CELEX: 62019CJ0719
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Savienības pilsonība
Direktīva 2004/38/EK
Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā
15. pants
Savienības pilsoņa pagaidu uzturēšanās uzņemošās dalībvalsts teritorijā izbeigšana
Lēmums par izraidīšanu
Šī Savienības pilsoņa fiziska izceļošana no šīs teritorijas
Šī lēmuma par izraidīšanu iedarbība laikā
6. pants
Minētā Savienības pilsoņa iespēja izmantot jaunas uzturēšanās tiesības pēc atgriešanās minētajā teritorijā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 6. panta 1. punktu un 15. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (
OV 2004, L 158, 77. lpp.
, un labojumi
OV 2004, L 229, 35. lpp.
, un
OV 2005, L 197, 34. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp FS, Savienības pilsoni, kurš atstāja Nīderlandes teritoriju pēc lēmuma par viņa izraidīšanu pieņemšanas, un
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(valsts sekretārs tieslietu un drošības jautājumos, Nīderlande; turpmāk tekstā – “valsts sekretārs”) par lēmumu, ar kuru šim Savienības pilsonim pēc atgriešanās uzņemošajā dalībvalstī tika piemērota administratīvā aizturēšana.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Šengenas Robežu kodekss
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/399 (2016. gada 9. marts) par Savienības Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss) (
OV 2016, L 77, 1. lpp.
) 22. pantā “Iekšējo robežu šķērsošana” ir paredzēts:
“Iekšējās robežas var šķērsot jebkurā vietā, un personām – neatkarīgi no viņu valstspiederības – nepiemēro robežpārbaudes.”
Direktīva 2004/38
Direktīvas 2004/38 1.–3., 10. un 16. apsvērumā ir noteikts:
“(1)
Savienības pilsonība ikvienam Savienības pilsonim nodrošina primāras un individuālas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ievērojot [LESD] noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai noteiktos pasākumus.
(2)
Personu brīva pārvietošanās ir viena no pamatbrīvībām, kas raksturīgas iekšējam tirgum. Šī pamatbrīvība aptver teritoriju bez iekšējām robežām, kurā šī brīvība tiek nodrošināta saskaņā ar [LESD] nosacījumiem.
(3)
Savienības pilsonībai vajadzētu būt dalībvalstu piederīgo pamatstatusam, viņiem īstenojot savas brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības. Tādēļ, lai vienkāršotu un nostiprinātu visu Savienības pilsoņu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības, ir jākodificē un jāpārskata Kopienas tiesību akti, kas atsevišķi attiecas uz darba ņēmējiem, pašnodarbinātām personām, kā arī studentiem un citām ekonomiski neaktīvām personām.
[..]
(10)
Personām, kas īsteno savas uzturēšanās tiesības, uzturēšanās sākumposmā tomēr nebūtu jākļūst par pārmērīgu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai. Tādēļ Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesības uzturēties uz laiku, kas ir ilgāks par trīs mēnešiem, būtu jāpakļauj nosacījumiem.
[..]
(16)
Kamēr vien personas, kam ir uzturēšanās tiesības, nekļūst par pārmērīgu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai, tās nebūtu jāizraida. [..]”
Šīs pašas direktīvas 3. panta “Saņēmēji” 1. punktā ir paredzēts:
“Šo direktīvu piemēro visiem Savienības pilsoņiem, kas pārceļas uz dzīvi vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski piederīgi, un uz viņu ģimenes locekļiem atbilstīgi 2. panta 2. punkta definīcijai, kuri tos pavada vai pārceļas kopā ar tiem.”
Direktīvas 2004/38 5. pantā “Ieceļošanas tiesības” ir noteikts:
“1.   Neskarot noteikumus par ceļošanas dokumentiem, ko piemēro valstu robežkontrolei, dalībvalstis atļauj ieceļot savā teritorijā Savienības pilsoņiem, kam ir derīga personas apliecība vai pase, un viņu ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie, atļauj ieceļot savā teritorijā, ja tiem ir derīga pase.
[..]
5.   Dalībvalsts drīkst pieprasīt, lai attiecīgā persona paziņo par savu uzturēšanos tās teritorijā saprātīgā un nediskriminējošā laikposmā. Ja nav izpildīta šī prasība, pret attiecīgo personu var vērst samērīgas un nediskriminējošas sankcijas.”
Šīs direktīvas 6. panta “Tiesības uzturēties uz laiku līdz trim mēnešiem” 1. punktā ir paredzēts:
“Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā uz laiku līdz trim mēnešiem, neizvirzot viņiem nosacījumus vai formalitāšu ievērošanu, izņemot prasību, ka viņiem jābūt derīgai personas apliecībai vai pasei.”
Minētās direktīvas 7. pantā “Tiesības uzturēties ilgāk nekā trīs mēnešus” 1. punktā ir noteikts:
“Visiem Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus, ja:
a)
viņi ir darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas uzņēmējā dalībvalstī; vai arī
b)
viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem, lai nekļūtu par uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā, un viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums uzņēmējā dalībvalstī; vai arī
c)
viņi ir reģistrēti privātā vai sabiedriskā iestādē, ko akreditē vai finansē uzņēmēja dalībvalsts, pamatojoties uz saviem tiesību aktiem vai administratīvo praksi, lai apmeklētu mācības, tostarp arodmācības, un
d)
viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums uzņēmējā dalībvalstī un viņi, iesniedzot deklarāciju vai pēc savas izvēles izmantojot līdzvērtīgus paņēmienus, pierāda attiecīgajai valsts iestādei, ka viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem un ka viņi nekļūs par uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā; vai arī
[..].”
Šīs pašas direktīvas 8. panta “Administratīvās formalitātes Savienības pilsoņiem” 1. punktā ir paredzēts:
“Neskarot 5. panta 5. punktu, uzņēmēja dalībvalsts var pieprasīt Savienības pilsonim reģistrēties attiecīgajās iestādēs, ja uzturēšanās laiks ir ilgāks par trim mēnešiem.”
Atbilstoši Direktīvas 2004/38 14. pantam “Uzturēšanās tiesību saglabāšana”:
“1.   Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem ir 6. pantā paredzētās uzturēšanās tiesības, kamēr viņi nekļūst par pārmērīgu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai.
2.   Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem 7., 12. un 13. pantā paredzētās uzturēšanās tiesības ir tikmēr, kamēr viņi atbilst minētajos pantos paredzētajiem nosacījumiem.
Īpašos gadījumos, kad ir pamatotas šaubas par to, vai Savienības pilsonis vai viņa/viņas ģimenes locekļi atbilst 7., 12. un 13. pantā paredzētajiem nosacījumiem, dalībvalstis var pārbaudīt, vai šie nosacījumi ir ievēroti. Šo pārbaudi neveic sistemātiski.
3.   Ja Savienības pilsonis vai viņa/viņas ģimenes locekļi izmanto uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu, tas nav priekšnoteikums tūlītējai viņa/viņas izraidīšanai.
4.   Atkāpjoties no 1. un 2. punkta un neskarot VI nodaļas noteikumus, Savienības pilsoņus vai viņu ģimenes locekļus nekādā gadījumā nedrīkst izraidīt, ja:
[..]
b)
Savienības pilsoņi ir ieceļojuši uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, lai meklētu darbu. Šādā gadījumā Savienības pilsoņus un viņu ģimenes locekļus nedrīkst izraidīt, kamēr Savienības pilsoņi var pierādīt, ka viņi turpina meklēt darbu un ka viņiem ir reālas izredzes tikt pieņemtiem darbā.”
Šīs direktīvas 15. pants “Procesuālās garantijas” ir formulēts šādi:
“1.   Procedūras, kas paredzētas 30. un 31. pantā, analoģiski piemēro visiem lēmumiem, ar ko ierobežo Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu brīvu pārvietošanos tādu iemeslu dēļ, kuri nav sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumi.
[..]
3.   Uzņēmēja dalībvalsts nedrīkst noteikt ieceļošanas aizliegumu, pamatojoties uz lēmumu par izraidīšanu, uz kuru attiecas 1. punkts.”
Minētās direktīvas 16. panta “Vispārējs noteikums attiecībā uz Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem” 1. punktā ir noteikts:
“Savienības pilsoņiem, kas likumīgi un nepārtraukti ir uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus, ir tiesības pastāvīgi uzturēties šajā valstī. [..]”
Direktīvas 2004/38 17. pantā “Izņēmumi attiecībā uz personām, kas vairs nestrādā uzņēmējā dalībvalstī, un to ģimenes locekļiem” tostarp ir paredzēti izņēmumi no šīs direktīvas 16. pantā paredzētā vispārējā atbilstības noteikuma pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas nolūkos.
Minētās direktīvas 21. pantā “Uzturēšanās nepārtrauktība” ir noteikts:
“Šajā direktīvā uzturēšanās nepārtrauktību var apliecināt ar jebkādiem pierādījumiem, ko izmanto uzņēmējā dalībvalstī. Uzturēšanās nepārtrauktību izbeidz ar pienācīgi izpildītu lēmumu par izraidīšanu, kas pieņemts pret attiecīgo personu.”
Direktīvas 2004/38 24. panta “Vienlīdzīga attieksme” 2. punktā ir noteikts:
“Atkāpjoties no 1. punkta noteikumiem, uzņēmējai dalībvalstij nav pienākuma piešķirt tiesības uz sociālo palīdzību pirmo trīs uzturēšanās mēnešu laikā vai vajadzības gadījumā ilgākā laika posmā, kas noteikts 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā, kā arī tai nav pienākuma pirms pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas piešķirt līdzekļus mācībām, tostarp arodapmācībai, ja šie līdzekļi ir stipendijas vai studiju kredīti personām, kas nav darba ņēmēji, pašnodarbinātas personas, personas, kas saglabā šādu statusu, un to ģimenes locekļi.”
Šīs direktīvas 27. panta “Vispārīgi principi” 1. punktā ir noteikts:
“Ievērojot šīs nodaļas noteikumus, dalībvalstis neatkarīgi no valstiskās piederības drīkst ierobežot Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību sabiedriskās kārtības, valsts [sabiedriskās] drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ. Šādus apsvērumus neizmanto ekonomiskos nolūkos.”
Saskaņā ar Direktīvas 2004/38 30. pantu “Lēmumu paziņošana”:
“1.   Attiecīgajām personām rakstiski paziņo visus lēmumus, kas pieņemti saskaņā ar 27. panta 1. punktu, tā, lai viņām būtu saprotams to saturs un radītās sekas.
[..]
3.   Paziņojumā norāda tiesu vai administratīvo iestādi, kurā attiecīgā persona var pārsūdzēt lēmumu, pārsūdzības termiņu un attiecīgā gadījumā laiku, kas personai atvēlēts, lai izceļotu no dalībvalsts teritorijas. Izņemot pienācīgi pamatotus steidzamus gadījumus, laiks, kas atvēlēts izceļošanai no teritorijas, nedrīkst būt īsāks par vienu mēnesi no paziņojuma dienas.”
Šīs direktīvas 31. panta “Procesuālās garantijas” 4. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis drīkst izraidīt attiecīgo indivīdu no savas teritorijas, kamēr vēl noris pārsūdzības procedūra, bet tās nedrīkst liegt indivīdam aizstāvēt sevi personiski, izņemot gadījumus, kad viņa/viņas ierašanās varētu radīt nopietnas problēmas sabiedriskajai kārtībai vai valsts drošībai vai ja pārsūdzība vai jautājuma izskatīšana tiesā ir saistīta ar aizliegumu ieceļot to teritorijā.”
Minētās direktīvas 32. pants “Izbraukšanas rīkojumu darbības termiņš” ir formulēts šādi:
“1.   Personas, kuras sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ ir izraidītas no valsts, pēc pienācīga laikposma, ņemot vērā apstākļus, un visādā ziņā pēc trīs gadiem no tā galīgā izbraukšanas rīkojuma izpildes, kas bijis spēkā un pieņemts saskaņā ar [Savienības] tiesību aktiem, var iesniegt pieteikumu par izbraukšanas rīkojuma atcelšanu, izvirzot argumentus, lai konstatētu, ka ir būtiski mainījušies apstākļi, ar kuriem ir attaisnots lēmums par izbraukšanas rīkojumu.
Attiecīgā dalībvalsts pieņem lēmumu par šo pieteikumu sešu mēnešu laikā no tā iesniegšanas.
2.   Personām, kuras minētas 1. punktā, nav tiesību ieceļot attiecīgās dalībvalsts teritorijā, kamēr izskata viņu pieteikumu.”
Nīderlandes tiesības
Vw 2000
2000. gada 23. novembra
Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet
(
Vreemdelingenwet 2000
) (2000. gada Ārvalstnieku likums) (
Stb
. 2000, Nr. 495), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “
Vw 2000
”), 1. pantā ir paredzēts:
“Šajā likumā un pamatojoties uz to pieņemtajās tiesību normās:
[..]
[Savienības pilsoņi]:
1° ir Eiropas [Savienības pilsoņi], kas saskaņā ar LESD ir tiesīgi ieceļot citas dalībvalsts teritorijā un uzturēties tajā;
[..].
ārvalstnieks: ikviena persona, kurai nav Nīderlandes valstspiederības un kuru saskaņā ar tiesību normām nedrīkst pielīdzināt Nīderlandes valstspiederīgajam”.
Likuma
Vw
8. pantā ir noteikts:
“Ārvalstnieks ir tiesīgs pastāvīgi uzturēties Nīderlandē tikai tad, ja:
[..]
e.
viņš ir Savienības pilsonis, ciktāl viņš uzturas Nīderlandē saskaņā ar tiesisko regulējumu, kas pieņemts atbilstoši LESD vai Līgumam par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ).”
Likuma
Vw 2000
50. pantā ir paredzēts:
“1.   Par robežu uzraudzību un ārvalstnieku kontroli atbildīgie ierēdņi ir tiesīgi, pamatojoties vai nu uz faktiem un apstākļiem, kas atbilstoši objektīviem kritērijiem ļauj saprātīgi prezumēt nelikumīgu uzturēšanos, vai cīņā pret nelikumīgu uzturēšanos pēc robežu šķērsošanas, aizturēt personas, lai noskaidrotu viņu identitāti, valstspiederību un uzturēšanās nosacījumus. Ikvienam, kurš apgalvo, ka ir Nīderlandes valstspiederīgais, bet nespēj to pierādīt, var piemērot 2. un 5. punktā minētos piespiedu pasākumus. Vispārpiemērojamos noteikumos ir noteikti dokumenti, kādiem ārvalstniekam ir jābūt, lai varētu noskaidrot viņa identitāti, valstspiederību un uzturēšanās nosacījumus.
[..]
3.   Ja aizturētās personas identitāte var tikt noskaidrota nekavējoties un ja izrādās, ka viņai nav likumīgu uzturēšanās tiesību, vai arī, ja uzreiz nav skaidrs, ka viņai ir likumīgas uzturēšanās tiesības, šo personu var nogādāt nopratināšanai paredzētajā vietā. Attiecīgā persona tur tiek turēta uz laiku, kas nepārsniedz sešas stundas, ar nosacījumu, ka netiek ņemts vērā laikposms no pusnakts līdz pulksten deviņiem no rīta.
[..]”
Saskaņā ar
Vw 2000
59. pantu:
“1.   Ja to prasa sabiedriskās kārtības vai valsts drošības intereses, ministrs var aizturēt izraidīšanas nolūkā ārvalstnieku, kurš
a. uzturas nelikumīgi;
[..].”
Likuma
Vw2000
61. pants ir formulēts šādi:
“1.   Ārvalstniekam, kurš neuzturas vai vairs neuzturas likumīgi, pēc savas iniciatīvas ir jāatstāj Nīderlandes teritorija 62. pantā noteiktajā termiņā.
[..]”
Likuma
Vw 2000
62. pantā ir noteikts:
“1.   Pēc atgriešanas lēmuma pieņemšanas attiecībā uz ārvalstnieku vai, ja runa ir par Savienības pilsoni, pēc viņa likumīgas uzturēšanās beigām attiecīgajai personai četru nedēļu laikā pēc savas iniciatīvas ir jāatstāj Nīderlandes teritorija.
[..]”
Likuma
Vw 2000
63. pantā ir paredzēts:
“1.   Ārvalstnieku, kurš nav likumīgi uzturējies un kurš pēc savas iniciatīvas nav atstājis Nīderlandes teritoriju šajā likumā noteiktajā termiņā, var izraidīt.
[..]”
Saskaņā ar
Vw 2000
72. pantu:
“[..]
3.   Šajā iedaļā administratīvās iestādes aktu attiecībā uz ārvalstnieku kā tādu arī uzskata par lēmumu [..].
[..]”
Likuma
Vw 2000
106. pants ir formulēts šādi:
“1.   Ja
rechtbank
(tiesa) atceļ drošības līdzekli, kas paredz brīvības atņemšanu vai ierobežošanu vai ja brīvības atņemšana vai ierobežošana ir jau tikusi atcelta pirms pieteikuma par šī drošības līdzekļa atcelšanu izskatīšanas, tā var piešķirt ārvalstniekam kompensāciju no valsts līdzekļiem. [..]
2.   Šis 1. punkts ir piemērojams pēc analoģijas, ja
Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State
(Valsts padomes Administratīvo strīdu nodaļa) atceļ drošības līdzekli, kas paredz brīvības atņemšanu vai ierobežošanu.”
Vw 2000
112. pantā ir noteikts:
“Saskaņā ar starptautisku nolīgumu vai starptautiskas organizācijas lēmumu, kas ir saistošs Nīderlandes Karalistei, noteikumus par ārvalstnieku likumīgu uzturēšanos var noteikt ar vai saskaņā ar vispārpiemērojamiem noteikumiem, ar kuriem šo ārvalstnieku interesēs var atkāpties no šī likuma.”
Vreemdelingenbesluit 2000
2000. gada 23. novembra
Besluit tot uitvoering van de Vreemdelingenwet 2000
(
Vreemdelingenbesluit 2000
) (2000. gada Lēmums par ārvalstniekiem) (
Stb
. 2000, Nr. 497) 8.7. pants, tā redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā, ir ietverts šī lēmuma 8. nodaļas otrās sadaļas otrajā apakšiedaļā, kurā tostarp ir ietverti 8.8., 8.11., 8.12. un 8.16. pants. Tajā ir noteikts:
“1.   Šī apakšiedaļa attiecas uz ārvalstniekiem, kuriem ir kādas Savienības dalībvalsts vai EEZ līguma dalībvalsts pilsonība, vai Šveices pilsonība un kuri dodas uz Nīderlandi vai tur uzturas.
[..]”
Saskaņā ar minētā lēmuma 8.11. pantu:
“1.   Ārvalstnieks, kas minēts 8.7. panta 1. punktā, trīs mēnešus pēc ieceļošanas uzturas likumīgi, ja:
a.
viņam ir derīga identitātes karte vai pase; vai
b.
viņš ar citiem līdzekļiem nepārprotami sniedz pierādījumus par viņa identitāti un valstspiederību.
[..]”
Tā paša lēmuma 8.12. pants ir formulēts šādi:
“1.   Ārvalstnieks, kas minēts 8.7. panta 1. punktā, Nīderlandē uzturas likumīgi ilgāk nekā trīs mēnešus pēc ieceļošanas, ja:
a.
viņš Nīderlandē ir algots darbinieks vai pašnodarbināta persona, vai ir ieradies Nīderlandē darba meklējumos un var pierādīt, ka meklē darbu un viņam ir reālas iespējas tikt pieņemtam darbā;
b.
viņam ir pietiekami iztikas līdzekļi sev un ģimenes locekļiem, un viņam ir pilna veselības apdrošināšana Nīderlandē;
c.
viņš ir reģistrēts studijām, kas iekļautas
Centraal register opleidingen hoger onderwijs
(Centrālais augstākās izglītības programmu reģistrs, Nīderlande) [..];
[..].
2.   Šī panta 1. punkta a) apakšpunktā minētā ārvalstnieka likumīga uzturēšanās netiek izbeigta tikai tāpēc vien, ka šis valstspiederīgais vairs nav darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona:
a.
īslaicīgas darbnespējas gadījumā slimības vai nelaimes gadījuma dēļ;
b.
gadījumā, ja viņš ir kļuvis par bezdarbnieku neatkarīgi no savas gribas pēc tam, kad ir bijis nodarbināts kā darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona vismaz vienu gadu un ir reģistrējies kā darba meklētājs
Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
(Darba ņēmēju sociālās apdrošināšanas iestāde, Nīderlande);
c.
vismaz sešu mēnešu laikā pēc tam, kad viņš ir kļuvis par bezdarbnieku neatkarīgi no savas gribas, beidzoties darba līgumam uz laiku, kas īsāks par vienu gadu, vai pēc piespiedu bezdarba pirmo divpadsmit mēnešu laikā, ja viņš ir reģistrējies kā darba meklētājs Darba ņēmēju sociālās apdrošināšanas iestādē;
d.
ja viņš uzsāk profesionālo izglītību, kas, izņemot bezdarba gadījumus neatkarīgi no viņa gribas, ir saistīta ar viņa iepriekšējo profesionālo darbību.
[..].”
2000. gada Lēmuma par ārvalstniekiem 8.16. panta 1. punktā ir noteikts:
“Neskarot 8.22. un 8.23. pantu, likumīgā uzturēšanās nebeidzas, kamēr ārvalstnieks atbilst 8.12.–8.15. pantā paredzētajiem nosacījumiem. Atsevišķos īpašos gadījumos, kad var rasties šaubas, ministrs var pārbaudīt, vai nosacījumi ir izpildīti. Šo pārbaudi neveic sistemātiski. Sociālās palīdzības izmantošana automātiski neizbeidz likumīgu uzturēšanos.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Ar 2018. gada 1. jūnija lēmumu valsts sekretārs uzskatīja, ka FS, Polijas pilsonis, nelikumīgi uzturas Nīderlandes teritorijā.
Valsts sekretārs pamatoja šo lēmumu ar to, ka no izmeklēšanas izrietēja, ka, lai gan FS piecus mēnešus bija strādājis Nīderlandē, viņš vairs nebija algots darbinieks vai pašnodarbinātais, viņš nebija pierādījis, ka ir piespiedu bezdarbnieks vai darba meklētājs, un viņš nestudēja. Turklāt minētajā izmeklēšanā tika atklāts, ka FS nav pierādījis, ka viņam ir pietiekami līdzekļi, lai varētu sevi uzturēt. Visbeidzot, tika ņemts vērā fakts, ka policijas dienesti vairākas reizes bija aizturējuši FS par iespējamām zādzībām no veikaliem un par kabatzādzībām.
Līdz ar to valsts sekretārs minētajā lēmumā uzskatīja, ka FS neatbilst Direktīvas 2004/38 7. pantā paredzētajiem nosacījumiem.
Ar 2018. gada 25. septembra lēmumu (turpmāk tekstā – “lēmums par FS izraidīšanu”) valsts sekretārs noraidīja FS sūdzību par 2018. gada 1. jūnija lēmumu kā nepamatotu.
Valsts sekretārs lēmumu par FS izraidīšanu pamatoja ar faktu, ka tā informācija, uz kuru attiecīgā persona atsaucās savā sūdzībā, neprasīja atšķirīgu novērtējumu no tā, uz kura pamata viņš bija pieņēmis 2018. gada 1. jūnija lēmumu. Valsts sekretārs tostarp uzskatīja, ka FS savā sūdzībā nav arī pierādījis, ka viņš būtu piespiedu bezdarbnieks vai darba meklētājs. Valsts sekretārs arī uzskatīja, ka nav ticis izvērtēts, vai FS rīcība rada faktiskus, reālus un nopietnus draudus kādai no sabiedrības pamatinteresēm. Tādējādi lēmums par FS izraidīšanu neesot pamatots ar Direktīvas 2004/38 27. pantu.
Lēmumā par FS izraidīšanu valsts sekretārs noteica četras nedēļas ilgu laikposmu, skaitot no šī lēmuma paziņošanas dienas viņa brīvprātīgai izceļošanai, un norādīja, ka šī termiņa neievērošanas gadījumā viņš var tikt izraidīts. Ņemot vērā šī lēmuma paziņošanas datumu, minētais laikposms beidzās 2018. gada 23. oktobrī.
FS minēto lēmumu par izraidīšanu nepārsūdzēja, līdz ar to šis lēmums ir kļuvis galīgs.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka FS ir atstājis Nīderlandes teritoriju katrā ziņā vēlākais 2018. gada 23. oktobrī, ņemot vērā, ka Vācijas policijas dienesti šajā datumā viņu aizturēja uz aizdomu pamata par zādzību no veikala.
FS paziņoja, ka pēc Nīderlandes pamešanas viņš dzīvoja pie draugiem
Kaldenkirchen
[Kaldenkirhenē] (Vācija). Šī apdzīvotā vieta atrodas tieši aiz robežas starp šīm divām dalībvalstīm. Turklāt FS arī norādīja, ka savas atkarības no marihuānas dēļ viņš ik dienas ieradās Nīderlandē, lai to iegādātos.
Visbeidzot, FS paziņoja, ka viņš ieceļoja Nīderlandes teritorijā 2018. gada 21. novembrī, jo viņš bija saņēmis uzaicinājumu ierasties tiesā tā paša gada 23. novembrī. 2018. gada 22. novembrī FS tika aizturēts lielveikalā
Venlo
(Nīderlande) par zādzību. Tā kā FS nevarēja uzrādīt personu apliecinošu dokumentu, Nīderlandes policija viņu aizturēja saskaņā ar
Vw 2000
50. pantu nopratināšanas nolūkā.
Valsts sekretārs nolēma FS piemērot administratīvu aizturēšanu saskaņā ar
Vw 2000
59. panta 1. punkta ievaddaļu un a) apakšpunktu. Šāda turēšana apsardzībā administratīvā kārtā ir paredzēta ārvalstniekiem, kuri nelikumīgi uzturas Nīderlandes teritorijā, gaidot viņu izraidīšanu uz izcelsmes valsti.
Valsts sekretārs pamatoja šo lēmumu ar to, ka turēšanas apsardzībā pasākums ir nepieciešams sabiedriskās kārtības interesēs, ņemot vērā risku, ka FS varētu izvairīties no ārvalstnieku kontroles, un ka viņš traucē viņa izceļošanas vai izraidīšanas procedūras sagatavošanu. Pirmkārt, FS, pārkāpjot tiesību aktus attiecībā uz Nīderlandes ārvalstniekiem, noteiktu laiku esot izvairījies no ārvalstnieku kontroles, otrkārt, FS iepriekš esot ticis paziņots par lēmumu, no kura izriet, ka viņam bija pienākums atstāt Nīderlandes teritoriju, un viņš to neesot izdarījis noteiktajā laikposmā, treškārt, FS neesot bijusi dzīvesvieta vai pastāvīga dzīvesvieta, ceturtkārt, FS rīcībā neesot bijuši pietiekami līdzekļi un, piektkārt, FS esot ticis turēts aizdomās par nozieguma vai kriminālpārkāpuma izdarīšanu vai jau ticis par to notiesāts.
Ar 2018. gada 7. decembra spriedumu
rechtbank Den Haag, zittingsplaats Groningen
(Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Groningenā, Nīderlande) noraidīja kā nepamatotu FS celto prasību attiecībā uz lēmumu par aizturēšanu, it īpaši ar šo prasību saistīto kompensācijas prasību.
FS par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību
Raad van State
(Valsts padome, Nīderlande).
2018. gada 18. decembrī FS, pamatojoties uz
Vw 2000
72. panta 3. punktu, iesniedza sūdzību par viņa izraidīšanu uz Poliju tā paša gada 21. decembrī. Viņš arī lūdza
voorzieningenrechter van de rechtbank Den Haag
(Hāgas tiesas pagaidu noregulējuma tiesnesis, Nīderlande) izdot rīkojumu par pagaidu pasākuma noteikšanu, lai apturētu viņa izraidīšanu.
Ar 2018. gada 20. decembra lēmumu
voorzieningenrechter van de rechtbank Den Haag
(Hāgas tiesas pagaidu noregulējuma tiesnesis, Nīderlande) apmierināja FS lūgumu par pagaidu pasākumiem un tādējādi aizliedza izraidīt FS uz Poliju pirms četru nedēļu laikposma beigām, skaitot no dienas, kad paziņots par lēmumu, kas pieņemts par FS sūdzību. Tajā pašā dienā, tā kā, pamatojoties uz minēto lēmumu par pagaidu pasākumu noteikšanu, FS izraidīšana uz Poliju īslaicīgi bija aizliegta, valsts sekretārs atcēla aizturēšanas pasākumu, ko viņš bija noteicis attiecībā uz FS.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai gan valsts sekretārs atcēla minēto aizturēšanas pasākumu, FS joprojām ir ieinteresēts šajā tiesā izskatāmajā apelācijas sūdzībā, jo saskaņā ar
Vw 2000
106. pantu FS ir tiesības uz kompensāciju, ja tiek konstatēts, ka viņš ir ticis nelikumīgi aizturēts.
Iesniedzējtiesa norāda, ka lēmums par FS izraidīšanu, kurā valsts sekretārs uzskatīja, ka attiecīgajai personai nav tiesību uzturēties Nīderlandes teritorijā, neizpildot Direktīvas 2004/38 7. pantā paredzētos nosacījumus, un noteica viņam pienākumu atstāt šo teritoriju četru nedēļu laikposmā no šī lēmuma paziņošanas attiecīgajai personai, pretējā gadījumā paredzot izraidīšanu, ir lēmums par izraidīšanu šīs direktīvas 15. panta izpratnē. Iesniedzējtiesa norāda, ka tajā izskatāmajā lietā tagad nav strīda par to, ka FS ir brīvprātīgi atstājis Nīderlandes teritoriju viņam noteiktajā laikposmā.
Šī tiesa uzskata, ka jautājums par to, vai FS 2018. gada 23. novembrī pēc viņa atgriešanās Nīderlandes teritorijā tika pamatoti aizturēts, ir atkarīgs no tā, vai viņam šajā datumā atkal bija uzturēšanās tiesības šajā teritorijā, un tam būtu jānosaka tiesiskās sekas, kādas ir lēmumam par FS izraidīšanu.
Ne no Direktīvas 2004/38 15. panta formulējuma, ne no tās sistēmas neizrietot, ka lēmums par izraidīšanu turpina radīt tiesiskas sekas uz noteiktu laiku pēc tam, kad attiecīgā persona ir atstājusi uzņemošās dalībvalsts teritoriju, vai, gluži pretēji, ka šāds lēmums būtu jāuzskata par pilnībā izpildītu brīdī, kad šī persona ir atstājusi šo teritoriju.
Iesniedzējtiesa norāda, ka, pirmkārt, no Direktīvas 2004/38 15. panta 3. punkta izriet, ka dalībvalsts nevar ar lēmumu par izraidīšanu likt Savienības pilsonim uzturēties ārpus tās teritorijas ilgāk kā trīs mēnešus pēc attiecīgās personas izceļošanas vai izraidīšanas no šīs teritorijas. Pretējā gadījumā lēmums par izraidīšanu faktiski būtu pielīdzināms aizliegumam ieceļot tās dalībvalsts teritorijā, kura ir pieņēmusi šo lēmumu, un tas būtu pretrunā šai tiesību normai, kā to ir interpretējusi Tiesa lietā, kurā pasludināts 2019. gada 10. septembra spriedums Chenchooliah (
C‑94/18
,
EU:C:2019:693
).
Otrkārt, lēmuma par izraidīšanu mērķis vispārīgi esot panākt, lai Savienības pilsonis, attiecībā uz kuru ir pieņemts šis lēmums, ilgstoši uzturas ārpus uzņemošās dalībvalsts teritorijas. Šāds mērķis nevarētu tikt sasniegts, ja tajā pašā dienā, kad šis Savienības pilsonis izceļo no šīs teritorijas, viņš varētu no jauna ieceļot minētajā teritorijā saskaņā ar Direktīvas 2004/38 5. pantu un tur uzturēties saskaņā ar šīs direktīvas 6. pantu. Šādā gadījumā varētu apšaubīt lēmuma par izraidīšanu, kas pieņemts saskaņā ar minētās direktīvas 15. pantu, lietderīgo iedarbību.
Šādos apstākļos
Raad van State
(Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 2004/38] 15. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar šo tiesību normu pieņemtais lēmums par Savienības pilsoņa izraidīšanu no uzņemošās dalībvalsts teritorijas ir izpildīts un tas vairs nerada tiesiskās sekas, tiklīdz šis Savienības pilsonis ir pierādāmā veidā atstājis šīs uzņemošās dalībvalsts teritoriju šajā lēmumā brīvprātīgai izceļošanai paredzētajā laikposmā?
2)
Ja uz pirmo jautājumu ir jāatbild apstiprinoši: vai šim Savienības pilsonim tūlītējas atgriešanās gadījumā uzņemošajā dalībvalstī saskaņā ar [Direktīvas 2004/38] 6. panta 1. punktu ir tiesības uzturēties uz laiku līdz trim mēnešiem vai arī uzņemošā dalībvalsts var pieņemt jaunu lēmumu par izraidīšanu, lai nepieļautu atkārtotu attiecīgās personas ieceļošanu tās teritorijā uz īsu laika periodu?
3)
Ja uz pirmo jautājumu ir jāatbild noliedzoši: vai šim Savienības pilsonim šādā gadījumā noteiktu laikposmu ir jāuzturas ārpus uzņemošās dalībvalsts teritorijas un cik ilgs ir šis laikposms?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmums par Savienības pilsoņa izraidīšanu no uzņemošās dalībvalsts teritorijas, kas ir pieņemts, pamatojoties uz šo tiesību normu, tādēļ, ka šim Savienības pilsonim vairs nebija pagaidu uzturēšanās tiesību saskaņā ar šo direktīvu, ir pilnībā izpildīts tikai tādēļ vien, ka minētais Savienības pilsonis ir fiziski atstājis minēto teritoriju šajā lēmumā par izraidīšanu brīvprātīgai izceļošanai noteiktajā laikposmā, un, ja tas tā ir, vai, no vienas puses, tūlītējas atgriešanās tajā pašā teritorijā gadījumā attiecīgais Savienības pilsonis no jauna var izmantot uzturēšanās tiesības saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punktu, vai arī, no otras puses, uzņemošā dalībvalsts var pieņemt jaunu lēmumu par izraidīšanu, lai novērstu tā paša Savienības pilsoņa atkārtotu ieceļošanu tās teritorijā uz īsu laikposmu. Noliedzošas atbildes gadījumā šī tiesa jautā, vai šim pašam Savienības pilsonim noteiktā minimālā laikposmā ir jāuzturas ārpus uzņemošās dalībvalsts teritorijas, lai varētu atsaukties uz jaunām uzturēšanās tiesībām tās teritorijā saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu, un apstiprinošas atbildes gadījumā – kāds ir šī laikposma ilgums.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punktu šīs direktīvas piemērošanas jomā ietilpst un ar to piešķirto tiesību saņēmēji ir Savienības pilsoņi, kas pārceļas uz dzīvi vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski piederīgi, kā arī viņu ģimenes locekļi atbilstīgi minētās direktīvas 2. panta 2. punktā ietvertajai definīcijai, kuri tos pavada vai pārceļas kopā ar tiem (spriedums, 2019. gada 10. septembris, Chenchooliah,
C‑94/18
,
EU:C:2019:693
,
54.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Konkrētajā gadījumā ir skaidrs, ka FS, kurš ir Polijas pilsonis un tādējādi Savienības pilsonis, ir īstenojis savu pārvietošanās brīvību, pārceldamies un uzturēdamies citā dalībvalstī, kas nav tā, kuras pilsonis viņš ir, proti, Nīderlandē. It īpaši no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka FS piecus mēnešus pirms lēmuma par izraidīšanu pieņemšanas strādāja Nīderlandē. Šis lēmums bija pamatots ar to, ka tā pieņemšanas dienā FS vairs neatbilda Direktīvas 2004/38 7. pantā paredzētajiem nosacījumiem un tādējādi nelikumīgi uzturējās Nīderlandes teritorijā.
No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka vienīgā iebilduma ietvaros, ko FS izvirza iesniedzējtiesā, FS apgalvo, ka, ņemot vērā to, ka viņš ir pierādījis, ka ir brīvprātīgi atstājis Nīderlandes teritoriju četru nedēļu laikposmā, kas viņam bija noteikts šīs teritorijas atstāšanai un kas beidzās 2018. gada 23. oktobrī, viņš varēja atsaukties uz jaunām uzturēšanās tiesībām atbilstoši Direktīvas 2004/38 6. pantam, tiklīdz viņš atgriezās minētajā teritorijā. FS uzskata, ka līdz ar to valsts sekretārs nepamatoti viņu ir administratīvi aizturējis tā paša gada 23. novembrī, lai viņu izraidītu.
Tādējādi, lai gan iesniedzējtiesā ir radies jautājums par šīs administratīvās aizturēšanas likumību, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka pamatlietā netiek apstrīdēta nedz lēmuma par FS izraidīšanu, kurš ir kļuvis galīgs, likumība, nedz fakts, ka FS ir brīvprātīgi izpildījis šo lēmumu noteiktajā laikposmā.
No tā izriet, ka Tiesa tiek aicināta lemt vienīgi par apstākļiem, kādos Savienības pilsonis, attiecībā uz kuru ir pieņemts lēmums par izraidīšanu saskaņā ar Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punktu, var atsaukties uz jaunām uzturēšanās tiesībām uzņemošajā dalībvalstī atbilstoši šīs direktīvas 6. panta 1. punktam.
Pēc šiem ievada precizējumiem ir jāpārbauda, pirmkārt, vai ar to vien, ka Savienības pilsonis ir fiziski izceļojis no uzņemošās dalībvalsts, pietiek, lai šīs dalībvalsts attiecībā uz viņu pieņemtais lēmums par izraidīšanu varētu tikt uzskatīts par pilnībā izpildītu, un tādējādi šis lēmums viņam vairs nebūtu piemērojams saistībā ar viņa tūlītējo atgriešanos minētās dalībvalsts teritorijā. Ja vien ar Savienības pilsoņa fizisku izceļošanu šajā ziņā nepietiktu, tad, otrkārt, būtu jāizvērtē šī Savienības pilsoņa prombūtnes no uzņemošās dalībvalsts ilguma atbilstība un citi, iespējams, atbilstoši kritēriji šajā kontekstā. Treškārt un visbeidzot, ir jāizvērtē lēmuma par izraidīšanu neizpildes sekas.
Par Savienības pilsoņa fizisko izceļošanu no uzņemošās dalībvalsts teritorijas
Jānorāda, ka Direktīvā 2004/38 ir ietverti ne tikai noteikumi, kas regulē nosacījumus, kā iegūt kādas no šajā direktīvā paredzētajām uzturēšanās tiesībām, un nosacījumus, kas jāizpilda, lai varētu turpināt baudīt attiecīgās tiesības. Šajā direktīvā tostarp ir ietverts noteikumu kopums, ar kuriem tiek regulēta situācija pēc tam, kad tiek zaudētas kādas no šīm tiesībām (spriedums, 2019. gada 10. septembris, Chenchooliah,
C‑94/18
,
EU:C:2019:693
,
70.
punkts).
Šajā ziņā Direktīvas 2004/38 15. pants “Procesuālās garantijas” ir piemērojams lēmumam par izraidīšanu, kas pieņemts, kā tas ir pamatlietā, tādu iemeslu dēļ, kuri nav saistīti ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apdraudējumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 10. septembris, Chenchooliah,
C‑94/18
,
EU:C:2019:693
,
73.
punkts).
Šajā tiesību normā, kura ir ietverta Direktīvas 2004/38 III nodaļā “Uzturēšanās tiesības”, ir paredzēta kārtība, kas ir piemērojama gadījumā, kad saskaņā ar šo direktīvu piešķirtās pagaidu uzturēšanās tiesības ir beigušās, it īpaši situācijā, kad Savienības pilsonis vai viņa ģimenes loceklis, kuram agrāk ir bijušas piešķirtas uzturēšanās tiesības līdz trīs mēnešiem vai ilgāk par trim mēnešiem, attiecīgi saskaņā ar minētās direktīvas 6. pantu vai 7. pantu vairs neatbilst attiecīgo uzturēšanās tiesību nosacījumiem un tātad principā var tikt izraidīts no uzņemošās dalībvalsts (spriedums, 2019. gada 10. septembris, Chenchooliah,
C‑94/18
,
EU:C:2019:693
,
74.
punkts).
It īpaši saskaņā ar Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punktu procedūras, kas paredzētas tās 30. un 31. pantā, pēc analoģijas ir piemērojamas šādam lēmumam par izraidīšanu.
Turklāt atbilstoši šīs direktīvas 15. panta 3. punktam dalībvalsts nedrīkst šīs direktīvas minētā panta 1. punktā minēto lēmumu par izraidīšanu papildināt ar ieceļošanas tās teritorijā aizliegumu.
Tomēr ir jānorāda, ka saskaņā ar minētās direktīvas 15. panta 1. punktu pieņemta lēmuma par izraidīšanu iedarbība laikā neizriet ne no šīs pēdējās minētās tiesību normas, ne no citu šīs pašas direktīvas normu formulējuma.
Tā kā Direktīvas 2004/38 formulējums pats par sevi neļauj atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem, interpretējot šīs direktīvas 15. panta 1. punktu, ir jāņem vērā šīs tiesību normas mērķis un konteksts, kādā tā iekļaujas, kā arī pašas minētās direktīvas mērķis (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 12. novembris, Haqbin,
C‑233/18
,
EU:C:2019:956
,
42.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punktā uzņemošajai dalībvalstij it īpaši ir piedāvāta iespēja izraidīt no tās teritorijas Savienības pilsoni, kuram vairs nav uzturēšanās tiesību saskaņā ar šīs direktīvas 6. pantu vai tās 7. pantu. No tā izriet, ka Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punkta mērķis it īpaši ir ļaut uzņemošajai dalībvalstij nodrošināt, ka Savienības pilsoņu, kuriem šajā valstī nav pastāvīgas uzturēšanās tiesību, uzturēšanās tās teritorijā notiek, ievērojot šajā direktīvā paredzēto pagaidu uzturēšanās tiesību apjomu.
Jānorāda, ka šī uzņemošās dalībvalsts iespēja izraidīt Savienības pilsoni, kurš vairs likumīgi neuzturas tās teritorijā, atbilst Direktīvas 2004/38 īpašajam mērķim, kas ir izteikts tās 6. pantā un 7. pantā, lasot tos kopā ar 14. pantu,, kā arī tās 10. apsvērumā, proti, novērst to, ka Savienības pilsoņi un viņu ģimenes locekļi, kas izmanto uzturēšanās tiesības saskaņā ar šo direktīvu, nekļūst par pārmērīgu slogu uzņemošās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai.
Ja Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punkts tiktu interpretēts tādējādi, ka ar Savienības pilsoņa fizisko izceļošanu pietiek, lai izpildītu lēmumu par izraidīšanu, kas attiecībā uz viņu ir pieņemts saskaņā ar šo tiesību normu, šim Savienības pilsonim būtu tikai jāšķērso uzņemošās dalībvalsts robeža, lai varētu nekavējoties atgriezties šīs dalībvalsts teritorijā un atsaukties uz jaunām uzturēšanās tiesībām saskaņā ar šīs direktīvas 6. pantu. Ar šādu atkārtotu rīcību minētajam Savienības pilsonim varētu tikt atzītas vairākas uzturēšanās tiesības vienas un tās pašas uzņemošās dalībvalsts teritorijā saskaņā ar šo pēdējo minēto pantu, lai gan patiesībā šīs dažādās tiesības tiekot atzītas vienas un tās pašas faktiskās uzturēšanās nolūkā.
Šāda interpretācija liegtu lietderīgo iedarbību uzņemošās dalībvalsts iespējai izbeigt Savienības pilsoņa uzturēšanos saskaņā ar Direktīvas 2004/38 6. pantu gadījumā, ja pēdējais minētais sasniedz trīs mēnešu uzturēšanās ilgumu šīs dalībvalsts teritorijā, ļaujot viņam faktiski uzturēties šajā teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus, neskatoties uz to, ka attiecībā uz viņu ir ticis pieņemts lēmums par izraidīšanu un nav izpildīti šīs direktīvas 7. pantā paredzētie nosacījumi. Saskaņā ar šo interpretāciju ar to vien, ka ik pēc trim mēnešiem tiek šķērsota uzņemošās dalībvalsts robeža, šim Savienības pilsonim faktiski tiktu atzītas tiesības uzturēties uz nenoteiktu laiku, lai gan, pirmkārt, viņš vairs neatbilstu minētās direktīvas 7. pantā paredzētajiem nosacījumiem un, otrkārt, minētās direktīvas 6. pants, uz kura pamata viņš faktiski dzīvotu nenoteiktu laiku, attiecas tikai uz tādu uzturēšanos, kas nepārsniedz trīs mēnešus, kā tas izriet no šī pēdējā panta nosaukuma.
Minētā interpretācija, kurā nav prasīts, lai attiecīgais Savienības pilsonis faktiski un efektīvi izbeidz savu uzturēšanos uzņemošajā dalībvalstī, turklāt varētu apdraudēt līdzsvaru, ko Direktīva 2004/38 tiecas sasniegt, no vienas puses, starp Savienības pilsoņu, kā arī viņu ģimenes locekļu tiesībām uz pārvietošanās un uzturēšanās brīvību, un, no otras puses, uzņemošās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas aizsardzību no nepamatota sloga, par kuru var kļūt attiecīgās personas pagaidu uzturēšanās šī dalībvalsts teritorijā laikā.
Turklāt jānorāda, ka, lai iegūtu pastāvīgas uzturēšanās tiesības uzņemošajā dalībvalstī, Savienības pilsonim saskaņā ar Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punktu ir likumīgi jāuzturas šajā teritorijā nepārtraukti piecus gadus, ievērojot šīs direktīvas 17. pantā paredzētās atkāpes attiecībā uz darba ņēmējiem, kas ir beiguši savu darbību minētajā teritorijā. No minētās direktīvas 21. panta izriet, ka uzturēšanās nepārtrauktību izbeidz ar pienācīgi izpildītu lēmumu par izraidīšanu, kas pieņemts pret attiecīgo personu.
Līdz ar to, ja tikai Savienības pilsoņa fiziska izceļošana no uzņemošās dalībvalsts teritorijas tiktu uzskatīta par pietiekamu, lai izpildītu lēmumu par izraidīšanu, kas pieņemts attiecībā uz konkrēto personu, tad daļēji tiktu atņemta lietderīgā iedarbība arī Direktīvā 2004/38 skaidri ieviestajai atšķirībai starp pagaidu uzturēšanos un pastāvīgo uzturēšanos. Šāds apsvērums ļautu šādam Savienības pilsonim izmantot vairākas secīgas pagaidu uzturēšanās šajā dalībvalstī, lai tajā faktiski uzturētos pastāvīgi, lai gan viņš neatbilst šajā direktīvā paredzētajiem pastāvīgas uzturēšanās tiesību nosacījumiem.
Līdz ar to šī sprieduma 73. punktā ietvertā interpretācija nav saderīga ar Direktīvas 2004/38 vispārējo kontekstu, kurā, kā Tiesa to ir vairākkārt nospriedusi, ir paredzēta pakāpeniska uzturēšanās tiesību sistēma uzņemošajā dalībvalstī, kas, būtībā, pārņemot dažādos Savienības tiesību aktos un pirms šīs direktīvas spēkā esošajā judikatūrā paredzētos posmus un nosacījumus, rada pastāvīgas uzturēšanās tiesības (spriedums, 2020. gada 22. janvāris, Pensionsversicherungsanstalt (Darbības pārtraukšana pēc pensijas vecuma iestāšanās),
C‑32/19
,
EU:C:2020:25
,
33.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/38 30. panta 3. punktu laikposms, kas noteikts izceļošanai no uzņemošās dalībvalsts, nedrīkst būt īsāks par vienu mēnesi no lēmuma par izraidīšanu paziņošanas attiecīgajai personai, izņemot pienācīgi pamatotu steidzamu iemeslu dēļ. Tā kā šis noteikums, kā izriet no šī sprieduma 67. punkta, “pēc analoģijas” ir piemērojams lēmumam, kas pieņemts, pamatojoties uz šīs direktīvas 15. pantu, minētais laikposms ir piemērojams arī tādiem lēmumiem par izraidīšanu kā pamatlietā apskatāmais, kas pieņemti citu, nevis sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ.
Kā to apgalvo Nīderlandes valdība, minimālā viena mēneša laikposma piešķiršana, skaitot no lēmuma par izraidīšanu paziņošanas, lai to izpildītu, jo tā ļauj attiecīgajai personai sagatavot savu izceļošanu, liecina par labu interpretācijai, saskaņā ar kuru lēmuma par izraidīšanu izpilde tiek veikta, nevis attiecīgajai personai tikai fiziski izceļojot no uzņemošās dalībvalsts teritorijas, bet gan ar to, ka tā faktiski un efektīvi izbeidz savu uzturēšanos šajā teritorijā.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāuzskata, kā savu secinājumu 77. punktā atzīmēja arī ģenerāladvokāts, ka ar fizisku Savienības pilsoņa izbraukšanu no uzņemošās dalībvalsts teritorijas nav pietiekami, lai pilnībā izpildītu attiecībā uz viņu pieņemto lēmumu par izraidīšanu saskaņā ar Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punktu. Lai varētu izmantot jaunas uzturēšanās tiesības šajā teritorijā saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punktu, šim Savienības pilsonim ir ne tikai fiziski jāatstāj šī teritorija, bet arī jāpārtrauc uzturēšanās šajā valstī faktiskā un efektīvā veidā, tā ka atgriešanās uzņemošās dalībvalsts teritorijā gadījumā viņa uzturēšanos nevar uzskatīt par faktisku viņa iepriekšējās uzturēšanās šajā teritorijā turpinājumu.
Iesniedzējtiesai, pamatojoties uz visu tajā izskatāmās lietas apstākļu visaptverošu vērtējumu, ir jāpārbauda, vai attiecīgais Savienības pilsonis savu uzturēšanos uzņemošās dalībvalsts teritorijā ir izbeidzis faktiski un efektīvi, un tādējādi ka attiecībā uz viņu pieņemtais lēmums par izraidīšanu ir pilnībā izpildīts. Tomēr Tiesai šajā ziņā ir jāsniedz lietderīgas norādes, lai tā varētu izšķirt tajā izskatāmo strīdu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 4. jūlijs, Kirschstein,
C‑393/17
,
EU:C:2019:563
,
32.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Par apstākļiem, kas ir atbilstoši, lai novērtētu lēmuma par izraidīšanu izpildi
Pirmkārt, ir jānosaka, vai, lai uzskatītu, ka Savienības pilsonis ir izbeidzis savu pagaidu uzturēšanos uzņemošās dalībvalsts teritorijā faktiskā un efektīvā veidā, viņam ir jāuzturas ārpus šīs teritorijas noteiktu minimālo laikposmu, piemēram, trīs mēnešus, kā to iesaka Nīderlandes valdība.
Protams, ir taisnība, kā izriet no šī sprieduma 66. un 74. punkta, ka trīs mēnešu laikposmam Direktīvā 2004/38 jau ir būtiska loma, it īpaši tādēļ, ka šis laikposms ļauj nošķirt divu veidu pagaidu uzturēšanās tiesības, kas paredzētas šīs direktīvas 6. un 7. pantā.
Tomēr šis apsvērums neattaisno tādu Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punkta interpretāciju, saskaņā ar kuru šajā tiesību normā ir paredzēts tāds izraidīšanas lēmuma izpildes nosacījums, kāds ir minēts šī sprieduma 83. punktā.
It īpaši jānorāda, kā Tiesa vairākkārt ir nospriedusi un kā izriet no Direktīvas 2004/38 1. un 2. apsvēruma, ka Savienības pilsonība piešķir visiem Savienības pilsoņiem primāras un individuālas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ievērojot Līgumos, kā arī to piemērošanas pasākumos noteiktos ierobežojumus, jo personu brīva pārvietošanās ir viena no iekšējā tirgus pamatbrīvībām, kas ir ietverta Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 45. pantā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 5. maijs, McCarthy,
C‑434/09
,
EU:C:2011:277
,
27.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpat no Direktīvas 2004/38 3. apsvēruma izriet, ka ar to ir paredzēts atvieglot pamattiesību un individuālo tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā īstenošanu, kuras Savienības pilsoņiem tieši ir piešķirtas ar LESD, un ka tās mērķis it īpaši ir nostiprināt minētās tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 5. maijs, McCarthy,
C‑434/09
,
EU:C:2011:277
,
28.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, tā kā personu brīva pārvietošanās ir viens no Savienības pamatiem, noteikumi, kas to nostiprina, ir jāinterpretē plaši, savukārt izņēmumi un atkāpes, tieši pretēji, ir jāinterpretē šauri (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1986. gada 3. jūnijs, Kempf,
139/85
,
EU:C:1986:223
,
13.
punkts, un 2008. gada 10. jūlijs, Jipa,
C‑33/07
,
EU:C:2008:396
,
23.
punkts).
Ka būtībā secinājumu 91. un 93. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punktu interpretējot tādējādi, ka Savienības pilsonim, attiecībā uz kuru saskaņā ar šo noteikumu ir pieņemts lēmums par izraidīšanu, visos gadījumos ir pienākums minimālā laika periodā, piemēram, trīs mēnešus, neieceļot uzņemošajā dalībvalstī, lai saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta 1. punktu varētu izmantot jaunas uzturēšanās tiesības šīs dalībvalsts teritorijā, šo pamattiesību izmantošana tiktu pakļauta ierobežojumam, kas nav paredzēts ne Līgumos, ne Direktīvā 2004/38.
Tomēr, lai gan laikposms, kuru Savienības pilsonis ir pavadījis ārpus uzņemošās dalībvalsts teritorijas pēc tam, kad attiecībā uz viņu ir pieņemts lēmums par izraidīšanu saskaņā ar Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punktu, pats par sevi nav noteicošs, lai novērtētu, vai attiecīgā persona savu uzturēšanos šajā teritorijā ir izbeigusi faktiski un efektīvi, šim ilgumam var būt zināma nozīme šī sprieduma 82. punktā minētā vispārējā novērtējuma kontekstā. Jo ilgāka ir attiecīgās personas prombūtne no uzņemošās dalībvalsts teritorijas, jo vairāk tā pierāda šīs personas uzturēšanās izbeigšanas faktisko un efektīvo raksturu. Savukārt tikai ļoti īsa prombūtne uz dažām dienām vai pat dažām stundām drīzāk pierāda, ka uzturēšanās, uz kuru Savienības pilsonis atsaucas atbilstoši šīs direktīvas 6. panta 1. punktam, atgriežoties uzņemošajā dalībvalstī, patiesībā iekļaujas tajā pašā uzturēšanās laikposmā šajā teritorijā.
Otrkārt, kā apgalvo Eiropas Komisija, lai noteiktu, vai Savienības pilsonis ir faktiski un efektīvi izbeidzis uzturēšanos atbilstoši Direktīvas 2004/38 7. pantam, ir jāņem vērā, pirmām kārtām, visi apstākļi, kas apliecina tādas saiknes iztrūkumu, kura vieno attiecīgo Savienības pilsoni ar uzņemošo dalībvalsti. Šajā ziņā it īpaši var būt zināma nozīme prasībai izslēgt no iedzīvotāju reģistra, izbeigt īres līgumu vai līgumu par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu, piemēram, ūdens vai elektrības, pārcelšanās, reģistrācijas profesionālās integrācijas pakalpojumam atcelšana vai citu attiecību izbeigšana, kas paredz noteiktu šī Savienības pilsoņa integrāciju šajā dalībvalstī.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka šādu elementu, kas var atšķirties atkarībā no apstākļiem, atbilstība ir jāizvērtē kompetentajai valsts iestādei, ņemot vērā visus konkrētos apstākļus, kas raksturo attiecīgā Savienības pilsoņa konkrēto situāciju. It īpaši ir jāņem vērā viņa integrācijas pakāpe uzņemošajā dalībvalstī, viņa uzturēšanās ilgums tās teritorijā tieši pirms attiecībā uz viņu pieņemtā lēmuma par izraidīšanu pieņemšanas, kā arī viņa ģimenes un ekonomiskā situācija.
Papildus iepriekš minētajiem apstākļiem, kas attiecas uz iespējamo tādas saiknes pārtraukšanu, kura vieno attiecīgo Savienības pilsoni ar uzņemošo dalībvalsti, ir jāņem vērā, otrām kārtām, visi apstākļi attiecībā uz prombūtnes laikposmu no šīs dalībvalsts teritorijas pēc tam, kad attiecībā uz viņu ir pieņemts lēmums par izraidīšanu, kas ir vērsti uz to, lai noskaidrotu, vai šis Savienības pilsonis var tikt uzskatīts par tādu, kurš šajā laikposmā faktiski ir uzturējies ārpus minētās teritorijas. Šajā ziņā ir jāņem vērā, ka katrā ziņā viņa uzturēšanās uzņemošajā dalībvalstī bija balstīta uz Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punktu, un tas liek domāt, ka minētais Savienības pilsonis minētajā laikposmā savu personisko, profesionālo vai ģimenes interešu centru ir pārcēlis uz citu valsti.
Par izraidīšanas lēmuma neizpildes sekām
No iepriekš minētā izriet, ka lēmums par Savienības pilsoņa izraidīšanu netiek izpildīts, kamēr, ņemot vērā visus apstākļus, kas raksturo šī pilsoņa situāciju, nevar uzskatīt, ka pēdējais minētais ir faktiski un efektīvi izbeidzis savu pagaidu uzturēšanos uzņemošās dalībvalsts teritorijā. Līdz ar to, tā kā viņa lēmums par izraidīšanu nav izpildīts, šis Savienības pilsonis paliek uzturējies šajā teritorijā nelikumīgi, pat ja pēc tam, kad to uz laiku pametis, viņš atkal tajā ieceļo. Tādējādi šādā gadījumā šai dalībvalstij nav pienākuma pieņemt jaunu lēmumu par izraidīšanu, pamatojoties uz tiem pašiem faktiem, saistībā ar kuriem attiecībā uz šo Savienības pilsoni jau ir pieņemts lēmums par izraidīšanu saskaņā ar Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punktu, bet tā var pamatoties uz šo pēdējo minēto lēmumu, lai viņam liktu atstāt savu teritoriju.
Tādējādi ir jāprecizē, ka būtiska apstākļu maiņa, kas ļautu Savienības pilsonim izpildīt minētās direktīvas 7. pantā paredzētos nosacījumus, atņemtu attiecībā uz viņu pieņemtajam lēmumam par izraidīšanu jebkādu iedarbību un liktu, neraugoties uz tā neizpildi, uzskatīt viņa uzturēšanos attiecīgās dalībvalsts teritorijā par likumīgu.
Protams, tas, ka Šengenas zonā robežkontrole pie iekšējām robežām saskaņā ar Šengenas Robežu kodeksa 22. pantu principā ir aizliegta, apgrūtina uzņemošās dalībvalsts iestāžu iespēju pārbaudīt, vai Savienības pilsonis, attiecībā uz kuru ir pieņemts lēmums par izraidīšanu, kas pieņemts saskaņā ar Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punktu, to ir izpildījis pilnībā.
Tāpat ir taisnība, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/38 5. panta 1. punktu, neskarot noteikumus par ceļošanas dokumentiem, kas piemērojami valstu robežkontrolei, dalībvalstis atļauj ieceļot savā teritorijā Savienības pilsoņiem, kam ir derīga personas apliecība vai pase. Tāpat Savienības pilsoņa tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā līdz trim mēnešiem saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta 1. punktu nav pakļautas nevienam citam nosacījumam vai formalitātei kā vien prasībai par šāda dokumenta esamību.
Tomēr dažu citu Direktīvas 2004/38 normu mērķis ir ļaut uzņemošajai dalībvalstij nodrošināt, lai citu dalībvalstu pilsoņu pagaidu uzturēšanās to teritorijā notiktu atbilstoši šai direktīvai.
It īpaši jānorāda, kā to tiesas sēdē apgalvoja Komisija, ka, lai gan saskaņā ar Direktīvas 2004/38 8. panta 1. punktu uzņemošās dalībvalsts iespēja noteikt Savienības pilsoņiem pienākumu reģistrēties kompetentajās iestādēs saskaņā ar šīs tiesību normas formulējumu ir piemērojama tikai uzturēšanās laikposmam, kas pārsniedz trīs mēnešus, šīs direktīvas 5. panta 5. punktā ir noteikts, ka dalībvalsts var prasīt attiecīgajai personai saprātīgā un nediskriminējošā laikposmā ziņot par savu klātbūtni tās teritorijā un ka par šī pēdējā pienākuma, kā arī reģistrēšanās pienākuma neievērošanu dalībvalsts var piemērot nediskriminējošas un samērīgas sankcijas.
No tā paša skatupunkta ir jānorāda, ka tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kad Savienības pilsonis sazinās ar uzņemošās dalībvalsts iestādēm neilgi pēc viņa brīvprātīgai izceļošanai paredzētā laikposma beigām, šī dalībvalsts var pārbaudīt, vai šī Savienības pilsoņa klātbūtne tās teritorijā ir pamatota saskaņā ar šo direktīvu.
Visbeidzot ir jāpiebilst, ka lēmums par izraidīšanu, kas pieņemts saskaņā ar Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punktu un kas vēl nav izpildīts, neliedz attiecīgajam Savienības pilsonim tiesības ieceļot uzņemošās dalībvalsts teritorijā saskaņā ar Direktīvas 2004/38 5. pantu.
Lai gan Direktīvas 2004/38 5. pantā paredzētās ieceļošanas tiesības ļauj Savienības pilsonim tikt uzņemtam citas dalībvalsts teritorijā, kas nav tā, kuras pilsonība viņam ir, lai tajā uzturētos saskaņā ar citu šīs direktīvas tiesību normu, šīs ieceļošanas tiesības var tikt īstenotas arī autonomi, ja šis Savienības pilsonis, kuram nav uzturēšanās tiesību šajā teritorijā saskaņā ar minēto direktīvu, tomēr vēlas laiku pa laikam ieceļot šajā teritorijā citiem mērķiem, nevis tur uzturēties. Kā izriet no šī sprieduma 68. punkta, atbilstoši Direktīvas 2004/38 15. panta 3. punktam uzņemošā dalībvalsts nedrīkst šīs direktīvas 15. panta 1. punktā minēto lēmumu par izraidīšanu papildināt ar ieceļošanas teritorijā aizliegumu.
No tā izriet, ka pret Savienības pilsoni saskaņā ar Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punktu pieņemts lēmums par izraidīšanu viņam nevar tikt piemērots, ja viņa uzturēšanās uzņemošās dalībvalsts teritorijā ir pamatota saskaņā ar šīs direktīvas 5. pantu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/38 15. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmums par Savienības pilsoņa izraidīšanu no uzņemošās dalībvalsts teritorijas, kas pieņemts, pamatojoties uz šo tiesību normu, tādēļ, ka šim Savienības pilsonim vairs nav pagaidu uzturēšanās tiesību šajā teritorijā saskaņā ar šo direktīvu, nav pilnībā izpildīts tikai tādēļ vien, ka minētais Savienības pilsonis ir fiziski atstājis minēto teritoriju laikposmā, kāds minētajā lēmumā ir noteikts viņa brīvprātīgai izceļošanai. Lai izmantotu jaunas uzturēšanās tiesības saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punktu tajā pašā teritorijā, Savienības pilsonim, attiecībā uz kuru ir pieņemts šāds lēmums par izraidīšanu, ir ne tikai fiziski jāpamet uzņemošās dalībvalsts teritorija, bet arī jāpārtrauc sava uzturēšanās šajā teritorijā faktiskā un efektīvā veidā, un tas nozīmē to, ka, atgriežoties minētajā teritorijā, nevar uzskatīt, ka viņa uzturēšanās faktiski ir daļa no viņa iepriekšējās uzturēšanās tajā pašā teritorijā nepārtrauktības. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tas tā ir, ņemot vērā visus konkrētos apstākļus, kas raksturo attiecīgā Savienības pilsoņa īpašo situāciju. Ja no šādas pārbaudes izriet, ka Savienības pilsonis nav faktiski un efektīvi pārtraucis pagaidu uzturēšanos uzņemošās dalībvalsts teritorijā, šai dalībvalstij nav pienākuma pieņemt jaunu lēmumu par izraidīšanu, pamatojoties uz tiem pašiem faktiem, par kuriem jau ir pieņemts lēmums par šī Savienības pilsoņa izraidīšanu, bet tā var balstīties uz šo pēdējo minēto lēmumu, lai liktu viņam atstāt tās teritoriju.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 15. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmums par Savienības pilsoņa izraidīšanu no uzņemošās dalībvalsts teritorijas, kas pieņemts, pamatojoties uz šo tiesību normu, tādēļ, ka šim Savienības pilsonim vairs nav pagaidu uzturēšanās tiesību šajā teritorijā saskaņā ar šo direktīvu, nav pilnībā izpildīts tikai tādēļ vien, ka minētais Savienības pilsonis ir fiziski atstājis minēto teritoriju laikposmā, kāds minētajā lēmumā ir noteikts viņa brīvprātīgai izceļošanai. Lai izmantotu jaunas uzturēšanās tiesības saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punktu tajā pašā teritorijā, Savienības pilsonim, attiecībā uz kuru ir pieņemts šāds lēmums par izraidīšanu, ir ne tikai fiziski jāpamet uzņemošās dalībvalsts teritorija, bet arī jāpārtrauc sava uzturēšanās šajā teritorijā faktiskā un efektīvā veidā, un tas nozīmē to, ka, atgriežoties minētajā teritorijā, nevar uzskatīt, ka viņa uzturēšanās faktiski ir daļa no viņa iepriekšējās uzturēšanās tajā pašā teritorijā nepārtrauktības. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tas tā ir, ņemot vērā visus konkrētos apstākļus, kas raksturo attiecīgā Savienības pilsoņa īpašo situāciju. Ja no šādas pārbaudes izriet, ka Savienības pilsonis nav faktiski un efektīvi pārtraucis pagaidu uzturēšanos uzņemošās dalībvalsts teritorijā, šai dalībvalstij nav pienākuma pieņemt jaunu lēmumu par izraidīšanu, pamatojoties uz tiem pašiem faktiem, par kuriem jau ir pieņemts lēmums par šī Savienības pilsoņa izraidīšanu, bet tā var balstīties uz šo pēdējo minēto lēmumu, lai liktu viņam atstāt tās teritoriju.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.