatavimą.
2016 m. lapkričio 9 d. kompetentingos administracinės institucijos, turinčios įgaliojimus aplinkos apsaugos srityje, centrinė direkcija patvirtino šį 2016 m. rugpjūčio 15 d. sprendimą.
2016 m. rugpjūčio 15 d. ir 2016 m. lapkričio 9 d. sprendimai buvo apskųsti, tačiau Slovakijos Respublika nurodo, kad dėl šio skundo minėtų sprendimų vykdymas nesustabdomas.
Manydama, kad Slovakijos Respublika per nustatytą terminą nesiėmė priemonių, būtinų Sprendimui C‑331/11 įvykdyti, Komisija pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį pareiškė šį ieškinį.
Pasibaigus rašytinei proceso daliai, 2017 m. lapkričio 14 d. Slovakijos Respublika pateikė Teisingumo Teismui papildomos informacijos apie aptariamo sąvartyno 2a ir 2b dalių uždarymą ir rekultivavimą ir apie vykstančią teisėkūros procedūrą.
Manydama, kad remiantis šia informacija negalima daryti išvados, kad ši valstybė narė įvykdė Sprendimą C‑331/11, Komisija paliko visus savo ieškinio reikalavimus.
Dėl ieškinio priimtinumo
Šalių argumentai
Slovakijos Respublika mano, kad ieškinys yra nepriimtinas dėl Sprendimo C‑331/11, 2013 m. lapkričio 21 d. oficialaus pranešimo ir šioje byloje pareikšto ieškinio neatitikimo.
Ši valstybė narė teigia, kad ieškinyje Komisija ją kaltina dar galutinai neuždarius aptariamo sąvartyno pagal Direktyvos 1999/31 13 straipsnio reikalavimus. Tačiau šios nuostatos laikymasis nebuvo nagrinėtas Sprendime C‑331/11 ir jos pažeidimas taip pat nebuvo nurodytas 2013 m. lapkričio 21 d. oficialiame pranešime.
Komisija laikosi nuomonės, kad jos ieškinys yra priimtinas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirma, kiek tai susiję su tariamu Sprendimo C‑331/11 ir šioje byloje pareikšto ieškinio neatitikimu, reikia priminti, jog tame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad, leidusi eksploatuoti aptariamą sąvartyną be sutvarkymo plano ir nepriėmusi galutinio sprendimo dėl minėto sąvartyno tolesnio eksploatavimo pagal patvirtintą sutvarkymo planą, Slovakijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnio a–c punktus.
Pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnio a punktą esamo sąvartyno operatorius turi parengti ir pateikti kompetentingai institucijai tvirtinti atitinkamo sąvartyno sutvarkymo planą, o pagal šio straipsnio b punktą valstybės narės, gavusios šį sutvarkymo planą, turi priimti galutinį sprendimą, ar minėto sutvarkymo plano ir šios direktyvos pagrindu sąvartynas gali tęsti veiklą. Šiuo aspektu pagal šį b punktą valstybės narės turi dvi galimybes. Kompetentinga nacionalinė institucija gali leisti toliau eksploatuoti sąvartyną pagal minėtos direktyvos 8 straipsnį arba atitinkama valstybė narė gali imtis būtinų priemonių kuo greičiau pagal tos direktyvos 7 straipsnio g punktą ir 13 straipsnį uždaryti sąvartyną.
Taigi pareiga užtikrinti, kad būtų eksploatuojami tik Direktyvos 1999/31 reikalavimus atitinkantys sąvartynai, reiškia, kad sąvartynai, dėl kurių nėra išduotas leidimas toliau eksploatuoti, turi būti uždaryti (šiuo klausimu žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Komisija / Bulgarija,
C‑145/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2015:502
,
punktą ir 2016 m. vasario 25 d. Sprendimo Komisija / Ispanija,
C‑454/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2016:117
,
punktą).
Iš to darytina išvada, kad kai valstybė narė Direktyvos 1999/31 14 straipsnį įgyvendina ne suteikdama leidimą toliau eksploatuoti sąvartyną, o nuspręsdama jį uždaryti, ji turi laikytis šios direktyvos 13 straipsnyje numatytų uždarymo procedūros reikalavimų.
Taigi Slovakijos Respublika taip pat turėjo laikytis Direktyvos 1999/31 13 straipsnio, kai imdamasi priemonių Sprendimui C‑331/11 įvykdyti ketino uždaryti aptariamą sąvartyną. Todėl negalima tvirtinti, kad Komisija, grįsdama savo ieškinį Direktyvos 1999/31 13 straipsniu, viršijo Sprendimu C‑331/11 apibrėžtą dalyką.
Antra, kalbant apie nurodytą 2013 m. lapkričio 21 d. oficialaus pranešimo ir šioje byloje pareikšto ieškinio neatitikimą, reikia priminti, kad po Sprendimo C‑331/11 paskelbimo Slovakijos Respublika tiksliai nenurodė Komisijai, ar ji pasirinko toliau eksploatuoti aptariamą sąvartyną, ar jį uždaryti.
Per pirmąjį ikiteisminės procedūros etapą, t. y. prieš išsiunčiant 2013 m. lapkričio 21 d. oficialų pranešimą, ši valstybė narė tik informavo Komisiją, kad administracinė institucija, turinti įgaliojimus aplinkos apsaugos srityje, pradėjo naują procedūrą, kad būtų pakeistas integruotasis leidimas įrengti sąvartyną, ir kad ateityje numatyta uždaryti šį sąvartyną ir galutinis sprendimas dėl to bus priimtas ne vėliau kaip 2013 m. spalio 31 d.
Tačiau 2013 m. lapkričio 21 d. Slovakijos Respublika nebuvo pranešusi Komisijai, kad šiuo klausimu buvo priimtas sprendimas, todėl tą dieną Komisija negalėjo žinoti, kurią iš galimybių įvykdyti Sprendimą C‑331/11 galiausiai pasirinks Slovakijos Respublika.
Taigi negalima kaltinti Komisijos tuo, kad oficialiame pranešime nenurodė daugiau aspektų, kuriais, šios institucijos nuomone, ši valstybė narė neįvykdė Sprendimo C‑331/11.
Tik per antrąjį ikiteisminės procedūros etapą pagal SESV 260 straipsnio 2 dalį, t. y. po 2013 m. lapkričio 21 d. oficialaus pranešimo išsiuntimo, Slovakijos Respublika pateikė Komisijai informacijos, atitinkamai susijusios su sprendimo uždaryti ir rekultivuoti sąvartyno 2a ir 2b dalis priėmimu, su šio sprendimo panaikinimu ir galiausiai su naujo kompetentingos administracinės institucijos sprendimo priėmimu ir jo paskesniu patvirtinimu, atliktu šios institucijos centrinės direkcijos. Be to, būtent per šį antrąjį ikiteisminės procedūros etapą minėta valstybė narė pranešė Komisijai nustatytą sąvartyno uždarymo datą ir vėliau ją informavo apie šios datos atidėjimą.
Kadangi šio ginčo dalykas, kaip antai apibrėžtas Sprendimu C‑331/11, taip pat apima Direktyvos 1999/31 13 straipsnį ir Slovakijos Respublikos ketinimai dėl šio sprendimo vykdymo, apie kuriuos pakankamai aiškiai Komisija buvo informuota tik po 2013 m. lapkričio 21 d. oficialaus pranešimo įteikimo dienos, būtent buvo susiję su atitinkamo sąvartyno uždarymu, Komisija šioje byloje pareikštame ieškinyje gali remtis šiuo 13 straipsniu ir jame numatytais reikalavimais.
Dėl įsipareigojimų neįvykdymo
Šalių argumentai
Pirmuoju kaltinimu Komisija priekaištauja Slovakijos Respublikai, kad ši pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnį nepriėmė galutinio sprendimo dėl aptariamo sąvartyno tolesnio eksploatavimo arba uždarymo. Konkrečiai Komisija pabrėžia, kad ši valstybė narė, kuri vis dėlto 2013 m. birželio 7 d., 2014 m. liepos 8 d., 2015 m. gegužės 6 d. ir 2015 m. gruodžio 23 d. jai pareiškė savo ketinimą galutinai uždaryti šį sąvartyną, jai dar nepateikė tokio galutinio sprendimo šiuo klausimu.
Dublike Komisija priduria, jog dėl to, kad Slovakijos valdžios institucijos nepatvirtino jokio aptariamo sąvartyno sutvarkymo plano ir nepriėmė galutinio sprendimo dėl jo tolesnio eksploatavimo, reikėjo uždaryti minėtą sąvartyną pagal Direktyvos 1999/31 7 straipsnio g punktą ir 13 straipsnį, remiantis šios direktyvos 14 straipsnio b punktu. Šiuo aspektu 2016 m. lapkričio 9 d. sprendimas, kuriuo patvirtintas 2016 m. rugpjūčio 15 d. sprendimas nutraukti aptariamo sąvartyno eksploatavimą, nėra galutinis sprendimas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnio b punktą, nes jame nėra nuorodos į kokį nors šio sąvartyno sutvarkymo planą ir jis yra apskųstas.
Atsakydama į šį kaltinimą Slovakijos Respublika tvirtina, kad galėjo teisėtai įvykdyti iš Sprendimo C‑331/11 kylančias pareigas dviem skirtingais būdais, t. y. leisdama eksploatuoti aptariamą sąvartyną pagal sutvarkymo planą ir pagal galutinį sprendimą dėl šio sąvartyno tolesnio eksploatavimo arba, priešingai, neleisdama jo eksploatuoti. Slovakijos Respublika nurodo, kad pasirinko šį antrąjį būdą, nes nusprendė neleisti toliau eksploatuoti minėto sąvartyno, jį uždaryti ir rekultivuoti.
Ši valstybė narė pažymi, kad pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnį nereikalaujama, kad prieš priimant galutinį sprendimą dėl esamo sąvartyno eksploatavimo nutraukimo turi būti pateiktas ir patvirtintas sutvarkymo planas. Bet kuriuo atveju darant prielaidą, kad nagrinėjamu atveju buvo būtinas sutvarkymo planas, ji teigia, kad toks planas buvo patvirtintas 2015 m. gruodžio 15 d. administracinės institucijos, turinčios įgaliojimus aplinkos apsaugos srityje, sprendimu.
Be to, Slovakijos Respublika teigia, kad po 2014 m. sausio 7 d. aptariamame sąvartyne nebuvo leista vykdyti jokios atliekų šalinimo veiklos. Taip pat 2016 m. rugpjūčio 15 d. buvo priimtas sprendimas, kuriuo nuo 2016 m. lapkričio 9 d. uždrausta toliau eksploatuoti šį sąvartyną ir nurodyta jį uždaryti ir rekultivuoti, išskyrus jo 2c dalį.
Antruoju kaltinimu Komisija priekaištauja Slovakijos Respublikai, kad ši pagal Direktyvos 1999/31 13 straipsnį nesiėmė būtinų priemonių, kad sąvartynas būtų veiksmingai uždarytas. Komisijos teigimu, nors ši valstybė narė jai nurodė, kad administracinės institucijos, turinčios įgaliojimus aplinkos apsaugos srityje, nustatys sąlygas ir priemones, leidžiančias užtikrinti sąvartyno stebėjimą po jo uždarymo, priemonės, kurių ėmėsi ši valstybė narė, yra nepakankamos.
Komisija pažymi, kad pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnio b punktą valstybės narės imasi būtinų priemonių pagal šios direktyvos 7 straipsnio g punktą ir 13 straipsnį kuo greičiau uždaryti sąvartynus, kurių tolesnės eksploatacijos leidimas neišduotas.
Komisija primena, kad pagal Direktyvos 1999/31 13 straipsnio b punktą sąvartynas laikomas galutinai uždarytu tik po to, kai kompetentinga institucija atlieka baigiamąjį patikrinimą vietoje, įvertina visas operatoriaus pateiktas ataskaitas ir išduoda leidimą sąvartyną uždaryti. Taigi nagrinėjamu atveju bendra aptariamo sąvartyno galutinio uždarymo procedūra galės būti laikoma pasibaigusia tik tada, kai nacionalinė valdžios institucija, atsakinga už atliekų tvarkymą, patvirtins pagal Slovakijos teisės aktą, kuriuo perkeltas Direktyvos 1999/31 13 straipsnis.
Galiausiai, Komisijos teigimu, 2016 m. rugpjūčio 15 d. sprendimas negali būti laikomas galutiniu, nes yra apskųstas.
Atsakydama į šį kaltinimą Slovakijos Respublika teigia, kad iš veiksmų, kuriuos reikia atlikti siekiant galutinai uždaryti aptariamą sąvartyną, sekos aiškiai matyti, kad norint veiksmingai uždaryti šį sąvartyną reikia daug laiko.
Taigi nepaisant didelių nacionalinių valdžios institucijų pastangų dar nebuvo galima visiškai ir galutinai uždaryti minėto sąvartyno.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad siekiant įvykdyti Sprendimą C‑331/11 reikia, kad pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnio b punktą kompetentingos Slovakijos valdžios institucijos arba leistų toliau eksploatuoti aptariamą sąvartyną pagal sutvarkymo planą, kuris atitinka šios direktyvos reikalavimus, arba nurodytų nutraukti šio sąvartyno eksploatavimą ir jį galutinai uždaryti pagal minėtos direktyvos 13 straipsnį.
Taigi reikia patikrinti, ar Slovakijos valdžios institucijos per nustatytą terminą priėmė galutinį sprendimą dėl šio sąvartyno tolesnio eksploatavimo arba uždarymo, ir prireikus patikrinti, ar priemonės, kurių ėmėsi šios valdžios institucijos siekdamos veiksmingai uždaryti sąvartyną, turi būti laikomos pakankamomis, o tai atitinkamai pirmuoju ir antruoju kaltinimais ginčija Komisija.
Referencinė data, kuria reikia remtis vertinant įsipareigojimų neįvykdymą pagal SESV 260 straipsnio 1 dalį, yra pagal šią nuostatą pateiktame oficialiame pranešime nustatyto termino pabaiga (2017 m. liepos 13 d. Sprendimo Komisija / Ispanija,
C‑388/16
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2017:548
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Šioje byloje Komisija išsiuntė oficialų pranešimą 2013 m. lapkričio 21 d., o referencinė data, kuria reikia remtis vertinant įsipareigojimų neįvykdymą, yra šiame oficialiame pranešime nustatyto termino pabaiga, t. y. 2014 m. sausio 21 d.
Dėl pirmojo kaltinimo reikia priminti, kad 2014 m. sausio 13 d. atsakyme į 2013 m. lapkričio 21 d. oficialų pranešimą Slovakijos Respublika nurodė, kad vykdyti veiklą aptariamame sąvartyne uždrausta nuo 2014 m. sausio 7 d. ir kad sprendimas dėl aptariamo sąvartyno 2a ir 2b dalių uždarymo ir rekultivavimo buvo priimtas 2013 m. spalio 21 d.
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad šio 2013 m. spalio 21 d. sprendimo egzistavimas negali paneigti Komisijos pirmojo kaltinimo pagrįstumo.
Viena vertus, pati Slovakijos Respublika pripažįsta, kad 2013 m. spalio 21 d. sprendimas netaikomas šio sąvartyno 2c daliai ir kad šios dalies uždarymo ir rekultivavimo procedūra buvo sustabdyta.
Kita vertus, nors tiesa, kad 2013 m. spalio 21 d. sprendime nurodyta uždaryti ir rekultivuoti sąvartyno 2a ir 2b dalis, 2014 m. balandžio 10 d. kompetentingos administracinės institucijos, turinčios įgaliojimus aplinkos apsaugos srityje, centrinė direkcija panaikino atgaline data šį sprendimą ir perdavė nagrinėti iš naujo.
Iš to matyti, kad pasibaigus oficialiame pranešime nustatytam terminui, t. y. 2014 m. sausio 21 d., dar nebuvo priimta jokio galutinio sprendimo dėl aptariamo sąvartyno tolesnio eksploatavimo arba uždarymo, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnio b punktą.
Tokiomis aplinkybėmis pirmasis Komisijos kaltinimas yra pagrįstas.
Kalbant apie antrąjį kaltinimą, reikia priminti, kad pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnio b punkto antrą sakinį, kai valstybė narė neleidžia toliau eksploatuoti sąvartyno, ji turi jį galutinai uždaryti pagal Direktyvos 1999/31 13 straipsnyje numatytą procedūrą.
Šiuo aspektu reikia priminti, jog siekiant įvykdyti minėtą pareigą nepakanka nutraukti naujų atliekų šalinimo sąvartyne, tačiau valstybė narė privalo užtikrinti būtinų uždarymo darbų atlikimą, kad atitinkamas sąvartynas atitiktų Direktyvą 1999/31 (šiuo klausimu žr. 2016 m. vasario 25 d. Sprendimo Komisija / Ispanija,
C‑454/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2016:117
,
ir
punktus).
Nagrinėjamu atveju Slovakijos Respublika neteigia, kad 2014 m. sausio 21 d. Direktyvos 1999/31 13 straipsnyje nurodyta uždarymo procedūra buvo baigta dėl aptariamo sąvartyno. Ji tik pažymi, kad norint galutinai uždaryti šį sąvartyną, atsižvelgiant į atliktinų veiksmų kiekį, reikia daug laiko ir kad, nepaisant didelių nacionalinių valdžios institucijų pastangų, dar nebuvo galima visiškai ir galutinai uždaryti minėto sąvartyno.
Tačiau tokio vėlavimo įvykdyti Sprendimą C‑331/11 pateisinimo negalima priimti. Kaip Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, valstybė narė negali remtis vidaus teisės nuostatomis, praktika ar vidaus teisės tvarkos situacijomis tam, kad pateisintų įsipareigojimų pagal Sąjungos teisę neįvykdymą (2017 m. liepos 13 d. Sprendimo Komisija / Ispanija,
C‑388/16
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2017:548
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Tokiomis aplinkybėmis antrasis Komisijos kaltinimas taip pat yra pagrįstas.
Taigi reikia konstatuoti, kad, nesiėmusi visų priemonių Sprendimui C‑331/11 įvykdyti, Slovakijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 260 straipsnio 1 dalį.
Dėl piniginių baudų
Paaiškinusi, kad ilgai nevykdant Teisingumo Teismo sprendimo savaime stipriai pažeidžiamas teisėtumo ir teisinio saugumo Sąjungoje principas, Komisija prašo priteisti iš Slovakijos Respublikos sumokėti ne tik periodinę baudą, bet ir vienkartinę sumą.
Kiek tai susiję su šios periodinės baudos ir šios vienkartinės sumos dydžiais, Komisija remiasi savo 2005 m. gruodžio 13 d. komunikatu „EB sutarties 228 straipsnio įgyvendinimas“ (SEC(2005) 1658), kuris atnaujintas 2015 m. rugpjūčio 6 d. komunikatu „Duomenų, naudojamų apskaičiuojant vienkartines sumas ir baudas, kurias Komisija siūlo taikyti Teisingumo Teismui vykdant pažeidimo tyrimo procedūrą, atnaujinimas“ (
OL C 257, 2015, p. 1
; toliau – 2005 m. komunikatas).
Dėl periodinės baudos
Šalių argumentai
Komisija primena, kad pagal 2005 m. komunikatą nustatant sankciją turi būti remiamasi trimis kriterijais, t. y. pažeidimo sunkumu, jo trukme ir būtinybe užtikrinti atgrasomąjį pačios sankcijos poveikį.
Dėl konstatuoto pažeidimo sunkumo Komisija pabrėžia, pirma, Sąjungos taisyklių, kurios buvo pažeistos, t. y. Direktyvoje 1999/31 nustatytų taisyklių, svarbą ir, antra, šio pažeidimo padarinius viešiesiems ir privatiems interesams, kaip antai, be kita ko, žmonių sveikatos ir aplinkos apsaugai. Šiuo klausimu ji pažymi, jog siekiant užtikrinti šią apsaugą reikia, kad sąvartynuose šalinamos atliekos nekeltų pavojaus žmonių sveikatai ir aplinkai. Taigi šiuo tikslu pagal šios direktyvos 14 straipsnį yra būtinas kompetentingų valdžios institucijų sprendimas dėl esamų sąvartynų tolesnio eksploatavimo arba uždarymo. Be to, minėtos direktyvos 13 straipsnyje nustatyti reikalavimai dėl uždarymo procedūros ir sąvartynų tvarkymo po uždarymo. Trečia, Komisija siūlo, kad vis dėlto būtų atsižvelgta į tai, kad kalbama tik apie vieną sąvartyną ir atitinkama geografinė vietovė apima tik aptariamo sąvartyno aplinkinę teritoriją, taip pat į aplinkybę, kad atliekų šalinimas šiame sąvartyne buvo sustabdytas nuo 2013 m. gruodžio 30 d. Be to, kaip į atsakomybę lengvinančias aplinkybes reikia atsižvelgti į priemones, kurių ėmėsi Slovakijos Respublika Sprendimui C‑331/11 įvykdyti, net jeigu šių priemonių toliau nepakanka.
Atsižvelgdama į visas šias aplinkybes, Komisija mano, kad pagal 2005 m. komunikate nustatytą vertinimo skalę nuo 1 iki 20 reikia nustatyti sunkumo koeficientą 2.
Dėl pažeidimo trukmės Komisija teigia, kad ji nusprendė pradėti šią procedūrą praėjus 65 mėnesiams po Sprendimo C‑331/11 paskelbimo, o tai pateisina koeficiento 3 taikymą.
Dėl koeficiento, susijusio su valstybės narės, prieš kurią pradėta procedūra, pajėgumu mokėti, vadinamojo kintamojo „n“, Komisija primena, kad 2005 m. komunikate Slovakijos Respublikai nustatytas koeficientas 1,69.
Remdamasi tuo, Komisija daro išvadą, kad pagal tame komunikate nurodytą formulę tinkama periodinė bauda per dieną turi būti 6793,80 EUR.
Dėl pažeidimo trukmės Slovakijos Respublika tvirtina, kad po 2014 m. sausio 7 d. aptariamame sąvartyne nebuvo leista vykdyti jokios atliekų šalinimo veiklos. Be to, byla yra labai sudėtinga faktiniu ir teisiniu požiūriu ir jos nagrinėjimas labai vėlavo dėl skundų, kurie buvo paduoti dėl įvairių su minėtu sąvartynu susijusių sprendimų, ir dėl pareigos prieš priimant 2016 m. lapkričio 9 d. sprendimą atlikti poveikio aplinkai vertinimą.
Dėl įsipareigojimų neįvykdymo sunkumo Slovakijos Respublika pakartoja savo poziciją, kad kaltinimai, grindžiami iš Direktyvos 1999/31 13 straipsnio kylančių esminių reikalavimų nesilaikymu, yra nepriimtini Sprendimo C‑331/11 vykdymo tikslais, ir teigia, kad bet kuriuo atveju Sprendimo C‑331/11 pavėluoto įvykdymo padariniai yra minimalūs, nes atitinkama teritorija yra ribota ir nėra greta jokių kitų valstybių narių sienos. Be to, reikia atsižvelgti į nuoseklias pastangas užtikrinti Sprendimo C‑331/11 vykdymą, ypač į tai, kad 2016 m. lapkričio 9 d. buvo nuspręsta nutraukti aptariamo sąvartyno eksploatavimą, jį uždaryti ir rekultivuoti, išskyrus jo 2c dalį. Slovakijos Respublika taip pat pabrėžia savo visapusišką bendradarbiavimą su Komisija per ikiteisminę procedūrą ir aplinkybę, kad ji dar niekada nebuvo pripažinta neįvykdžiusi įsipareigojimų panašioje byloje.
Todėl, Slovakijos Respublikos teigimu, periodinės baudos dydis turi būti mažesnis už tą, kurį pasiūlė Komisija.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal suformuotą jurisprudenciją periodinės baudos skyrimas iš esmės pateisinamas tik tiek, kiek tęsiasi iš ankstesnio sprendimo neįvykdymo kilęs pažeidimas, kol Teisingumo Teismas išnagrinės faktines aplinkybes (2016 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Komisija / Graikija,
C‑584/14
,
EU:C:2016:636
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Taip yra nagrinėjamu atveju.
Iš tiesų šalys sutaria, kad joks galutinis sprendimas dėl aptariamo sąvartyno 2c dalies uždarymo iki faktinių aplinkybių nagrinėjimo Teisingumo Teisme dar nebuvo priimtas pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnio b punktą.
Šalys taip pat sutaria, kad sąvartyno uždarymo procedūra iki šio nagrinėjimo dar nebuvo baigta pagal šios direktyvos 13 straipsnį.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad 2016 m. lapkričio 9 d. kompetentingos administracinės institucijos centrinės direkcijos sprendimu, kuriuo patvirtintas 2016 m. rugpjūčio 15 d. šios institucijos sprendimas, iš tikrųjų buvo priimtas galutinis sprendimas dėl aptariamo sąvartyno 2a ir 2b dalių uždarymo, kultivavimo ir dėl sąvartyno eksploatavimo nutraukimo.
Nors Komisija ginčija to sprendimo galutinį pobūdį nurodydama, kad jis buvo apskųstas, ši institucija neginčija Slovakijos Respublikos teiginių, jog dėl tokio skundo minėto sprendimo vykdymas nesustabdomas.
Be to, kaip savo išvados 64 punkte pažymėjo generalinė advokatė, Sąjungos teisėje, kurioje užtikrinama veiksminga teisinė apsauga, iš principo gali būti atliekama administracinio sprendimo teisminė kontrolė ir kompetentingos valdžios institucijos negali trukdyti paduoti skundą.
Vis dėlto, atsižvelgdamas į tai, jog turi būti laikoma, kad Sprendimas C‑331/11 nėra visiškai įvykdytas, nes iki faktinių aplinkybių nagrinėjimo Teisingumo Teisme jos galutinis sprendimas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnio b punktą, dėl aptariamo sąvartyno 2c dalies uždarymo dar nėra priimtas ir sąvartyno uždarymo procedūra dar nėra baigta pagal šios direktyvos 13 straipsnį, Teisingumo Teismas mano, jog periodinės baudos priteisimas iš Slovakijos Respublikos yra tinkama finansinė priemonė siekiant užtikrinti visišką Sprendimo C‑331/11 įvykdymą.
Naudodamasis savo diskrecija šioje srityje Teisingumo Teismas turi nustatyti tokį periodinės baudos dydį, kad ši bauda, pirma, atitiktų aplinkybes ir, antra, būtų proporcinga nustatytam įsipareigojimų neįvykdymui ir atitinkamos valstybės narės pajėgumui mokėti (2015 m. spalio 15 d. Sprendimo Komisija / Graikija,
C‑167/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2015:684
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Komisijos pasiūlymai dėl periodinės baudos negali įpareigoti Teisingumo Teismo ir tėra naudinga gairė. Be to, gairės, kokios numatomos Komisijos komunikatuose, neįpareigoja Teisingumo Teismo, bet prisideda prie institucijos, kai ji teikia pasiūlymus Teisingumo Teismui, veiksmų skaidrumo, nuspėjamumo ir teisinio saugumo užtikrinimo. Iš tiesų per SESV 260 straipsnio 2 dalimi grindžiamą procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kuris toliau tęsiasi valstybėje narėje, nors šis įsipareigojimų neįvykdymas jau buvo konstatuotas pirmame sprendime, priimtame pagal SESV 258 straipsnį, Teisingumo Teismas turi galėti nustatyti tokią periodinę baudą, kokią jis mano esant tinkamą priversti šią valstybę narę įvykdyti įsipareigojimus, kylančius iš pirmojo Teisingumo Teismo sprendimo (2016 m. birželio 22 d. Sprendimo Komisija / Portugalija,
C‑557/14
,
EU:C:2016:471
,
punktas).
Apskaičiuojant periodinės baudos dydį, pagrindiniai kriterijai, į kuriuos reikia atsižvelgti, siekiant užtikrinti šios baudos priverstinį pobūdį vienodai ir veiksmingai taikant Sąjungos teisę, iš principo yra pažeidimo sunkumas, jo trukmė ir atitinkamos valstybės narės mokumas. Taikant šiuos kriterijus reikia pirmiausia atsižvelgti į nevykdymo pasekmes privatiems ir viešiesiems interesams ir į atitinkamos valstybė narės įsipareigojimų įvykdymo skubą (2016 m. birželio 22 d. Sprendimo Komisija / Portugalija,
C‑557/14
,
EU:C:2016:471
,
punktas).
Pirma, kiek tai susiję su pažeidimo sunkumu, reikia konstatuoti, jog, nepaisant nustatyto įsipareigojimų neįvykdymo vietinio pobūdžio, tai, kad Slovakijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 1999/31 13 ir 14 straipsnius, gali daryti poveikį aplinkai ir žmonių sveikatai.
Vis dėlto pirmiausia reikia pažymėti, jog, be to, kad šis ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo susijęs tik su vienu sąvartynu, pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnio b punktą 2016 m. rugpjūčio 15 d. buvo nuspręsta ir 2016 m. lapkričio 9 d. patvirtinta, kad to sąvartyno 2a ir 2b dalys bus galutinai uždarytos.
Be to, nors galutinio uždarymo procedūra dar nėra baigta pagal šios direktyvos 13 straipsnio reikalavimus, nes nagrinėjamu atveju vykdant tokią procedūrą reikia atlikti daug darbų ir imtis daug priemonių, turi būti atsižvelgta į tai, kad 2014 m. sausio 7 d. buvo nutrauktas sąvartyno eksploatavimas.
Galiausiai, Slovakijos Respublika bendradarbiavo su Komisija per ikiteisminę procedūrą, susijusią su šia byla.
Antra, pažeidimo trukmę reikia įvertinti atsižvelgiant į momentą, kai Teisingumo Teismas vertina faktines aplinkybes.
Nagrinėjamu atveju pažeidimo trukmė, skaičiuojama nuo Sprendimo C‑331/11 paskelbimo, yra ilga, t. y. maždaug penkeri metai.
Trečia, Slovakijos Respublika nepateikė Teisingumo Teismui jokios informacijos apie savo pajėgumą mokėti.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta šioje byloje, Teisingumo Teismas mano, kad 5000 EUR dydžio periodinės baudos už kiekvieną dieną skyrimas yra tinkamas, kad būtų įvykdytas Sprendimas C‑331/11.
Taigi iš Slovakijos Respublikos reikia priteisti sumokėti Komisijai 5000 EUR periodinę baudą už kiekvieną dieną, kai vėluojama imtis būtinų priemonių Sprendimui C‑331/11 įvykdyti, skaičiuojant nuo sprendimo šioje byloje paskelbimo dienos iki minėto sprendimo įvykdymo dienos.
Dėl vienkartinės sumos
Šalių argumentai
Komisija prašo Teisingumo Teismo priteisti iš Slovakijos Respublikos sumokėti vienkartinę 743,60 EUR sumą už kiekvieną dieną, kuri gaunama bazinę 220 EUR sumą dauginant iš to paties periodinei baudai taikytino pažeidimo sunkumo koeficiento 2 ir iš kintamojo „n“ –1,69, skaičiuojant nuo Sprendimo C‑331/11 paskelbimo dienos iki sprendimo šioje byloje paskelbimo dienos arba iki dienos, kai Slovakijos Respublika imsis būtinų priemonių Sprendimui C‑331/11 įvykdyti, jei tai įvyks anksčiau už sprendimo šioje byloje paskelbimą; vis dėlto bendra vienkartinė suma turi būti ne mažesnė kaip 939000 EUR.
Slovakijos Respublika Teisingumo Teismui vertinti pateikė visą informaciją apie įvairias pinigines baudas, t. y. apie periodinę baudą ir vienkartinę sumą, kurias šioje byloje siūlo Komisija; ši informacija iš esmės pakartota šio sprendimo 71–73 punktuose.
Teisingumo Teismo vertinimas
Teisingumo Teismas, naudodamasis savo diskrecija, kuri jam suteikta šioje srityje, turi teisę nustatyti kartu ir periodinę baudą, ir vienkartinę sumą (2018 m. vasario 22 d. Sprendimo Komisija / Graikija,
C‑328/16
,
EU:C:2018:98
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Vienkartinės sumos priteisimas iš esmės grindžiamas atitinkamos valstybės narės pareigų nevykdymo padarinių privatiems ir viešiesiems interesams vertinimu, ypač kai įsipareigojimai buvo nevykdomi ilgą laiką priėmus sprendimą, kuriame pirmą kartą konstatuotas šis nevykdymas (2014 m. gegužės 13 d. Sprendimo Komisija / Ispanija,
C‑184/11
,
EU:C:2014:316
,
punktas).
Vienkartinės sumos priteisimas ir šios sumos galimo dydžio nustatymas kiekvienu atskiru atveju turi priklausyti nuo visų svarbių veiksnių, susijusių ir su konstatuoto pažeidimo ypatybėmis, ir su atitinkamos valstybės narės, prieš kurią pradėta procedūra pagal SESV 260 straipsnį, elgesiu. Teisingumo Teismui suteikta plati diskrecija nuspręsti, ar reikia skirti tokią sankciją, ir prireikus nustatyti jos dydį (2014 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Komisija / Italija,
C‑196/13
,
EU:C:2014:2407
,
punktas).
Nagrinėjamu atveju aplinkybėmis, dėl kurių šiame sprendime konstatuotas įsipareigojimų neįvykdymas, t. y. viena vertus, tuo, kad joks galutinis sprendimas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnio b punktą, dėl aptariamo sąvartyno uždarymo nebuvo priimtas per nustatytą terminą, ir, kita vertus, tuo, kad šis sąvartynas nebuvo galutinai uždarytas pagal šios direktyvos 13 straipsnį, atsižvelgiant į tai, jog jos kelia pavojų aplinkai ir žmonių sveikatai, ir į būtinybę veiksmingai užkirsti kelią analogiškų Sąjungos teisės aktų pažeidimų pasikartojimui ateityje, pateisinamas atgrasomosios priemonės nustatymas, kaip antai vienkartinės sumos priteisimas.
Tokiomis aplinkybėmis naudodamasis savo diskrecija Teisingumo Teismas turi nustatyti šios vienkartinės sumos dydį taip, kad, pirma, jis atitiktų aplinkybes ir, antra, būtų proporcingas padarytam pažeidimui (2015 m. spalio 15 d. Sprendimo Komisija / Graikija,
C‑167/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2015:684
,
punktas).
Tarp šiuo klausimu svarbių veiksnių yra konstatuoto pažeidimo sunkumas ir jo trukmė paskelbus sprendimą, kuriame jis nustatytas (2014 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Komisija / Graikija,
C‑378/13
,
EU:C:2014:2405
,
punktas).
Nagrinėjamo atvejo aplinkybės, į kurias reikia atsižvelgti, išplaukia, be kita ko, iš šio sprendimo 85–91 punktuose pateiktų argumentų, susijusių su pažeidimo sunkumu, jo trukme ir atitinkamos valstybės narės mokumu.
Šiuo klausimu, pirma, reikia priminti, kad nepaisant nuoseklių Slovakijos valdžios institucijų pastangų užtikrinti Sprendimo C‑331/11 vykdymą ir atsižvelgiant į tai, kad nuo 2014 m. sausio 7 d. buvo nutrauktas aptariamo sąvartyno eksploatavimas, galutinis sprendimas dėl sąvartyno 2a ir 2b dalių uždarymo, kultivavimo ir dėl šių dalių eksploatavimo nutraukimo buvo priimtas tik 2016 m. rugpjūčio 15 d. ir patvirtintas 2016 m. lapkričio 9 d., t. y. praėjus daugiau nei trejiems metams po minėto sprendimo paskelbimo, o minėto sąvartyno uždarymo procedūra nebuvo baigta iki faktinių aplinkybių nagrinėjimo Teisingumo Teisme. Kalbant apie 2c dalį, pažymėtina, kad iki šio nagrinėjimo joks galutinis sprendimas dėl jos uždarymo nebuvo priimtas ir net nebuvo pradėta uždarymo procedūra. Taigi reikia konstatuoti, kad nagrinėjamas pažeidimas tęsėsi ilgą laiką.
Kiek tai susiję, antra, su pažeidimo sunkumu, nepaisant pažeidimo vietinio pobūdžio ir to, kad Slovakijos Respublika bendradarbiavo su Komisija per ikiteisminę procedūrą, susijusią su šia byla, reikia atsižvelgti į tai, jog šios valstybės narės įsipareigojimų pagal Direktyvos 1999/31 13 ir 14 straipsnius neįvykdymas gali daryti poveikį aplinkai ir žmonių sveikatai.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismas mano, kad šios aplinkybės bus tinkamai įvertintos nustačius vienkartinę 1000000 EUR sumą, kurią turės sumokėti Slovakijos Respublika.
Taigi reikia priteisti iš Slovakijos Respublikos sumokėti Komisijai 1000000 EUR vienkartinę sumą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas, o Slovakijos Respublika pralaimėjo bylą, iš jos priteisiamos bylinėjimosi išlaidos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
Nesiėmusi visų priemonių 2013 m. balandžio 25 d. Sprendimui Komisija / Slovakija (
C‑331/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:271
) įvykdyti, Slovakijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 260 straipsnio 1 dalį.

2.
Tuo atveju, jeigu 1 punkte konstatuotas įsipareigojimų neįvykdymas išlieka šio sprendimo paskelbimo dieną, priteisti iš Slovakijos Respublikos sumokėti Europos Komisijai į „Nuosavų Europos Sąjungos išteklių“ sąskaitą 5000 EUR periodinę baudą už kiekvieną dieną, kai vėluojama imtis būtinų priemonių 2013 m. balandžio 25 d. Sprendimui Komisija / Slovakija (
C‑331/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:271
) įvykdyti, skaičiuojant nuo sprendimo šioje byloje paskelbimo dienos iki visiško 2013 m. balandžio 25 d. Sprendimo Komisija / Slovakija (
C‑331/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:271
) įvykdymo.

3.
Priteisti iš Slovakijos Respublikos sumokėti Europos Komisijai 1000000 EUR vienkartinę sumą.

4.
Priteisti iš Slovakijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: slovakų.