CELEX: 62020CJ0371
Trimitere preliminară
Protecția consumatorilor
Directiva 2005/29/CE
Practici comerciale considerate neloiale în orice situație
Practici comerciale înșelătoare
Punctul 11 prima teză din anexa I
Acțiuni publicitare
Utilizarea unui conținut redacțional în mass-media pentru promovarea unui produs
Promovare finanțată de comerciant însuși
Noțiunea de «plată»
Promovarea vânzării produselor celui care publică anunțul și ale societății care editează publicația
Reportaj publicitar

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea punctului 11 prima teză din anexa I la Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului (
JO 2005, L 149, p. 22
, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Peek & Cloppenburg KG, reprezentată legal de Peek & Cloppenburg Düsseldorf Komplementär B. V. (denumită în continuare „P&C Düsseldorf”), pe de o parte, și Peek & Cloppenburg KG, reprezentată legal de Van Graaf Management GmbH (denumită în continuare „P&C Hamburg”), pe de altă parte, societăți independente din punct de vedere economic și juridic, în legătură cu caracterul neloial al unei acțiuni publicitare.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Potrivit considerentelor (6) și (17) ale Directivei 2005/29:
„(6)
[…] [P]rezenta directivă are ca obiectiv apropierea legislațiilor statelor membre privind practicile comerciale neloiale, inclusiv publicitatea neloială, care dăunează direct intereselor economice ale consumatorilor și, prin urmare, dăunează indirect intereselor economice ale concurenților legitimi. În conformitate cu principiul proporționalității, prezenta directivă protejează consumatorii de consecințele unor asemenea practici comerciale neloiale, în cazul în care sunt semnificative, dar recunoaște că, în unele cazuri, impactul asupra consumatorilor poate fi neglijabil. Prezenta directivă nu reglementează și nu aduce atingere legislațiilor interne privind practicile comerciale neloiale care dăunează doar intereselor economice ale concurenților sau care au legătură cu o tranzacție între comercianți; pentru a ține seama pe deplin de principiul subsidiarității, statele membre vor păstra, dacă doresc acest lucru, posibilitatea de a reglementa astfel de practici, în conformitate cu dispozițiile legislației [Uniunii]. […]
[…]
(17)
Este recomandabil ca practicile comerciale neloiale în toate situațiile să fie identificate pentru a asigura o securitate juridică mai mare. În consecință, anexa I cuprinde lista completă a tuturor practicilor de acest fel. Acestea sunt singurele practici comerciale care pot fi considerate neloiale fără o evaluare de la caz la caz în conformitate cu dispozițiile articolelor 5-9. Lista poate fi modificată numai prin revizuirea directivei.”
Articolul 1 din această directivă prevede:
„Obiectivul prezentei directive este de a contribui la buna funcționare a pieței interne și de a realiza un nivel ridicat de protecție a consumatorilor prin apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind practicile comerciale neloiale care aduc atingere intereselor economice ale consumatorilor.”
Potrivit articolului 2 litera (b) din directiva menționată, termenul „comerciant” înseamnă „orice persoană fizică sau juridică ce acționează, în legătură cu practicile comerciale reglementate de prezenta directivă, în scopuri care se încadrează în activitatea sa comercială, industrială, artizanală sau liberală și orice persoană care acționează în numele sau în beneficiul unui comerciant”. Articolul 2 litera (d) din aceeași directivă definește „practicile [comerciale ale] întreprinderilor față de consumatori” ca „orice acțiune, omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant, în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori”.
Articolul 5 alineatul (5) din Directiva 2005/29 prevede:
„Anexa I conține lista practicilor comerciale considerate neloiale în orice situație. Lista unică se aplică în toate statele membre și poate fi modificată numai prin revizuirea prezentei directive.”
Anexa I la această directivă, intitulată „Practici comerciale considerate neloiale în orice situație”, menționează cu titlu de „[p]ractici comerciale înșelătoare”, la punctul 11 prima teză, faptul de „[a] folosi conținutul editorial din mass‑media pentru a promova un produs, în cazul în care comerciantul a plătit pentru această promovare, fără a specifica acest lucru prin conținut ori prin imagini sau sunete pe care consumatorul le poate identifica ușor (reportaj publicitar). […]”
Dreptul german
Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (Legea privind combaterea concurenței neloiale) din 3 iulie 2004 (BGBl. 2004 I, p. 1414), în versiunea aplicabilă litigiului principal (BGBl. 2010 I, p. 254) (denumită în continuare „UWG”) urmărește, printre altele, să transpună în dreptul german Directiva 2005/29. Articolul 3 din UWG și anexa la această lege conțin o listă a practicilor comerciale considerate neloiale.
Articolul 3 din UWG, intitulat „Interzicerea practicilor comerciale neloiale”, prevede:
„(1)   Practicile comerciale neloiale sunt interzise.
[…]
(3)   Acțiunile comerciale care se adresează consumatorilor, menționate în anexa la prezenta lege, sunt întotdeauna interzise. […]
[…]”
Punctul 11 din anexa la UWG menționează „folosirea, plătită de o întreprindere, a unui conținut editorial pentru promovarea unui produs fără ca legătura cu această întreprindere să rezulte în mod clar din acest conținut ori din prezentarea vizuală sau sonoră în cauză (reportaj publicitar)”.
Litigiul principal și întrebările preliminare
P&C Düsseldorf și P&C Hamburg sunt două societăți independente din punct de vedere juridic și economic una de cealaltă și amândouă desfășoară activități de vânzare cu amănuntul de articole de îmbrăcăminte sub denumirea socială „Peek & Cloppenburg”, prin intermediul diferitor filiale. Un acord încheiat între aceste două societăți prevede că ele își împart teritoriul german în două zone economice și că fiecare dintre ele exploatează magazine de îmbrăcăminte în una dintre aceste două zone. Societățile menționate asigură promovarea comerțului lor cu îmbrăcăminte în mod separat și independent.
În luna martie 2011, P&C Düsseldorf a lansat o acțiune publicitară cu caracter național în revista de modă
Grazia
, prin publicarea unui articol care figura pe două pagini și care invita cititorii, sub titlul „Acțiune adresată cititorilor”, la o seară de vânzări private, denumită „Grazia StyleNight by Peek&Cloppenburg”.
Pe fondul unor imagini în care mențiunea „Peek & Cloppenburg” figura cu litere luminoase deasupra intrării pe fațada magazinelor reprezentate în acestea, se arătau următoarele: „Seară pentru toate Grazia‑Girls: Navigați cu noi prin templul modei la sfârșitul zilei de lucru! Cu vin spumant și un stilist personal. Cum puteți deveni V. I. S. (Very Important Shopper)? Înscriindu‑vă foarte rapid!” Se preciza că există două societăți independente denumite Peek & Cloppenburg și că, în speță, era vorba despre un anunț care provenea de la P&C Düsseldorf. Aceste imagini prezentau produse comercializate de aceasta din urmă în cadrul acestui eveniment.
P&C Hamburg a sesizat Landgericht Hamburg (Tribunalul Regional din Hamburg, Germania) cu o acțiune prin care urmărea să interzică P&C Düsseldorf să publice, în calitate de concurent, anunțuri publicitare care nu sunt în mod clar identificabile ca atare, precum și ca aceasta să fie obligată să comunice anumite informații și să fie obligată să repare prejudiciul pe care l-ar fi suferit ca urmare a acțiunii publicitare respective. În sprijinul acestei acțiuni, P&C Hamburg susținea că un anunț precum cel publicat în revista
Grazia
era contrar interdicției conținuturilor editoriale prevăzute la articolul 3 alineatul (3) din UWG, coroborat cu punctul 11 din anexa la aceasta.
Landgericht Hamburg (Tribunalul Regional din Hamburg) a admis acțiunea menționată. Apelul declarat de P&C Düsseldorf împotriva deciziei Landgericht Hamburg (Tribunalul Regional din Hamburg) a fost respins de Oberlandesgericht Hamburg (Tribunalul Regional Superior din Hamburg, Germania).
Prin urmare, P&C Düsseldorf a adus litigiul principal în fața instanței de trimitere, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania), sesizată cu un recurs. Această instanță arată că soluționarea acestui litigiu depinde de interpretarea punctului 11 prima teză din anexa I la Directiva 2005/29, transpus în dreptul german la articolul 3 alineatul (3) din UWG, coroborat cu punctul 11 din anexa la această lege.
Potrivit instanței menționate, se pune problema dacă publicarea conținutului editorial care anunța acțiunea publicitară în cauză poate fi considerat un „reportaj publicitar” în sensul articolului 3 alineatul (3) din UWG, în măsura în care P&C Düsseldorf și societatea care editează revista
Grazia
au împărțit costurile inerente acestei operațiuni, iar P&C Düsseldorf a pus gratuit la dispoziția acestei societăți imaginile utilizate în articolul apărut în respectivul număr al acestei reviste.
În această privință, instanța de trimitere consideră că sunt îndeplinite mai multe condiții de aplicare a punctului 11 prima teză din anexa I la această directivă. Astfel, potrivit acestei instanțe, articolul prin care era anunțată seara de vânzări private, intitulată „Grazia StyleNight by Peek&Cloppenburg” constituie într‑adevăr o „practică comercială” a P&C Düsseldorf. Acest articol ar avea un conținut editorial. Publicarea acestui conținut editorial ar fi fost utilizat pentru promovarea vânzărilor produselor P&C Düsseldorf. În sfârșit, legătura dintre această promovare și finanțarea acesteia cu comerciantul nu ar reieși suficient de clar din textul articolului menționat.
Totuși, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la problema dacă se poate considera, în speță, că P&C Düsseldorf a „plătit” promovarea vânzărilor sale prin utilizarea conținutului editorial menționat, în sensul punctului 11 prima teză din anexa I la Directiva 2005/29.
În această privință, instanța menționată arată că P&C Düsseldorf a recunoscut că a organizat serile de vânzări private împreună cu societatea care editează revista
Grazia
și că costurile au fost suportate de cei doi organizatori. În plus, P&C Düsseldorf a pus la dispoziție magazinele și personalul pentru organizarea acțiunii publicitare în cauză și ar fi cedat gratuit societății care editează revista
Grazia
drepturile de utilizare a imaginilor publicate în articolul vizat al acesteia din urmă.
În aceste condiții, instanța menționată ridică problema, pe de o parte, dacă se poate considera că P&C Düsseldorf a „plătit”, în sensul primei teze a punctului 11 din anexa I la Directiva 2005/29, această acțiune publicitară sau dacă o asemenea noțiune presupune ca comerciantul respectiv să plătească o contraprestație în bani pentru utilizarea unui conținut editorial în mass‑media pentru promovarea vânzărilor produselor sale. Deși, potrivit aceleiași instanțe, există mai multe elemente în favoarea unei interpretări stricte a termenului „plătit”, în sensul acestui punct 11 teza a doua, potrivit căreia acest termen nu ar acoperi decât prestațiile de natură financiară, această interpretare nu s‑ar impune în mod univoc.
O comparație a diferitor versiuni lingvistice ale punctului 11 teza a doua menționat nu ar permite să se excludă faptul că termenul menționat acoperă și alte prestații decât prestațiile de natură financiară. Obiectivul acestei dispoziții ar fi să permită consumatorului să identifice natura publicitară a unui astfel de conținut, să înțeleagă prin urmare natura comercială a mesajului în cauză pentru a fi în măsură să reacționeze în mod corespunzător la acesta, și aceasta indiferent dacă publicitatea a fost finanțată de comerciant prin plata unei sume de bani sau altfel. Această interpretare ar fi de asemenea susținută de obiectivul mai general al Directivei 2005/29, astfel cum este enunțat acesta la articolul 1 din aceasta, care este de a realiza „un nivel ridicat de protecție a consumatorilor”.
Instanța de trimitere ridică de asemenea problema dacă prima teză a punctului 11 din anexa I la Directiva 2005/29 impune ca comerciantul vizat să fi furnizat societății care editează publicația un avantaj care are o valoare patrimonială în schimbul utilizării conținutului editorial și, în caz afirmativ, dacă o asemenea condiție este îndeplinită în situația în care, precum în speță, publicarea vizată privește o acțiune publicitară organizată împreună de acest comerciant și de această societate care editează publicația, pentru a asigura promovarea vânzărilor produselor acestora din urmă.
Pe de o parte, s‑ar putea considera că eventualele prestații furnizate de comerciantul în cauză vizau numai organizarea acțiunii publicitare propriu-zise, iar nu anunțul publicat în revistă al cărui obiect îl constituie această acțiune. Pe de altă parte, existența unei astfel de legături între aceste prestații și acest anunț ar putea fi recunoscută considerând că această acțiune publicitară și anunțul menționat formează un ansamblu indisociabil.
În orice caz, potrivit instanței de trimitere, punerea gratuită de către P&C Düsseldorf la dispoziția societății care editează publicația a drepturilor de utilizare a imaginilor reproduse în conținutul editorial respectiv ar putea constitui o prestație care are o valoare patrimonială furnizată în schimbul anunțului menționat.
În aceste condiții, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Trebuie să se considere că există o «plată» pentru promovarea unui produs în sensul primei teze a punctului 11 din anexa I la Directiva [2005/29] numai în cazul în care se furnizează o contraprestație în bani pentru utilizarea conținutului editorial din mass‑media pentru a promova un produs sau noțiunea de «plată» cuprinde orice fel de contraprestație, indiferent dacă aceasta constă în plata unei sume de bani, în livrarea unor bunuri sau în prestarea unor servicii sau a altor elemente cu valoare patrimonială?
2)
Prima teză a punctului 11 din anexa I la Directiva [2005/29] presupune ca comerciantul să acorde societății care editează publicația în cauză un beneficiu care are o valoare patrimonială drept contraprestație pentru utilizarea conținuturilor editoriale și, în cazul unui răspuns afirmativ, trebuie să se considere că există o astfel de contraprestație și în cazul în care societatea care editează publicația publică un anunț cu privire la o acțiune publicitară organizată împreună cu acest comerciant, în cadrul căreia acesta din urmă a pus în mod gratuit la dispoziția acestei societăți care editează publicația, în schimbul unei astfel de publicări, drepturi de utilizare a imaginilor reproduse în aceste conținuturi editoriale, ambele întreprinderi au participat la costurile acestei acțiuni publicitare, iar aceasta din urmă are ca scop promovarea vânzării produselor ambelor întreprinderi?”
Cu privire la întrebările preliminare
Prin intermediul celor două întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă prima teză a punctului 11 din anexa I la Directiva 2005/29 trebuie interpretată în sensul că condiția plății prevăzută de această dispoziție acoperă orice formă de prestație a comerciantului vizat și orice avantaj economic furnizat de acesta în vederea publicării unui articol și dacă, în caz afirmativ, o asemenea prestație trebuie furnizată drept contraprestație directă pentru această publicare.
În primul rând, trebuie să se precizeze că faptul că cele două părți din litigiul principal, P&C Düsseldorf și P&C Hamburg, două societăți care comercializează îmbrăcăminte, sunt comercianți nu împiedică aplicarea în speță a Directivei 2005/29. Astfel, din domeniul de aplicare al acestei directive nu sunt excluse, astfel cum rezultă din considerentul (6) al acesteia, decât legislațiile interne privind practicile comerciale neloiale care dăunează doar intereselor economice ale concurenților sau care au legătură cu o tranzacție între comercianți (Hotărârea din 17 ianuarie 2013, Köck,
C‑206/11
,
EU:C:2013:14
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, în speță, interdicția privind „reportajele publicitare”, prevăzută în Directiva 2005/29 și transpusă în dreptul german, urmărește să protejeze încrederea consumatorului în neutralitatea conținuturilor editoriale și să evite publicitatea ascunsă, atât în interesul consumatorului, cât și în cel al eventualilor concurenți ai celui care publică anunțul.
În consecință, astfel cum a arătat domnul avocat general la punctele 32 și 33 din concluzii, atunci când sunt îndeplinite condițiile unei practici comerciale neloiale, această directivă nu exclude posibilitatea ca un comerciant care este un concurent al celui care publică anunțul să conteste o astfel de practică în fața instanței naționale.
În al doilea rând, pentru a face parte din domeniul de aplicare al Directivei 2005/29, comportamentele vizate trebuie să constituie practici comerciale în sensul articolului 2 litera (d) din această directivă. Aceasta este situația atunci când aceste comportamente provin de la un comerciant, se înscriu în cadrul strategiei sale comerciale a acestuia și urmăresc în mod direct promovarea, vânzarea sau furnizarea produselor sau a serviciilor acestuia către consumatori (Hotărârea din 17 octombrie 2013, RLvS,
C‑391/12
,
EU:C:2013:669
, punctele
și
).
În speță, din decizia de trimitere reiese că publicarea articolului în cauză privea un anunț referitor la o acțiune publicitară care se înscria în cadrul strategiei de vânzări de îmbrăcăminte și de fidelizare a clienților societății de vânzări cu amănuntul de îmbrăcăminte P&C Düsseldorf. În aceste condiții, astfel cum a arătat domnul avocat general la punctele 23 și 24 din concluzii, faptul că această publicare privea o operațiune publicitară organizată în cooperare cu societatea care editează publicația vizată și care urmărea de asemenea să promoveze vânzările acesteia din urmă nu poate repune în discuție caracterul de „practică comercială” al acestei operațiuni, în sensul articolului 2 litera (d) din directiva menționată, care poate fi atribuită societății P&C Düsseldorf.
Totuși, instanța de trimitere are îndoieli în ceea ce privește calificarea drept „reportaj publicitar” în sensul primei teze a punctului 11 din anexa I la Directiva 2005/29 a unei publicări referitoare la o asemenea operațiune publicitară în revista de modă a societății partenere care editează publicația, dat fiind că este cert că P&C Düsseldorf nu a plătit nicio sumă de bani acestei societăți care editează publicația în schimbul acestei publicări. Mai precis, această instanță ridică problema dacă noțiunea de „plată” în sensul acestei dispoziții trebuie înțeleasă în sensul că nu acoperă decât plata unor sume de bani sau această noțiune acoperă orice beneficiu care are o valoare patrimonială acordat de comerciantul care publică anunțul respectivei societăți care editează publicația.
În această privință, trebuie amintit că Directiva 2005/29 efectuează o armonizare completă la nivelul Uniunii a normelor privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori și stabilește în anexa I o listă exhaustivă de 31 de practici comerciale care, în conformitate cu articolul 5 alineatul (5) din această directivă, sunt considerate neloiale „în orice situație”. În consecință, astfel cum se precizează în mod expres în considerentul (17) al directivei menționate, este vorba numai de practicile comerciale care pot fi considerate neloiale ca atare, fără o evaluare de la caz la caz, în conformitate cu dispozițiile articolelor 5-9 din aceeași directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 iulie 2014, Comisia/Belgia,
C‑421/12
,
EU:C:2014:2064
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
Astfel, în temeiul primei teze a punctului 11 din anexa I la Directiva 2005/29, este calificat drept practică comercială neloială în orice situație faptul că un comerciant promovează un produs folosind un conținut editorial în mass‑media, fără a specifica în mod clar în acest conținut ori prin imagini sau sunete pe care consumatorul le poate identifica ușor că el a finanțat conținutul editorial menționat, practică denumită în mod obișnuit „reportaj publicitar”.
Or, trebuie să se arate, în ceea ce privește modul de redactare a acestei dispoziții, că, deși în anumite versiuni lingvistice ale acestei directive, precum versiunile în limba spaniolă („
pagando
”), în limba germană („
bezahlt
”), în limba engleză („
paid for
”), în limba neerlandeză („
betaald
”) sau în limba polonă („
zapłacił
”), sunt utilizați termeni care sugerează „plăți”, în sensul vărsării unei sume de bani, în altele, precum în versiunile în limba franceză („
financer
”) sau în limba italiană („
i costi di tale promozione siano stati sostenuti
”), sunt utilizați termeni mai generici, care permit să se includă în noțiunea de „plată”, în sensul acestei dispoziții, orice formă de contraprestație care are o valoare patrimonială.
Totuși, potrivit unei jurisprudențe constante, necesitatea aplicării și a interpretării uniforme a unui act din dreptul Uniunii exclude posibilitatea ca acesta să fie privit în mod izolat prin raportare doar la una dintre versiunile sale lingvistice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 aprilie 2014, 4finance,
C‑515/12
,
EU:C:2014:211
, punctul
). Astfel, o dispoziție trebuie interpretată în funcție nu doar de formularea acesteia, ci, în egală măsură, de contextul său, precum și de obiectivele urmărite de reglementarea din care aceasta face parte (Hotărârea din 10 iunie 2021, KRONE – Verlag,
C‑65/20
,
EU:C:2021:471
, punctul
și jurisprudența citată).
În ceea ce privește Directiva 2005/29, Curtea a statuat deja că aceasta se caracterizează printr‑un domeniu de aplicare deosebit de larg, care acoperă orice practică comercială care prezintă o legătură directă cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori și care se înscrie în cadrul strategiei comerciale a unui operator (Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft,
C‑304/08
,
EU:C:2010:12
, punctul
).
Astfel, obiectivul urmărit de această directivă este printre altele de a realiza un nivel ridicat de protecție a consumatorilor împotriva practicilor comerciale neloiale și se întemeiază pe împrejurarea că, față de un comerciant, consumatorul se găsește într‑o poziție de inferioritate, printre altele în ceea ce privește nivelul de informare, fiind clar că nu se poate nega că există o asimetrie importantă între aceste părți în ceea ce privește informația și competențele (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 octombrie 2012, Purely Creative și alții,
C‑428/11
,
EU:C:2012:651
, punctul
, precum și Hotărârea din 12 iunie 2019, Orange Polska,
C‑628/17
,
EU:C:2019:480
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, în cadrul primei teze a punctului 11 din anexa I la directiva menționată, această protecție se concretizează în domeniul presei scrise și al altor mijloace de informare prin aceea că acest punct impune întreprinderilor care își fac publicitate o obligație de a specifica în mod clar că au plătit un conținut editorial în mass‑media atunci când acest conținut este de natură să promoveze un produs sau un serviciu al acestor comercianți (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 octombrie 2013, RLvS,
C‑391/12
,
EU:C:2013:669
, punctul
).
Rezultă că punctul 11 prima teză din anexa I la Directiva 2005/29 a fost conceput printre altele pentru a garanta că orice publicare asupra căreia comerciantul în cauză a exercitat o influență în interesul său comercial este semnalată în mod clar și cunoscută ca atare de consumator. În acest context, forma concretă a plății, indiferent dacă este vorba despre vărsarea unei sume de bani sau despre orice altă contraprestație care are o valoare patrimonială, este irelevantă din punctul de vedere al protecției consumatorului și al încrederii cititorilor în neutralitatea presei.
Astfel, după cum a arătat domnul avocat general la punctul 60 din concluzii, interpretarea noțiunii „plată”, în sensul acestei dispoziții, în sensul că aceasta ar impune vărsarea unei sume de bani nu ar corespunde realității practicii jurnalistice și publicitare și ar priva în mare măsură respectiva dispoziție de efectul său util.
Această interpretare este confirmată de Raportul Parlamentului European din 19 decembrie 2013 referitor la punerea în aplicare a Directivei 2005/29 [2013/2116(INI] (A 7-0474/2014). Astfel, la punctul 16 din acest raport, Parlamentul solicită Comisiei Europene și statelor membre să asigure aplicarea corespunzătoare a Directivei 2005/29, în special în ceea ce privește publicitatea „ascunsă” pe internet sub formă de comentarii postate pe rețelele de socializare, forumuri sau bloguri, aparent venite din partea consumatorilor, când, în realitate, sunt mesaje de natură comercială sau pentru reclamă, generate sau finanțate, direct sau indirect, de operatorii economici, și a insistat asupra efectului dăunător al acestor practici asupra încrederii consumatorilor și a normelor privind concurența.
În ceea ce privește o publicare într‑o revistă referitoare la o acțiune publicitară organizată de un comerciant în colaborare cu societatea care editează publicația respectivă, revine instanței de trimitere sarcina să verifice dacă această operațiune în sine a fost plătită, cel puțin în parte, de acest comerciant, în sensul că acesta din urmă a acordat un avantaj, sub forma vărsării unei sume de bani, de bunuri, de servicii sau a oricărui alt avantaj care are o valoare patrimonială, pentru operațiunea menționată, de natură să influențeze conținutul acestei publicări.
Astfel, după cum a arătat în esență domnul avocat general la punctul 72 din concluzii, rezultă din cuprinsul punctului 11 prima teză din anexa I la Directiva 2005/29 că plata, în sensul acestei dispoziții, trebuie să vizeze promovarea produsului prin intermediul unui conținut editorial în mass‑media, ceea ce presupune o legătură certă, în sensul unei contraprestații, între beneficiul patrimonial furnizat de comerciantul în cauză și acest conținut editorial în cauză. O astfel de interpretare este confirmată de obiectivul dispoziției menționate, care este, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 40 și 41 din prezenta hotărâre, acela de a proteja consumatorul împotriva publicității ascunse, și anume împotriva conținuturilor editoriale pentru care comercianții care au publicat anunțul au furnizat beneficii fără să le semnaleze, și de a păstra încrederea cititorilor în neutralitatea presei.
În acest context, punerea gratuită la dispoziție, de către comerciantul în cauză în favoarea societății care editează publicația, a unor imagini protejate de drepturi de utilizare poate constitui o plată directă a acestei publicări, în măsura în care aceste imagini reprezentau fotografii ale spațiilor și ale produselor comercializate de acest comerciant în cadrul acțiunii publicitare respective. Astfel, această punere la dispoziție are o valoare patrimonială și urmărește să promoveze vânzările produselor comerciantului în cauză.
Pe de altă parte, prima teză a punctului 11 din anexa I la Directiva 2005/29 nu prevede nicio regulă privind cuantumul minim al valorii plății sau ponderea acestei plăți în costul total al acțiunii publicitare în cauză și nu exclude ca societatea care editează publicația să suporte el însuși o parte a costurilor publicării în interesul propriu.
În plus, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă sunt îndeplinite celelalte condiții de la prima teză a punctului 11 din anexa I la Directiva 2005/29.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că prima teză a punctului 11 din anexa I la Directiva 2005/29 trebuie interpretată în sensul că promovarea unui produs prin publicarea unui conținut editorial este „plătită” de un comerciant, în sensul acestei dispoziții, atunci când acest comerciant furnizează în schimbul acestei publicări o contraprestație care are valoare patrimonială, indiferent dacă sub forma vărsării unei sume de bani sau sub orice altă formă, atunci când există o legătură certă între plata astfel oferită de comerciantul menționat și publicarea menționată. Aceasta este printre altele situația în ceea ce privește punerea gratuită la dispoziție de către același comerciant a unor imagini protejate de drepturi de utilizare, în care sunt vizibile spațiile comerciale și produsele comercializate de acesta.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

Prima teză a punctului 11 din anexa I la Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului trebuie interpretată în sensul că promovarea unui produs prin publicarea unui conținut editorial este „plătită” de un comerciant, în sensul acestei dispoziții, atunci când acest comerciant furnizează în schimbul acestei publicări o contraprestație care are valoare patrimonială, indiferent dacă sub forma vărsării unei sume de bani sau sub orice altă formă, atunci când există o legătură certă între plata astfel oferită de comerciantul menționat și publicarea menționată. Aceasta este printre altele situația în ceea ce privește punerea gratuită la dispoziție de către același comerciant a unor imagini protejate de drepturi de utilizare, în care sunt vizibile spațiile comerciale și produsele comercializate de acesta.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.