CELEX: 62016CJ0542
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 2002/92/EY
Soveltamisala
Vakuutusedustuksen käsite
Direktiivi 2004/39/EY
Soveltamisala
Sijoitusneuvonnan käsite
Vakuutusedustuksen yhteydessä annettava neuvonta, jonka tarkoituksena on pääoman sijoittaminen pääomavakuutukseen
Vakuutusedustajan toiminnan luokittelu silloin, kun edustajan tarkoituksena ei ole todellisen vakuutussopimuksen aikaansaaminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee vakuutusedustuksesta 9.12.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/92/EY (
EYVL 2003, L 9, s. 3
) tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat yhdistettyinä kaksi oikeusriitaa, joista ensimmäisessä kantajana on Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag (jäljempänä Länsförsäkringar) ja vastaajana Dödsboet efter Ingvar Mattsson (Ingvar Mattssonin kuolinpesä) ja toisessa kantajina Jan-Erik Strobel ym., Lisa Bergström ym., Ann-Christin Jönsson ym. ja Daniel Röme ym. (jäljempänä Strobel ym.) ja vastaajana Länsförsäkringar ja jotka koskevat sellaisten summien menettämistä, jotka on sijoitettu vakuutustuotteisiin sellaisten pääomavakuutusten yhteydessä, jotka on otettu vakuutusedustusyrityksiltä, jotka puolestaan ovat ottaneet Länsförsäkringarilta vastuuvakuutuksen.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2002/92
Direktiivin 2002/92 johdanto-osan 8, 9 ja 17 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(8)
Vakuutusedustustoiminnan aloittavia tai sitä harjoittavia henkilöitä koskeviin ammatillisiin vaatimuksiin tai rekisteröintiin liittyvien kansallisten säännösten yhteensovittaminen voi tästä syystä edistää sekä rahoituspalvelujen yhtenäismarkkinoiden toteuttamisen loppuunsaattamista ja asiakkaan suojan paranemista tällä alalla.
(9)
Vakuutustuotteiden jakelijoina voivat toimia monentyyppiset henkilöt tai laitokset, kuten asiamiehet, välittäjät ja vakuutusedustusta harjoittavat pankit. Toimijoiden tasapuolinen kohtelu ja asiakkaan suoja edellyttävät, että kaikki nämä henkilöt tai laitokset kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan.
– –
(17)
Toimivaltaisten viranomaisten välinen yhteistyö ja tietojenvaihto on olennaisen tärkeää asiakkaiden suojaamiseksi sekä vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan luotettavuuden varmistamiseksi yhtenäismarkkinoilla.”
Kyseisen direktiivin 1 artiklan, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tällä direktiivillä vahvistetaan jäsenvaltioon sijoittautuneiden tai sijoittautumaan aikovien luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden vakuutus- ja jälleenvakuutusedustustoiminnan aloittamista ja harjoittamista koskevat säännöt.”
Kyseisen direktiivin 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan
– –
3)
’vakuutusedustuksella’ esittelemistä, ehdottamista tai muuta vakuutussopimusten tekemiseen liittyvää valmistelevaa toimintaa tai tällaisten sopimusten tekemistä, tai avustamista vakuutussopimuksen hoidossa ja täyttämisessä erityisesti vahinkotapauksissa.
– –
– –
5)
’vakuutusedustajalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka korvausta vastaan aloittaa vakuutusedustuksen tai harjoittaa sitä;
– –”
Saman direktiivin 4 artiklan 3 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”3.   Vakuutus- ja jälleenvakuutusedustajalla on oltava ammatillisesta virheestä aiheutuvan korvausvastuun kattamiseksi koko yhteisön alueella voimassa oleva ammatillinen vastuuvakuutus tai muu vastaava vakuus, jonka määrä on vähintään 1000000 euroa kutakin vahinkoa kohden ja yhteensä 1500000 euroa kaikkien vahinkojen osalta vuotta kohden, jollei vakuutusyritys, jälleenvakuutusyritys tai muu yritys, jonka puolesta vakuutus- tai jälleenvakuutusedustaja toimii tai on valtuutettu toimimaan, jo ole myöntänyt hänelle tällaista vakuutusta tai vastaavanlaista vakuutta, tai jollei tämä yritys ole ottanut täyttä vastuuta edustajan toimista.
4.   Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet asiakkaiden suojelemiseksi siltä, ettei vakuutusedustaja kykene siirtämään vakuutusmaksua vakuutusyritykselle tai korvaussummaa tai vakuutusmaksun palautusta vakuutetulle.
– –”
Direktiivin 2002/92 12 artiklan, jonka otsikko on ”Vakuutusedustajan antamat tiedot”, 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   Kun vakuutusedustaja ilmoittaa asiakkaalle antavansa tasapuoliseen analyysiin perustuvia neuvoja, hänen neuvojensa on pohjauduttava riittävän monien markkinoilla tarjolla olevien vakuutussopimusten analyysiin, jotta hän pystyy suosittelemaan asiakkaalle ammatillisten kriteerien pohjalta vakuutussopimusta, joka täyttäisi asianmukaisesti asiakkaan tarpeet.
3.   Ennen vakuutussopimuksen tekemistä vakuutusedustajan on erityisesti asiakkaan antamien tietojen perusteella ainakin täsmennettävä kyseisen asiakkaan vaatimukset ja tarpeet sekä syyt, joihin asiakkaalle tietyn vakuutustuotteen osalta mahdollisesti annetut neuvot perustuvat. Nämä tiedot on mukautettava suhteessa ehdotetun vakuutussopimuksen monitahoisuuteen.”
Direktiivi 2004/39/EY
Rahoitusvälineiden markkinoista sekä neuvoston direktiivien 85/611/ETY ja 93/6/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/12/EY muuttamisesta ja neuvoston direktiivin 93/22/ETY kumoamisesta 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/39/EY (
EUVL 2004, L 145, s. 1
) 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan sijoituspalveluyrityksiin ja säänneltyihin markkinoihin.”
Tämän direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä ei sovelleta:
– –
c)
henkilöihin, jotka tarjoavat sijoituspalvelua, kun tätä palvelua tarjotaan satunnaisesti ammattitoiminnan yhteydessä ja kun tätä ammattitoimintaa säännellään lain säännöksin tai hallinnollisin määräyksin tai ammattikunnan eettisin säännöin, joissa ei suljeta pois tällaisen palvelun tarjoamista;
– –
j)
henkilöihin, jotka tarjoavat sijoitusneuvontaa muun tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolisen liiketoiminnan yhteydessä edellyttäen, ettei tämä neuvonta ole maksullista;
– –”
Mainitun direktiivin 4 artiklan 1 kohdasta käyvät ilmi seuraavat määritelmät:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
1)
’sijoituspalveluyrityksellä’ oikeushenkilöä, jonka tavanomaisena ammatti- tai liiketoimintana on yhden tai useamman sijoituspalvelun ammattimainen tarjoaminen kolmansille osapuolille ja/tai yhden tai useamman sijoitustoimen ammattimainen harjoittaminen;
– –
2)
’sijoituspalvelulla ja ‑toiminnalla’ liitteessä I olevassa A osassa lueteltuja palveluja ja toimia, jotka liittyvät liitteessä I olevassa C osassa lueteltuihin välineisiin.
– –
– –
4)
’sijoitusneuvonnalla’ joko asiakkaan pyynnöstä tai sijoituspalveluyrityksen aloitteesta tapahtuvaa yksilöllisten suositusten antamista asiakkaalle yhdestä tai useammasta rahoitusvälineisiin liittyvästä liiketoimesta;
– –
17)
’rahoitusvälineellä’ liitteessä I olevassa C osassa eriteltyjä välineitä;
– –”
Saman direktiivin liitteessä I olevassa A osastossa olevaan sijoituspalveluiden ja ‑toimien luetteloon sisältyy tämän osaston 5 kohdassa mainittu sijoitusneuvonta.
Direktiivin 2004/39 19 artiklan, jonka otsikko on ”Menettelytapavelvoitteet tarjottaessa sijoituspalveluja asiakkaille”, 9 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos sijoituspalvelu tarjotaan osana rahoitustuotetta, johon jo sovelletaan muita luottolaitoksiin ja kulutusluottoihin liittyviä yhteisön lainsäädännön säännöksiä tai yhteisiä eurooppalaisia normeja asiakkaiden riskien arvioinnin ja/tai tietoja koskevien vaatimusten osalta, tässä artiklassa määrätyt velvollisuudet eivät koske tätä palvelua.”
Direktiivi 2014/65/EU
Rahoitusvälineiden markkinoista sekä direktiivin 2002/92/EY ja direktiivin 2011/61/EU muuttamisesta 15.5.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/65/EU (
EUVL 2014, L 173, s. 349
) johdanto-osan 87 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Vakuutussopimuksia sisältäviä sijoituksia tarjotaan usein asiakkaille tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvien rahoitusvälineiden mahdollisina vaihtoehtoina tai niitä korvaavina sijoituksina. Yksityisasiakkaiden suojelemiseksi johdonmukaisesti ja erilaisten tuotteiden tasapuolisten toimintaedellytysten varmistamiseksi on tärkeää soveltaa asianmukaisia vaatimuksia vakuutuspohjaisiin sijoitustuotteisiin. Vaikka tässä direktiivissä vahvistettuja sijoittajansuojaa koskevia vaatimuksia olisi tämän vuoksi sovellettava yhtäläisesti näihin vakuutussopimuksiin paketoituihin sijoituksiin, niiden erilaisten markkinarakenteiden ja tuoteominaisuuksien vuoksi olisi asianmukaisempaa asettaa yksityiskohtaiset vaatimukset direktiivin 2002/92/EY käynnissä olevan tarkistamisen yhteydessä kuin tässä direktiivissä. Vakuutusedustajia ja ‑yrityksiä sääntelevässä tulevassa unionin oikeudessa olisi sen vuoksi asianmukaisesti varmistettava johdonmukaisen lähestymistavan soveltaminen sellaisten erilaisten rahoitustuotteiden tarjontaan, jotka vastaavat samanlaisiin sijoittajien tarpeisiin ja sen vuoksi johtavat vastaavanlaisiin sijoittajasuojaa koskeviin haasteisiin. – – Näistä uusista vakuutuspohjaisia sijoitustuotteita koskevista vaatimuksista olisi säädettävä direktiivissä 2002/92/EY.”
Direktiivin 2014/65 91 artikla sisältää direktiiviin 2002/92 tehtävät muutokset. Viimeksi mainitun direktiivin 2 artiklan 3 alakohdan toinen alakohta on korvattu seuraavalla tekstillä:
”Tämän direktiivin III a lukua lukuun ottamatta vakuutusyrityksen tai kyseisen vakuutusyrityksen vastuulla toimivan vakuutusyrityksen työntekijän harjoittamaa tällaista toimintaa ei pidetä vakuutusedustuksena tai vakuutustuotteiden tarjontana.”
Direktiivin 2002/92 2 artiklaan on lisätty 13 alakohta, jonka mukaan ”vakuutuspohjaisella sijoitustuotteella” tarkoitetaan ”vakuutustuotetta, johon sisältyy maturiteetti- tai takaisinostoarvo ja jossa markkinoiden vaihtelu vaikuttaa suoraan tai välillisesti koko maturiteetti- tai takaisinostoarvoon tai sen osaan”, tiettyjä poikkeuksia lukuun ottamatta.
Direktiiviin 2002/92 on lisätty III a luku, jonka otsikko on ”Lisävaatimukset asiakkaan suojasta vakuutuspohjaisissa sijoitustuotteissa”. Tämän luvun 13 a artiklan, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, sanamuoto on seuraava:
”Jollei 2 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa säädetystä poikkeuksesta muuta johdu, tässä luvussa säädetään lisävaatimuksia vakuutusedustustoimintaan sekä vakuutusyritysten suoraan myyntiin silloin, kun suora myynti tapahtuu vakuutuspohjaisten sijoitustuotteiden myynnin yhteydessä. Tähän toimintaan viitataan vakuutustuotteiden tarjontana.”
Ruotsin oikeus
Vakuutusedustuksesta annetun lain (lagen (2005:405) om försäkringsförmedling, jäljempänä vakuutusedustuslaki) 1 §:n 1 momentin 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Vakuutusedustuksella tarkoitetaan ammattitoimintaa, joka muodostuu
1)
vakuutussopimusten esittelemisestä tai ehdottamisesta tai muusta vakuutussopimusten tekemiseen liittyvästä valmistelevasta toiminnasta,
2)
vakuutussopimusten tekemisestä toisen lukuun tai
3)
avustamisesta vakuutussopimusten hoidossa ja täyttämisessä.”
Vakuutusedustuslain 2 luvun 1 §:n mukaan vakuutusedustustoimintaa voidaan harjoittaa tiettyjä poikkeuksia lukuun ottamatta ainoastaan finanssivalvontaviranomaisen luvalla. Tällaiselle luvalle on asetettu tiettyjä edellytyksiä. Saman luvun 5 §:n 4 momentista ja 6 §:n 2 momentista käy ilmi, että yksi näistä edellytyksistä on se, että otetaan vastuuvakuutus, joka kattaa vakuutusedustajan vahingonkorvausvelvollisuuden tämän laiminlyötyä velvollisuutensa.
Vakuutusedustuslain 5 luvun 4 §:ssä säädetään, että vakuutusedustajan on mukautettava neuvonantoaan asiakkaan toiveiden ja tarpeiden mukaiseksi ja suositeltava ratkaisuja, jotka ovat asiakkaalle sopivia. Edustajan on myös neuvottava asiakasta, joka on luonnollinen henkilö ja joka ei pääasiallisesti harjoita liiketoimintaa, luopumaan sellaisten toimenpiteiden toteuttamisesta, joita ei voida pitää sopivina, kun otetaan huomioon kyseisen henkilön tarpeet, taloudelliset olosuhteet tai muut olosuhteet.
Lain 5 luvun 7 §:n mukaan vakuutusedustajan, joka on tahallaan tai tuottamuksellisesti laiminlyönyt 4 §:n mukaiset velvollisuutensa, on korvattava puhdas varallisuusvahinko, joka tästä aiheutuu muun muassa asiakkaalle.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Asia Strobel ym. v. Länsförsäkringar
Connecta Fond och Försäkring AB (jäljempänä Connecta), joka on rekisteröity vakuutusedustusyhtiö, toimi pääasiallisesti vuosina 2004–2010 finanssivalvontaviranomaisen antamalla toimiluvalla. Sillä oli Länsförsäkringarilta sellainen ammatillinen vastuuvakuutus, josta säädetään vakuutusedustuslaissa.
Useat henkilöt siirsivät vuosien ajan rahasummia Connectalle siinä tarkoituksessa, että nämä summat sijoitettaisiin niin sanottuun ”Connectan yritysjoukkolainatuotteeseen”, joka sisältyisi pääomavakuutukseen. Vastineeksi nämä henkilöt saivat tiettyjä Connectan asiakirjoja. Myöhemmin kävi kuitenkin ilmi, että Connectan toimitusjohtaja oli kavaltanut kyseiset rahasummat. Hänestä tehtiin rikosilmoitus ja Connectalle myönnetty toimilupa peruutettiin. Toimitusjohtaja kuoli marraskuussa 2010. Hänen kuolinpesänsä ja Connecta asetettiin konkurssiin joulukuussa 2010. Connecta oli harjoittanut vuosina 2004–2010 myös todellista vakuutusedustustoimintaa.
Strobel ym., jotka olivat näin menettäneet rahasummia, nostivat kanteen Länsförsäkringaria vastaan vaatien korvausta Connectan ammatillisesta vastuuvakuutuksesta sillä perusteella, että viimeksi mainittu oli korvausvelvollinen vakuutusedustuslain 5 luvun 7 §:ssä tarkoitetulla tavalla. He väittivät, että he olivat antaneet Connectan tehtäväksi heidän rahojensa investoimisen pääomavakuutuksiin ja että kyse oli siten ollut vakuutusedustuksesta.
Länsförsäkringar vastasi muun muassa, että vahingot eivät olleet aiheutuneet vakuutetun toiminnan yhteydessä, koska kyse oli ollut fiktiivisistä tuotteista. Länsförsäkringarin mukaan Connectan toimitusjohtajan toiminta ei kuulunut vakuutusedustustoiminnan piiriin.
Strobelin ym:iden kanne hyväksyttiin alioikeudessa. Tämä totesi, että Strobelin ym:iden tarkoituksena oli ollut ottaa pääomavakuutukset ja että he olivat perustellusti voineet olettaa, että kyse oli ollut todellisten vakuutussopimusten tekemiseen liittyvästä edustamisesta. Alioikeus korosti, että kun otettiin huomioon kuluttajansuoja, Strobelilla ym:illa ollut perusteltu käsitys Connectan toimitusjohtajan tarkoitusperistä puolsi sitä, että kyse oli ollut vakuutusedustuksesta. Kyseinen tuomioistuin katsoi lisäksi, että koska tällainen vakuutusedustus käsitti valmistelevan toiminnan ja koska Connecta oli harjoittanut myös todellista vakuutusedustustoimintaa, tapahtumainkulku kuului objektiivisesti tarkasteltuna vakuutusedustuksen käsitteen piiriin.
Toisen asteen tuomioistuin, johon kyseisestä ratkaisusta valitettiin, katsoi, että kuluttajansuojan periaate ei edellytä sitä, että kuluttajan subjektiiviselle käsitykselle siitä, mitä vakuutusedustus on, annetaan merkitystä, ja että nyt käsiteltävässä asiassa ei voinut objektiivisesti tarkasteltuna olla kyse vakuutusedustuksesta.
Ruotsin ylin tuomioistuin (Högsta domstolen, Ruotsi) toteaa, että direktiivin 2002/92 2 artiklan 3 alakohdan mukaan vakuutusedustuksen käsite kattaa myös valmistelevan toiminnan ja että tämän direktiivin sovellettavuus ei näin ollen edellytä, että on tosiasiallisesti tehty vakuutussopimus. Kyseinen tuomioistuin pohtii kuitenkin, mikä merkitys on annettava vakuutusedustajan aikomukselle tehdä tällainen sopimus ja kuluttajan käsitykselle.
Asia Länsförsäkringar v. Dödsboet efter Ingvar Mattsson
Ingvar Mattsson sijoitti tammikuussa 2010 sen jälkeen, kun vakuutusedustusyhtiö European Wealth Management Group AB:n (jäljempänä EWMG) työntekijä oli antanut hänelle neuvoja, pääomavakuutuksen yhteydessä 500000 Ruotsin kruunua (SEK) (n. 50000 euroa) sijoitustodistukseen, joka on strukturoitu rahoitusväline. Tämä sijoitus menetti sittemmin kaiken arvonsa.
EWMG:llä oli Länsförsäkringarilta ammatillinen vastuuvakuutus, josta säädetään vakuutusedustuslaissa. Tämän vakuutuksen ehtojen mukaan se koskee vakuutusedustuslaissa tarkoitettua toimintaa ja kattaa lain 5 luvun 7 §:ssä tarkoitetun velvollisuuden maksaa vahingonkorvausta.
Koska EWMG oli asetettu konkurssiin, Mattsson nosti kanteen Länsförsäkringaria vastaan. Hän väitti yhtäältä, että EWMG oli tahallisesti tai tuottamuksellisesti laiminlyönyt vakuutusedustuslain 5 luvun 4 §:n mukaiset velvoitteensa ja oli näin ollen velvollinen maksamaan Mattssonille vahingonkorvausta. Toisaalta tämä toiminta oli Mattssonin mukaan EWMG:n ottaman vastuuvakuutuksen piiriin kuuluva vakuutustapahtuma.
Länsförsäkringar myönsi, että pääomavakuutukseen liittyvä edustaminen kuului sinänsä vakuutusedustuslain piiriin. Se väitti kuitenkin erityisesti, että EWMG:n antamat neuvot eivät koskeneet tätä pääomavakuutusta vaan investointia rahoitusvälineeseen pääomavakuutuksen puitteissa. Näin ollen nämä neuvot eivät kuuluneet kyseisen vastuuvakuutuksen piiriin.
Koska Mattsson voitti asian sekä ensimmäisessä että toisessa oikeusasteessa, Länsförsäkringar valitti Högsta domstoleniin, jossa se on sittemmin myöntänyt, että EWMG oli toiminut huolimattomasti. Viimeksi mainittu tuomioistuin pohtii, kuuluuko pääomavakuutuksen yhteydessä annettu neuvonta, joka ei sellaisenaan koske vakuutussopimuksen allekirjoittamista vaan pääoman sijoittamista, direktiivin 2002/92, joka on saatettu vakuutusedustuslailla osaksi Ruotsin oikeusjärjestystä, vai direktiivin 2004/39 soveltamisalaan vai mahdollisesti näiden molempien soveltamisalaan.
Tässä tilanteessa Högsta domstolen on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
a)
Kuuluuko [direktiivin 2002/92] piiriin toiminta, jossa vakuutusedustajan tarkoituksena ei ole ollut todellisen vakuutussopimuksen aikaansaaminen? Onko sillä merkitystä, onko tällainen tarkoitus puuttunut jo ennen toiminnan aloittamista vai vasta toiminnan aloittamisen jälkeen?
b)
Onko sillä, että edustaja on harjoittanut fiktiivisen toiminnan rinnalla myös todellista vakuutusedustustoimintaa, merkitystä 1 a kysymyksessä tarkoitetussa tilanteessa?
c)
Onko sillä, että toiminta on päällisin puolin vaikuttanut asiakkaan näkökulmasta katsottuna vakuutussopimusten tekemiseen liittyvältä valmistelevalta toiminnalta, merkitystä yhä 1 a kysymyksessä tarkoitetussa tilanteessa? Onko asiakkaan käsityksellä, joka on perusteltu tai ei ole perusteltu ja joka koskee sitä, oliko kyse vakuutusedustuksesta, merkitystä?
2)
a)
Säännelläänkö [direktiivillä 2002/92] sellaista taloudellista tai muunlaista neuvontaa, jota annetaan vakuutusedustuksen yhteydessä mutta jolla ei sellaisenaan tähdätä itse vakuutussopimuksen tekemiseen tai sen voimassaolon jatkumiseen? Mikä on tilanne erityisesti sellaisen neuvonnan osalta, joka koskee pääoman sijoittamista pääomavakuutuksen yhteydessä?
b)
Kuuluuko 2 a kysymyksessä tarkoitettu neuvonta – kun siinä on määritelmänsä mukaisesti kyse [direktiivissä 2004/39] tarkoitetusta sijoitusneuvonnasta – myös tai sen sijaan tämän direktiivin säännösten piiriin? Jos tällainen neuvonta kuuluu myös [direktiivin 2004/39] piiriin, onko jotakin säännöstöä sovellettava ensisijaisesti?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään, jonka kaikki osat on syytä käsitellä yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, onko direktiivin 2002/92 2 artiklan 3 alakohtaa tulkittava siten, että vakuutusedustuksen käsite kattaa vakuutussopimuksen tekemiseen liittyvän valmistelevan toiminnan siinäkin tapauksessa, että kyseessä olevan vakuutusedustajan tarkoituksena ei ole todellisen vakuutussopimuksen tekeminen.
Kuten direktiivin 2002/92 1 artiklan 1 kohdasta käy ilmi, direktiivin soveltamisalaan kuuluu erityisesti vakuutusedustustoiminnan harjoittaminen, jota koskevat säännöt direktiivillä vahvistetaan.
Tätä varten mainitun direktiivin 2 artiklan 3 alakohdan ensimmäisessä alakohdassa määritellään vakuutusedustuksen käsite niin, että se tarkoittaa ”esittelemistä, ehdottamista tai muuta vakuutussopimusten tekemiseen liittyvää valmistelevaa toimintaa tai tällaisten sopimusten tekemistä, tai avustamista vakuutussopimuksen hoidossa ja täyttämisessä erityisesti vahinkotapauksissa”.
Siitä seikasta, että tässä säännöksessä luetellut toiminnat on esitetty vaihtoehtoina, seuraa se, että kukin toiminta yksin on vakuutusedustustoimintaa. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklassa tarkoitetut osapuolet, jotka ovat esittäneet asiasta kirjallisia huomautuksia, toteavat, vakuutussopimuksen tekemiseen liittyvä valmisteleva toiminta kuuluu vakuutusedustuksen käsitteen piiriin, johtipa se tällaisen sopimuksen tekemiseen tai ei.
Länsförsäkringar katsoo kuitenkin, että tällainen valmisteleva toiminta on direktiivin 2002/92 2 artiklan 3 alakohdassa tarkoitettua vakuutusedustusta vain, mikäli vakuutusedustajan tarkoituksena on tätä toimintaa toteuttaessaan todellisen vakuutussopimuksen tekeminen. Se katsoo näin ollen, että asiassa Strobel ym. v. Länsförsäkringar ei ole kyse vakuutusedustuksesta, koska Connectan toimitusjohtaja on kavaltanut Strobe ym:iden maksamat summat, vaikka nämä summat oli tarkoitettu vakuutussopimusten tekemiseen.
Sen määrittämiseksi, edellyttääkö tässä säännöksessä tarkoitettu vakuutusedustustoiminta, joka muodostuu vakuutussopimuksen tekemiseen liittyvästä valmistelevasta toiminnasta, sitä, että vakuutusedustajan tarkoituksena on vakuutussopimuksen tekeminen, on huomautettava, että unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (ks. mm. tuomio 23.1.2018, Piotrowski,
C-367/16
,
EU:C:2018:27
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensinnäkin direktiivin 2002/92 2 artiklan 3 alakohdan sanamuodosta ja erityisesti ilmauksista ”toiminta”, ”esitteleminen”, ”ehdottaminen”, ”tekeminen” ja ”avustaminen” käy ilmi, että vakuutusedustuksen käsite määritellään siinä yksinomaan vakuutusedustajan objektiivisesti toteuttamien toimien perusteella. Sitä vastoin yhtäkään tämän säännöksen ilmausta ei voida tulkita siten, että jotta säännöksessä kuvattu toiminta voitaisiin katsoa vakuutusedustukseksi, siihen pitäisi liittyä tämän edustajan tietty tarkoitus.
Seuraavaksi kyseisen säännöksen asiayhteydestä on todettava, että direktiivin 2002/92 4 artiklan 4 kohdassa velvoitetaan jäsenvaltiot toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet asiakkaiden suojelemiseksi siltä, ettei vakuutusedustaja kykene siirtämään vakuutusmaksua vakuutusyritykselle. Päinvastaisen täsmennyksen puuttuessa on todettava, että tämän säännöksen tarkoituksena on suojella asiakkaita siltä, ettei kyseinen edustaja voi suorittaa tällaista siirtoa, suorittamatta jättämisen syystä riippumatta. Näin ollen tämän suojan on katettava se, että kyseistä summaa ei voida siirtää vakuutusyritykselle, myös silloin, kun vakuutusedustusyrityksen työntekijä on kavaltanut summan vakuutussopimuksen tekemiseen liittyvän valmistelevan toiminnan yhteydessä.
Lopuksi on huomautettava, että tämän direktiivin tavoitteena on, kuten sen johdanto-osan 8, 9 ja 17 perustelukappaleesta käy ilmi, muun muassa kuluttajien suojan paraneminen vakuutusedustuksen alalla. Tämän vuoksi, kuten tässä 9 perustelukappaleessa todetaan, kaikkien vakuutusedustusta harjoittavien henkilöiden ja laitosten on kuuluttava mainitun direktiivin soveltamisalaan. On kuitenkin todettava, että ensinnäkin se, että toiminnan sisällyttäminen tämän direktiivin soveltamisalaan riippuisi toimintaa harjoittavan vakuutusedustajan subjektiivisesta tarkoituksesta, olisi oikeusvarmuuden periaatteen vastaista ja koituisi tämän edustajien asiakkaiden vahingoksi. Toiseksi on niin, kuten Euroopan komissio toteaa, että tällainen oikeudellinen tilanne johtaisi siihen, että vakuutusedustaja voisi vedota omaan petolliseen menettelyynsä välttääkseen hänelle direktiivin 2002/92 nojalla kuuluvan vastuun asiakkaisiinsa nähden.
Edellä esitetystä seuraa, että vakuutussopimuksen tekemiseen liittyvän valmistelevan toiminnan toteuttaminen on objektiivinen käsite. Se on siis tämän direktiivin 2 artiklan 3 alakohdassa tarkoitettua vakuutusedustustoimintaa riippumatta vakuutusedustajan tavoitteesta tehdä tai olla tekemättä tehdä mainittu sopimus.
Tästä seuraa, ettei hetkellä, jona käy ilmi, että vakuutusedustajan tarkoituksena ei ole tehdä vakuutussopimusta, eikä kyseessä olevien asiakkaiden subjektiivisella käsityksellä vakuutussopimuksen tekemiseen liittyvästä mainitun edustajan valmistelevasta toiminnasta ole merkitystä tämän toiminnan luokittelemisessa vakuutusedustukseksi kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla.
Näin ollen ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2002/92 2 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että vakuutusedustuksen käsitteeseen kuuluu vakuutussopimuksen tekemiseen liittyvä valmisteleva toiminta siinäkin tapauksessa, että kyseessä olevan vakuutusedustajan tarkoituksena ei ole todellisen vakuutussopimuksen tekeminen.
Toinen kysymys
Toisella kysymyksellä, jonka kaksi osaa on syytä käsitellä yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, kuuluuko pääomavakuutuksen tekemistä koskevan vakuutusedustuksen yhteydessä annettu pääoman sijoittamista koskeva neuvonta direktiivin 2002/92 vai direktiivin 2004/39 soveltamisalaan, ja mikäli ne kuuluvat näiden molempien soveltamisalaan, onko jompaakumpaa näistä direktiiveistä sovellettava ensisijaisesti.
Direktiivin 2002/92 soveltaminen
Kuten tämän tuomion 35 ja 36 kohdasta käy ilmi, toiminnan on direktiivin 2002/92 asialliseen soveltamisalaan kuuluakseen vastattava jotakin tämän direktiivin 2 artiklan 3 alakohdassa mainittua toimintaa; tässä kohdassa määritellään vakuutusedustuksen käsite.
Koska kaikki tässä säännöksessä luetellut toiminnat koskevat vakuutussopimusta, on tutkittava aluksi, onko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen pääomavakuutussopimus mainitussa säännöksessä tarkoitettu vakuutussopimus.
Tästä on huomautettava, ettei direktiiviin 2002/92 sisälly mitään vakuutussopimuksen käsitteen määritelmää eikä siinä nimenomaisesti viitata tätä koskevaan jäsenvaltioiden oikeuteen. Lisäksi unionin oikeuden yhtenäinen soveltaminen ja yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, että ilmaisun ”vakuutussopimus” ulottuvuutta haetaan ottamalla huomioon kyseisen direktiivin asiayhteys ja että sitä tulkitaan koko Euroopan unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti (ks. analogisesti tuomio 1.3.2012, González Alonso,
C-166/11
,
EU:C:2012:119
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on kuitenkin katsonut erilaisissa asiayhteyksissä, että vakuutustoiminnalle on yleisesti hyväksytyn mukaisesti ominaista, että vakuutuksenantaja sitoutuu ennakolta maksettua vakuutusmaksua vastaan sopimusta tehtäessä sovittuun suoritukseen vakuutetulle vakuutustapahtuman sattuessa (tuomio 25.2.1999, CPP,
C-349/96
,
EU:C:1999:93
,
kohta ja tuomio 26.3.2015, Litaksa,
C-556/13
,
EU:C:2015:202
,
kohta). Tällainen toiminta edellyttää luonteensa vuoksi vakuutuspalvelun tarjoajan ja henkilön, jonka riskit vakuutuksella katetaan, eli vakuutetun välistä sopimussuhdetta (tuomio 17.3.2016, Aspiro,
C-40/15
,
EU:C:2016:172
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että jotta pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen pääomavakuutuksen voitaisiin katsoa kuuluvan direktiivin 2002/92 2 artiklan 3 alakohdassa tarkoitetun vakuutussopimuksen käsitteen piiriin, siinä on määrättävä siitä, että vakuutettu maksaa vakuutusmaksun ja että vakuutuksenantaja antaa vastineena tästä maksusta palveluja vakuutetun kuoltua tai muun tässä sopimuksessa määrätyn tapahtuman johdosta. Nyt käsiteltävässä asiassa vaikuttaa siltä – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava –, että pääasiassa kyseessä oleva sopimus on edellä mainitussa säännöksessä tarkoitettu vakuutussopimus, mitä Länsförsäkringar ei myöskään ole kiistänyt.
Näin ollen herää toiseksi kysymys siitä, kuuluuko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen rahoitusneuvonta direktiivin 2002/92 2 artiklan 3 alakohdassa lueteltuihin toimintoihin, kun sitä annetaan sellaisen vakuutusedustuksen yhteydessä, joka koskee pääomavakuutussopimuksen tekemistä.
Tästä on todettava, että nämä toiminnat on muotoiltu laajaa sanamuotoa käyttäen. Erityisesti on todettava, että niihin kuuluu paitsi vakuutussopimusten esittely ja ehdottaminen, myös muu näiden vakuutussopimusten tekemiseen liittyvä valmisteleva toiminta eikä kyseessä olevan valmistelevan toiminnan luonnetta ole mitenkään rajoitettu.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan pääasiassa kyseessä oleva rahoitusneuvonta on koskenut pääoman sijoittamista sijoitustodistukseen vakuutusedustuksen yhteydessä. Lisäksi Ruotsin hallituksen kirjallisista huomautuksista käy ilmi, että tämä pääoma muodostui vakuutusmaksuista, jotka on maksettu kyseessä olevaan vakuutustuotteeseen. Näin ollen on katsottava, että kyseinen sijoitus liittyy erottamattomana osana vakuutussopimukseen ja että tämän vuoksi tätä samaa sijoitusta koskeva neuvonta on kyseisen vakuutussopimuksen tekemiseen liittyvää valmistelevaa toimintaa.
Tällainen tulkinta on myös direktiivin 2002/92 sen tavoitteen mukainen, joka, kuten tämän tuomion 42 kohdassa on mainittu, on kuluttajien suojan paraneminen vakuutusedustuksen alalla. Tästä nimittäin seuraa, että pääasiassa kyseessä olevaan neuvontaan sovelletaan muun muassa tämän direktiivin 12 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädettyjä vaatimuksia, joiden mukaan silloin, kun vakuutusedustaja ilmoittaa asiakkaalle antavansa tasapuoliseen analyysiin perustuvia neuvoja, hänen neuvojensa on yhtäältä pohjauduttava riittävän monien markkinoilla tarjolla olevien vakuutussopimusten analyysiin, jotta hän pystyy suosittelemaan asiakkaalle vakuutussopimusta, joka täyttäisi asianmukaisesti asiakkaan tarpeet, ja hänen on toisaalta ennen erityisen vakuutussopimuksen tekemistä ainakin täsmennettävä kyseisen asiakkaan vaatimukset ja tarpeet sekä syyt, joihin asiakkaalle tietyn vakuutustuotteen osalta mahdollisesti annetut neuvot perustuvat, ja nämä tiedot on mukautettava suhteessa ehdotetun vakuutussopimuksen monitahoisuuteen.
Tämän tuomion 54 kohdassa mainittua tulkintaa tukee myös direktiivi 2014/65, joka ei ollut voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtumahetkellä ja jolla on muutettu direktiiviä 2002/92 lisäämällä siihen uusi III a luku, jonka otsikko on ”Lisävaatimukset asiakkaan suojasta vakuutuspohjaisissa sijoitustuotteissa”. Nämä tuotteet on nyttemmin määritelty direktiivin 2002/92 2 artiklan uudessa 13 alakohdassa siten, että niillä tarkoitetaan vakuutustuotetta, johon sisältyy maturiteetti- tai takaisinostoarvo ja jossa markkinoiden vaihtelu vaikuttaa suoraan tai välillisesti koko maturiteetti- tai takaisinostoarvoon tai sen osaan.
Tästä määritelmästä seuraa, että vakuutuspohjainen sijoitustuote, samoin kuin pääasiassa kyseessä oleva pääomavakuutussopimus, sisältää sijoituselementin, jonka kehitys riippuu rahoitusmarkkinoiden kehityksestä. Direktiivillä 2014/65 ei kuitenkaan ole muutettu direktiivin 2002/92 2 artiklan 3 alakohdan ensimmäisessä alakohdassa olevaa vakuutusedustuksen määritelmää, mikä merkitsee sitä, että tällaiseen sijoituselementtiin liittyvä neuvonta on tässä säännöksessä määriteltyä vakuutusedustustoimintaa. Lisäksi se seikka, että mainittu III a luku sisältää vakuutuspohjaisia sijoitustuotteita koskevia ”lisävaatimuksia”, merkitsee, että tällaisia tuotteita koskeva edustus kuului direktiivin 2002/92 soveltamisalaan jo ennen kuin sitä muutettiin direktiivillä 2014/65.
Edellä esitetyistä toteamuksista seuraa, että pääomavakuutuksen tekemistä koskevan vakuutusedustuksen yhteydessä annettu pääoman sijoittamista koskeva rahoitusneuvonta kuuluu direktiivin 2002/92 soveltamisalaan.
Direktiivin 2004/39 soveltaminen
Direktiivistä 2004/39 on kylläkin todettava, että pääasiassa kyseessä oleva rahoitusneuvonta saattaa itsessään kuulua tämän direktiivin 4 artiklan 1 kohdan 4 alakohdassa määritellyn sijoitusneuvonnan käsitteen soveltamisalaan edellyttäen, että kyseessä oleva sijoituskohde voidaan luokitella rahoitusvälineeksi, jotka määritetään saman kohdan 17 alakohdan mukaan mainitun direktiivin liitteessä I olevassa C osassa.
Tällainen rahoitusneuvonta voi siis periaatteessa kuulua direktiivin 2004/39 asialliseen soveltamisalaan, jos se on tämän direktiivin 4 artiklan 1 kohdan 2 alakohdan ja liitteessä I olevan A osan 5 kohdan perusteella sijoituspalvelu ja jos mainitun 1 kohdan 1 alakohdan perusteella vakuutusedustaja voidaan luokitella sijoituspalveluyritykseksi, mikäli se tarjoaa tällaista neuvontaa tavanomaisena ammatti- tai liiketoimintana.
Direktiivin 2004/39 2 artiklan c alakohdassa suljetaan kuitenkin direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle henkilöt, jotka tarjoavat sijoituspalvelua liitännäisesti ammattitoiminnan yhteydessä, kun tätä ammattitoimintaa säännellään lain säännöksin tai hallinnollisin määräyksin tai eettisin säännöin, joissa ei suljeta pois tällaisen palvelun tarjoamista.
On todettava, että vakuutusedustajan ammattitoiminta koostuu direktiivin 2002/92 2 artiklan 5 alakohdan mukaan vakuutusedustuksesta. Siltä osin kuin tällainen edustaja tarjoaa vakuutustuotteidensa joukossa pääasiassa kyseessä olevan kaltaista pääomavakuutusta on katsottava, että tämän tuotteen kohteena olevan pääoman sijoitusta koskeva neuvonta on liitännäistä, kun tätä neuvontaa annetaan sellaisen edustustoiminnan yhteydessä, joka koskee vakuutussopimuksen tekemistä ja jota säännellään unionin oikeudellisin säännöksin eli direktiivin 2002/92 säännöksin.
Se Ruotsin hallituksen kirjallisissa huomautuksissaan toteama seikka, että vakuutusedustaja antaa tällaista neuvontaa säännöllisesti tai toistuvasti, on siis merkityksetön, koska neuvonta annetaan aina sellaisen edustustoiminnan yhteydessä, joka koskee vakuutussopimuksen tekemistä.
Lisäksi direktiivin 2004/39 2 kohdan c alakohdassa säädetty poissulkeminen on direktiivin systematiikan mukainen, koska direktiivin soveltamisalan tai velvoitteiden ulkopuolelle suljetaan tietyin edellytyksin sijoituspalvelut ja sijoitustoiminta, joita tarjotaan muun säännellyn toiminnan yhteydessä. Niinpä tämän direktiivin 2 artiklan j alakohdassa säädetään, että direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävät henkilöt, jotka tarjoavat sijoitusneuvontaa tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolisen muun ammattitoiminnan yhteydessä, edellyttäen, ettei tämä neuvonta ole erikseen maksullista.
Samoin direktiivin 2004/39 19 artiklan 9 kohdassa säädetään, että jos sijoituspalvelua tarjotaan osana toista rahoitustuotetta, johon jo sovelletaan muita unionin lainsäädännön säännöksiä tai yhteisiä eurooppalaisia normeja, tässä 19 artiklassa määrätyt velvollisuudet eivät lisäksi koske tätä palvelua, vaikka nämä velvollisuudet eivät ole samoja kuin mainituissa säännöksissä tai normeissa säädetyt velvollisuudet (ks. vastaavasti tuomio 30.5.2013, Genil 48 ja Comercial Hostelera de Grandes Vinos,
C-604/11
,
EU:C:2013:344
,
ja
kohta).
Toisin kuin Länsförsäkringar ja Ruotsin hallitus väittävät kirjallisissa huomautuksissaan, on niin, että vaikka katsottaisiin, että direktiivissä 2004/39 todellakin säädetään laajemmista sijoituspalvelujen suojausta koskevista säännöistä kuin direktiivissä 2002/92, tämä seikka ei itsessään riittäisi siihen, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen neuvonta kuuluisi direktiivin 2004/39 soveltamisalaan; tämän direktiivin 2 artiklan c alakohdassa suljetaan soveltamisalan ulkopuolelle tällainen neuvonta, jos se tarjotaan sellaisen vakuutusedustuksen yhteydessä, joka koskee pääomavakuutuksen tekemistä.
Tästä on todettava, että direktiivillä 2014/65, jolla kumotaan direktiivi 2004/39 ja laaditaan se uudelleen, on – kuten sen johdanto-osan 87 perustelukappaleesta käy ilmi – lisätty direktiiviin 2002/92 uusia vaatimuksia, joilla vahvistetaan sijoittajien suojaa vakuutuspohjaisten sijoitustuotteiden osalta, jotta vakuutusedustajia ja ‑yrityksiä sääntelevässä unionin oikeudessa voidaan varmistaa johdonmukaisen lähestymistavan soveltaminen erilaisten rahoitustuotteiden tarjontaan.
Lisäksi tämä johdanto-osan perustelukappale tukee tulkintaa, jonka mukaan pääasiassa kyseessä oleva neuvonta ei kuulu direktiivin 2004/39 soveltamisalaan, sillä siinä todetaan, että direktiivin 2014/65 sijoittajansuojaa koskevia vaatimuksia olisi sovellettava yhtäläisesti vakuutuspohjaisiin sijoitustuotteisiin, mikä merkitsee sitä, että näihin tuotteisiin ei sovellettu direktiivissä 2004/39 säädettyjä suojaa koskevia sääntöjä.
Edellä esitetystä seuraa, että pääomavakuutussopimuksen tekemistä koskevan vakuutusedustuksen yhteydessä annettu pääoman sijoittamista koskeva rahoitusneuvonta ei kuulu direktiivin 2004/39 soveltamisalaan.
Näin ollen toiseen kysymykseen on vastattava, että pääomavakuutussopimuksen tekemistä koskevan vakuutusedustuksen yhteydessä annettu pääoman sijoittamista koskeva rahoitusneuvonta kuuluu direktiivin 2002/92 eikä direktiivin 2004/39 soveltamisalaan.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Vakuutusedustuksesta 9.12.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/92/EY 2 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että vakuutusedustuksen käsitteeseen kuuluu vakuutussopimuksen tekemiseen liittyvä valmisteleva toiminta siinäkin tapauksessa, että kyseessä olevan vakuutusedustajan tarkoituksena ei ole todellisen vakuutussopimuksen tekeminen.

2)
Pääomavakuutussopimuksen tekemistä koskevan vakuutusedustuksen yhteydessä annettu pääoman sijoittamista koskeva rahoitusneuvonta kuuluu direktiivin 2002/92 eikä rahoitusvälineiden markkinoista sekä neuvoston direktiivien 85/611/ETY ja 93/6/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/12/EY muuttamisesta ja neuvoston direktiivin 93/22/ETY kumoamisesta 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/39/EY soveltamisalaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ruotsi.