CELEX: 62016CJ0059
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Muitas savienība
Regula (EEK) Nr. 2913/92
Kopienas Muitas kodekss
32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punkts
Muitas vērtība
Darījuma vērtība
Noteikšana
Jēdziens “pārvadāšanas izmaksas”

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punktu Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV 1992, L 302, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”).
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
The Shirtmakers BV
un
staatssecretaris van Financiën
(valsts sekretārs finanšu lietās, Nīderlande) par
The Shirtmakers
adresēto šīs iestādes paziņojumu par papildu muitas nodokļu samaksu saskaņā ar Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punktu ar pamatojumu, ka piegādātāja rēķinā norādītie papildmaksājumi esot bijuši jāiekļauj pārvadāšanas izmaksās.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Muitas kodeksa 29. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ievestu preču muitas vērtība līdzinās darījuma vērtībai, tas ir, cenai, kas ir faktiski samaksāta vai maksājama par precēm, pārdodot tās izvešanai uz Kopienas muitas teritoriju, kas vajadzības gadījumā ir precizēta saskaņā ar 32. un 33. pantu [..].”
Minētā kodeksa 32. panta 1. punktā ir noteikts:
“Nosakot muitas vērtību saskaņā ar 29. pantu, cenai, kas faktiski samaksāta vai maksājama par ievestajām precēm, ir jāpieskaita:
[..]
e)
i)
ievesto preču pārvadāšanas un apdrošināšanas izmaksas
un
ii)
kraušanas un apkopšanas izmaksas, kas saistītas ar ievesto preču nogādāšanu vietā,
kur tās pirmo reizi ievestas Kopienas muitas teritorijā.”
Nīderlandes tiesības
Burgerlijk Wetboek
(Civilkodekss) 8:20. pantā ir noteikts, ka pārvadājuma līgums ir līgums, ar kuru viena puse (pārvadātājs) uzņemas pienākumu attiecībā pret otru pusi (nosūtītāju) pārvadāt preces.
Šī civilkodeksa 8:60. pantā ir noteikts, ka piegādes līgums ir līgums, ar kuru viena puse (piegādātājs) uzņemas pienākumu attiecībā pret otru pusi (pasūtītāju) tās labā noslēgt ar pārvadātāju vienu vai vairākus pārvadājuma līgumus saistībā ar precēm, kurus šī otrā puse nodod tās rīcībā, vai tās labā ietvert nosacījumu vienā vai vairākos šādos pārvadājuma līgumos.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
The Shirtmakers
importē Āzijas izcelsmes tekstilizstrādājumus. Laikposmā no 2007. gada 1. janvāra līdz 2009. gada 30. jūnijam šīs personas vārdā un uzdevumā tekstilizstrādājumi vairākkārt tika deklarēti laišanai brīvā apgrozībā.
The Shirtmakers
izmantoja
Fracht FWO BV
(turpmāk tekstā – “
Fracht
”) pakalpojumus tekstilizstrādājumu pārvadāšanai uz Eiropas Savienību, to uzglabāšanai Nīderlandē un vajadzīgo importēšanas formalitāšu kārtošanai. Lai šīs preces transportētu uz Savienības muitas teritoriju,
Fracht
savā vārdā noslēdza līgumus ar pārvadājumu uzņēmumiem.
Fracht
nosūtīja
The Shirtmakers
rēķinus, iekļaujot summas, par kurām tai bija izrakstīti rēķini par veiktajiem pārvadājumiem, pieskaitot izmaksas un peļņas maržu, taču atsevišķi nenodalot šīs dažādās summas.
Muitas aģenti, kas
The Shirtmakers
uzdevumā bija nokārtojuši muitas deklarācijas, muitas vērtības noteikšanas vajadzībām bija ņēmuši vērā faktiski samaksāto vai maksājamo cenu par tekstilizstrādājumiem, pieskaitot izdevumus, par kuriem pārvadājumu uzņēmumi bija izrakstījuši rēķinus par šo preču faktisko pārvadāšanu.
Pēc tekstilizstrādājumu importēšanas veiktās
The Shirtmakers
grāmatvedības uzskaites pārbaudes Nīderlandes Nodokļu pārvaldes inspektors uzskatīja, ka muitas vērtība tikusi noteikta pārāk zema. Viņa ieskatā saskaņā ar Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punktu pirkuma cenai esot bijis jāpieskaita summas, par kurām
Fracht
izrakstīja rēķinus
The Shirtmakers
. Tādēļ šis inspektors pieprasīja
The Shirtmakers
samaksāt papildu muitas nodokļus, ko viņš uzskatīja par maksājamiem.
The Shirtmakers
vērsās
Rechtbank te Haarlem
(Hārlemas tiesa, Nīderlande) par tai adresētajiem paziņojumiem par muitas nodokļu samaksu. Tā kā tās prasība tika noraidīta, tā iesniedza apelācijas sūdzību
Gerechtshof Amsterdam
(Amsterdamas Apelācijas tiesa, Nīderlande).
Gerechtshof Amsterdam
(Amsterdamas Apelācijas tiesa, Nīderlande), atsaukdamās uz 1990. gada 6. jūnija sprieduma Unifert (
C‑11/89
,
EU:C:1990:237
) 30. punktu, uzskatīja, ka Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punktā minētās “pārvadāšanas izmaksas” ietver visas – vai tās būtu galvenās vai papildu – izmaksas, kas ir saistītas ar preču pārvietošanu, un tāpēc noraidīja
The Shirtmakers
argumentu, ka tās summas saistībā ar
Fracht
starpniecību, kuras ir ietvertas tai izrakstīto rēķinu summās, neveido pārvadāšanas izmaksas šīs tiesību normas izpratnē.
Izskatot kasācijas sūdzību par
Gerechtshof Amsterdam
(Amsterdamas Apelācijas tiesa, Nīderlande) nolēmumu, iesniedzējtiesa atgādina, ka Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punkts ir balstīts uz 8. pantu Nolīgumā par 1994. gada Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību VII panta īstenošanu (
OV 1994, L 336, 119. lpp.
). Tā norāda, ka faktiskie pārvadātāji tekstilizstrādājumus pa gaisa vai jūras ceļu ir transportējuši uz Savienības muitas teritoriju, par to saņemot noteiktu summu samaksu no
Fracht
, kura pēc tam par šīm summām izrakstīja rēķinu
The Shirtmakers
, pieskaitot atlīdzības honorāru par tās starpniecību, taču skaidri nenodalot izmaksas, par kurām tā saņēma rēķinus no faktiskajiem pārvadātājiem, un atlīdzības honorārus par tās starpniecību.
Tāpēc tā jautā, vai jēdziens “pārvadāšanas izmaksas” Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punkta izpratnē aptver vienīgi rēķina summas par preču faktisko pārvadāšanu vai arī šis jēdziens ietver vēl summas, ko starpnieki rēķinā norādījuši kā atlīdzību par to starpniecību faktiskā pārvadājuma organizēšanā.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka importētu preču pārvadāšanas izmaksas pa jūras ceļu, pa sauszemes ceļu vai pa gaisa ceļu veido izmaksas, kas ir raksturīgas šo preču faktiskai pārvadāšanai, proti, izmaksas, ko katrā ziņā rada šāda pārvadāšana. Šīs izmaksas var tikt nošķirtas no izmaksām saistībā ar darbībām, kuras, lai gan būdamas saistītas ar faktisko pārvadāšanas īstenošanu, nav nepieciešamas. Šo tēzi apstiprinot Muitas kodeksa komitejas muitas vērtēšanas dokumentu krājums (TAXUD/800/2002‑FR), saskaņā ar kuru uz honorāru 5 % apmērā no pārvadāšanas izmaksām pārvadājumu veikušajam aviopārvadātājam par tā sniegtajiem pakalpojumiem saistībā ar izmaksu atgūšanu no saņēmēja neattiecas Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punkts.
Taču, ja importētājs faktiskā pārvadājuma veikšanai izmanto tāda starpnieka pakalpojumus, kurš šajā ziņā izraksta rēķinus par honorāriem, iesniedzējtiesas ieskatā var tikt apgalvots, ka acīmredzamā saikne ar faktisko pārvadājumu nozīmē, ka visas šīs rēķina summas ir jākvalificē kā pārvadāšanas izmaksas, kā rezultātā šīs summas būtu jāpieskaita importēto preču pirkuma cenai.
Iesniedzējtiesa turklāt uzskata, ka, lai noteiktu, vai pārvadāšanas pakalpojuma sniedzēja rēķinā izrakstītā summa ir jāņem vērā, lai noteiktu muitas vērtību, būtu jāveic nošķiršana atkarībā no tā, kāda veida līgumu ir noslēdzis importētājs. Piemēram, preču pārvadājuma līguma gadījumā Civilkodeksa 8:20. panta izpratnē šāds pakalpojumu sniedzējs var uzņemties pret pircēju saistības transportēt preces uz Savienības teritoriju, pircējam nezinot, vai šo pārvadājumu veiks šis vai kāds cits pakalpojumu sniedzējs. Šajā gadījumā, kā uzskata iesniedzējtiesa, visas pakalpojumu sniedzēja pircējam izrakstītajā rēķinā ietvertās summas būtu jākvalificē kā pārvadāšanas izmaksas un jāpieskaita importēto preču pirkuma cenai. Turpretī, ja runa ir par piegādes līgumu Civilkodeksa 8:60. panta izpratnē, saskaņā ar kuru pakalpojumu sniedzējs uzņemas starpnieka vai pārvadājuma organizētāja lomu, honorārs atlīdzībā par viņa darbību varētu neveidot “pārvadāšanas izmaksas” Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punkta izpratnē.
Šādos apstākļos
Hoge Raad der Nederlanden
(Nīderlandes Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar jēdzienu “pārvadāšanas izmaksas” ir jāsaprot izmaksas, par kurām ievesto preču faktiskie pārvadātāji ir izsnieguši rēķinu, arī ja šie faktiskie pārvadātāji par šīm naudas summām nav izsnieguši rēķinu tieši ievesto preču pircējam, bet gan citam saimnieciskās darbības subjektam, kas ievesto preču pircēja uzdevumā ir noslēdzis pārvadājuma līgumus ar faktiskajiem pārvadātājiem un pircējam izsniegtajā rēķinā saistībā ar tā centieniem attiecībā uz pārvadāšanas veikšanu ir norādījis lielākas naudas summas?”
Par prejudiciālo jautājumu
Iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “pārvadāšanas izmaksas” šīs tiesību normas izpratnē ietver papildmaksājumu, ko piegādātājs ir norādījis importētājam izsniegtajā rēķinā un kas atbilst šī piegādātāja peļņas maržai un izmaksām saistībā ar importēto preču pārvadāšanas organizēšanu uz Savienības muitas teritoriju.
Vispirms ir jānorāda, ka jēdziens “pārvadāšanas izmaksas” Muitas kodeksā nav definēts un ka šajā kodeksā nav ietverta neviena atsauce uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu šī jēdziena jēgu un tvērumu.
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas prasības, gan no vienlīdzības principa izriet, ka tādas Savienības tiesību normas teksts, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās jēgu un tvērumu, parasti visā Savienībā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā tiesību normas kontekstu un attiecīgā regulējuma mērķi (spriedumi, 2014. gada 3. septembris, Deckmyn un Vrijheidsfonds,
C‑201/13
,
EU:C:2014:2132
,
14.
punkts, kā arī 2013. gada 12. decembris, Christodoulou u.c.,
C‑116/12
,
EU:C:2013:825
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punktā ietvertais jēdziens “pārvadāšanas izmaksas”, pirmkārt, ir jāuzskata par autonomu Savienības tiesību jēdzienu un, otrkārt, tas ir jāinterpretē, ņemot vērā attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi, kā arī šī panta kontekstu.
Vēl ir jānorāda, ka 1990. gada 6. jūnija spriedumā Unifert (
C‑11/89
,
EU:C:1990:237
) Tiesa ir interpretējusi šo jēdzienu, kas tolaik bija ietverts Padomes 1980. gada 28. maija Regulas (EEK) Nr. 1224/80 par preču muitas vērtību (
OV 1980, L 134, 1. lpp.
) 8. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punktā, kura formulējums ir pārņemts Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punktā.
Minētā sprieduma 30. punktā Tiesa ir uzskatījusi, ka “izteiciens “pārvadāšanas izmaksas” ir jāsaprot tādējādi, ka tas ietver visas – vai tās būtu galvenās vai papildu – izmaksas, kas ir saistītas ar preču pārvietošanu uz [Savienības] muitas teritoriju”. Tiesa arīdzan ir nospriedusi, ka “dīkstāves izmaksas, ko veido jūras pārvadājuma līgumā paredzēta atlīdzība kuģa īpašniekam un kuru mērķis ir kompensēt kavēšanos saistībā ar iekraušanu kuģī, ir jāuzskata par ietilpstošām jēdzienā “pārvadāšanas izmaksas””.
Kā apgalvo Nīderlandes valdība un Eiropas Komisija, pirmkārt, no 1990. gada 6. jūnija sprieduma Unifert (
C‑11/89
,
EU:C:1990:237
) 30. punkta un it īpaši no Tiesas izvēlēto vārdu “visas” un “galvenās vai papildu” lietojuma izriet, ka jēdziens “pārvadāšanas izmaksas” ir jāinterpretē plaši. Otrkārt, lai izmaksas varētu uzskatīt par “pārvadāšanas izmaksām” Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punkta izpratnē, noteicošais kritērijs ir tas, ka tām ir jābūt saistītām ar preču pārvietošanu uz Savienības muitas teritoriju neatkarīgi no jautājuma, vai šīs izmaksas ir raksturīgas vai nepieciešamas šo preču faktiskai pārvadāšanai.
Tāpēc “pārvadāšanas izmaksas” šīs tiesību normas izpratnē nav katrā ziņā tikai summas, par kurām rēķinus izraksta pārvadātāji, kuri paši veic importēto preču pārvadāšanu. Citu pakalpojumu sniedzēju – piemēram, piegādātāja – rēķinos ietvertās summas var veidot šādas izmaksas, ja tās ir saistītas ar preču pārvietošanu uz Savienības muitas teritoriju.
Tā kā pamatlietā papildmaksājums, par ko piegādātājs izrakstījis rēķinu
The Shirtmakers
, atbilst izmaksām, kas šim piegādātājam radušās saistībā ar preču pārvadāšanas organizēšanu uz Savienības muitas teritoriju, kā arī tā peļņas maržai, šis papildmaksājums ir jāuzskata par saistītu ar šo preču pārvietošanu uz Savienības muitas teritoriju. Līdz ar to šīs izmaksas veido pārvadāšanas izmaksas Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punkta izpratnē.
Visbeidzot, šāda interpretācija atbilst mērķiem, kas ir izvirzīti Savienības tiesiskajā regulējumā par muitas vērtēšanu. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru šī regulējuma mērķis ir izveidot taisnīgu, vienotu un neitrālu sistēmu, kas izslēdz patvaļīgu vai fiktīvu muitas vērtību izmantošanu. Tādējādi muitas vērtībai ir jāatspoguļo importētās preces reālā ekonomiskā vērtība un tajā ir jāņem vērā visi šīs preces elementi, kam ir ekonomiska vērtība (spriedums, 2009. gada 19. marts, Mitsui & Co. Deutschland,
C‑256/07
,
EU:C:2009:167
,
20.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt pretēji tam, ko, šķiet, piedāvā iesniedzējtiesa, jēdziens “pārvadāšanas izmaksas” Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punkta izpratnē nevar būt atkarīgs no valsts tiesībās definētas līguma kategorijas, kurai pieder aplūkotais līgums, kas ir noslēgts starp importētāju un piegādātāju, jo tas ir autonoms Savienības tiesību jēdziens.
Turklāt ar muitas vērtēšanas dokumentu krājuma (TAXUD/800/2002‑FR) secinājumu Nr. 8, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa, nevar tikt apšaubīts šī sprieduma 24. punktā paustais secinājums. Situācija, uz kuru attiecas minētais secinājums, ir saistīta ar specifisku pakalpojuma formu, proti, pārvadāšanas izmaksu atgūšanu, kas pamatlietā netiek aplūkota.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz iesniedzējtiesas jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “pārvadāšanas izmaksas” šīs tiesību normas izpratnē ietver papildmaksājumu, ko piegādātājs ir norādījis importētājam izsniegtajā rēķinā un kas atbilst šī piegādātāja peļņas maržai un izmaksām saistībā ar importēto preču pārvadāšanas organizēšanu uz Savienības muitas teritoriju.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 32. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “pārvadāšanas izmaksas” šīs tiesību normas izpratnē ietver papildmaksājumu, ko piegādātājs ir norādījis importētājam izsniegtajā rēķinā un kas atbilst šī piegādātāja peļņas maržai un izmaksām saistībā ar importēto preču pārvadāšanas organizēšanu uz Savienības muitas teritoriju.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda ‑ holandiešu.