CELEX: 62014TJ0066
Kopējā ārpolitika un drošības politika
Ierobežojoši pasākumi, kas veikti pret atsevišķām personām un vienībām saistībā ar situāciju Zimbabvē
Līdzekļu iesaldēšana
Ārpuslīgumiskā atbildība

)
Tiesvedības priekšvēsture
Savā 2002. gada 18. februāra Kopējā nostājā 2002/145/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz Zimbabvi (
OV 2002, L 50, 1. lpp.
), kas ir pieņemta, pamatojoties uz LES 15. pantu, Eiropas Savienības Padome pauda dziļas bažas saistībā ar situāciju Zimbabvē, it īpaši par nopietnajiem cilvēktiesību pārkāpumiem un tostarp par uzskatu, biedrošanās un miermīlīgas pulcēšanās brīvības pārkāpumiem, kurus ir izdarījusi Zimbabves Republikas valdība. Tā noteica ierobežojošus pasākumus uz divpadsmit mēnešu laikposmu, kuru var pagarināt un kuru pastāvīgi ir jāvērtē.
Padomes 2004. gada 19. februāra Kopējā nostājā 2004/161/KĀDP par atjaunotiem ierobežojošiem pasākumiem pret Zimbabvi (
OV 2004, L 50, 66. lpp.
) ir paredzēts pagarināt ierobežojošus pasākumus, kas ieviesti ar Kopējo nostāju 2002/145. Saskaņā ar Kopējās nostājas 2004/161 4. panta 1. punktu, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2008. gada 31. jūlija Kopējās nostājas 2008/632/KĀDP, ar ko groza Kopējo nostāju 2004/161 (
OV 2008, L 205, 53. lpp.
), 1. panta 1. punktu “dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai novērstu to, ka to teritorijās ieceļo vai tās šķērso Zimbabves [Republikas] valdības locekļi un ar viņiem saistītas fiziskas personas, kā arī citas fiziskas personas, kuru darbība nopietni grauj demokrātiju, cilvēktiesību ievērošanu un tiesiskumu Zimbabvē”, un “šajā punktā minētās personas ir uzskaitītas pielikumā”. Atbilstoši Kopējās nostājas 2004/161 5. panta 1. punktam, kurā grozījumi izdarīti ar Kopējās nostājas 2008/632 1. panta 5. punktu, “iesaldē visus līdzekļus un saimnieciskos resursus, kas pieder Zimbabves [Republikas] valdības locekļiem un jebkurām ar tiem saistītām fiziskām vai juridiskām personām, uzņēmumiem vai organizācijām, kuru darbība smagi grauj demokrātiju, cilvēktiesību ievērošanu un tiesiskumu Zimbabvē”, un “šajā punktā minētās personas un vienības ir uzskaitītas pielikumā”. Kopējā nostājas 2004/161, kurā veikti minētie grozījumi, iedarbība secīgi tika pagarināta līdz 2010. gada 20. februārim saskaņā ar Padomes 2009. gada 26. janvāra Kopējo nostāju 2009/68/KĀDP, ar ko atjauno ierobežojošus pasākumus pret Zimbabvi (
OV 2009, L 23, 43. lpp.
), vēlāk – līdz 2011. gada 20. februārim saskaņā ar Padomes 2010. gada 15. februāra Lēmumu 2010/92/KĀDP, ar ko pagarina ierobežojošus pasākumus pret Zimbabvi (
OV 2010, L 41, 6. lpp.
). Padomes 2011. gada 15. februāra Lēmuma 2011/101/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem pret Zimbabvi (
OV 2011, L 42, 6. lpp.
) 4. panta 1. punktā un 5. panta 1. punktā, ar kuriem tika atcelta Kopējā nostāja 2004/161 un kas bija piemērojami līdz 2012. gada 20. februārim, bija paredzēti identiski pasākumi tiem, kas noteikti Kopējās nostājas 2004/161 4. panta 1. punktā un 5. panta 1. punktā.
Padomes 2004. gada 19. februāra Regula (EK) Nr. 314/2004 par dažiem ierobežojošiem pasākumiem pret Zimbabvi (
OV 2004, L 55, 1. lpp.
) tika pieņemta, kā arī minēts tās preambulas 5. apsvērumā, lai ieviestu ar Kopējo nostāju 2004/161 noteiktos ierobežojošos pasākumus, ciktāl tie ietilpst EK līguma piemērošanas jomā. Šīs regulas 6. panta 1. punktā īpaši ir paredzēts, ka iesaldē visus līdzekļus un saimnieciskos resursus, kas pieder atsevišķiem Zimbabves Republikas valdības locekļiem un jebkurām ar tiem saistītām fiziskām vai juridiskām personām, uzņēmumiem vai organizācijām, kas minētas III pielikumā. Saskaņā ar [šīs pašas regulas] 11. panta b) punktu Eiropas Kopienu Komisija ir pilnvarota grozīt minēto pielikumu, pamatojoties uz lēmumiem attiecībā uz Kopējās nostājas 2004/161 pielikumu.
Pirmā prasītāja
John Arnold Bredenkamp
uzvārds tika iekļauts Kopējās nostājas 2004/161 4. un 5. pantā minēto personu sarakstā saskaņā ar Kopējās nostājas 2009/68 2. pantu un pielikuma I daļu. Pamatojums šī uzvārda iekļaušanas minētā pielikuma 7. punktā ir formulēts šādi:
“Ar Zimbabves [Republikas] valdību cieši saistīts uzņēmējs. Viņš režīmam ir sniedzis, tostarp ar viņa uzņēmumu starpniecību, finansiālu un cita veida atbalstu (skat. arī II daļas 1.–9., 12., 14., 20., 24., 25., 28., 29., 31. un 32. punktu.”
Pirmā prasītāja uzvārds Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto fizisko un juridisko personu, uzņēmumu un organizāciju sarakstā tika iekļauts saskaņā ar Komisijas 2009. gada 26. janvāra Regulas (EK) Nr. 77/2009, ar ko groza Regulu Nr. 314/2009 (
OV 2009, L 23, 5. lpp.
), 1. pantu un pielikumu. Pamatojums šī uzvārda iekļaušanai minētā pielikuma I daļas 7. punktā ir formulēts šādi:
“Ar Zimbabves valdību cieši saistīts uzņēmējs. Viņš režīmam ir sniedzis, tostarp ar viņa uzņēmumu starpniecību, finansiālu un cita veida atbalstu (skat. arī ierakstus II daļas [1.–9.], 12., 14., 20., 24., 25., 28., 29., 31. un 32. punktā.)”
Otrās un trešās prasītājas
Echo Delta (Holdings) PCC Ltd
un
Scottlee Holdings (Private) Ltd
nosaukumi Kopējās nostājas 2004/161 4. un 5. pantā minēto personu sarakstā arī tikuši iekļauti ar Kopējās nostājas 2009/68 2. pantu un pielikumu. Šie paši nosaukumi Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto fizisko un juridisko personu, uzņēmumu un organizāciju sarakstā tikuši iekļauti saskaņā ar Regulas Nr. 77/2009 1. pantu un pielikumu. Pamatojums to iekļaušanai konkrētajos sarakstos ir formulēts ar piezīmi “
John Arnold Bredenkamp
īpašums” Kopējā nostājā 2004/161 vai ar piezīmi “Pieder
John Arnold Bredenkamp
” – Regulā Nr. 77/2009. Turklāt nosaukums “Breco International” Kopējās nostājas 2004/161 4. un 5. pantā minēto personu saraksta II daļas 7. punktā tika iekļauts saskaņā ar Kopējās nostājas 2009/68 2. pantu un pielikumu, un Regulas Nr. 314/2004 III pielikuma II daļas 7. punktā – saskaņā ar Regulas Nr. 77/2009 1. pantu un pielikumu. Pamatojums šī nosaukuma iekļaušanai minētajos sarakstos ir identisks tam, kas pamato otrās un trešās prasītājas nosaukumu iekļaušanu šajos pašos sarakstos.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 6. aprīlī,
J. A. Bredenkamp
un 18 juridiskas personas, tostarp otrā un trešā prasītāja šajā tiesvedībā, cēla prasību par Regulas Nr. 77/2009 atcelšanu (lieta T‑145/09,
Bredenkamp
u.c./Komisija).
Pirmo trīs prasītāju uzvārds un nosaukumi, kā arī
Breco International
nosaukums konkrētajos sarakstos tika saglabāti ar Lēmumu 2010/92, Komisijas 2010. gada 25. februāra Regulu (ES) Nr. 173/2010, ar ko groza Regulu Nr. 314/2004 (
OV 2010, L 51, 13. lpp.
), Lēmumu 2011/101 un Komisijas 2011. gada 23. februāra Regulu (ES) Nr. 174/2011, ar ko groza Regulu Nr. 314/2004 (
OV 2011, L 49, 23. lpp.
).
Pirmo trīs prasītāju uzvārds un nosaukumi, kā arī
Breco International
nosaukums no konkrētajiem sarakstiem tika svītroti ar Padomes 2012. gada 17. februāra Lēmumu 2012/97/KĀDP, ar ko groza Lēmumu 2011/101 (
OV 2012, L 47, 50. lpp.
), un ar Komisijas 2012. gada 21. februāra Īstenošanas Regulu (ES) Nr. 151/2012, ar ko groza Regulu Nr. 314/2004 (
OV 2012, L 49, 2. lpp.
).
Pēc Lēmuma 2012/97 un Īstenošanas regulas Nr. 151/2012 pieņemšanas Vispārējā tiesa 2012. gada 6. septembra rīkojumā Bredenkamp u.c./Komisija (
T‑145/09
, nav publicēts,
EU:T:2012:407
) uzskatīja, ka ir jāizbeidz tiesvedība lietā par prasību, kas celta 2009. gada 6. aprīlī.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 24. janvārī, prasītāji cēla šo prasību.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
piespriest Padomei un Komisijai atlīdzināt prasības pieteikumā precizētos zaudējumus;
—
piespriest Padomei un Komisijai samaksāt procentu maksājumus atbilstoši
Euribor
likmei, kurai pieskaitīti 2 %, sākot no galīgā sprieduma pasludināšanas dienas;
—
piespriest Padomei un Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padomes un Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
noraidīt prasību;
—
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Lietas dalībnieki saistībā ar lietu T‑145/09
Bredenkamp
u.c./Komisija ir iesnieguši vairākus procesuālos rakstus. Tā kā nekas nepamato šo dokumentu izslēgšanu no izskatāmās lietas materiāliem, tie lietai ir pievienoti galīgi. Turklāt lietas dalībnieki nav savstarpēji iebilduši, ka pretējā puse iesniedz šos procesuālos rakstus.
Juridiskais pamatojums
Prasības pamatojumam prasītāji norāda, ka tiem esot nodarīts piecu veidu mantisks un morāls kaitējums, ko esot izraisījusi virkne pārkāpumu saistībā ar to uzvārda vai nosaukumu sākotnējo iekļaušanu un saglabāšanu Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto personu sarakstā. Šie pārkāpumi ir izklāstīti četros pamatos.
Padome vispirms apgalvo, ka prasība ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemama vai acīmredzami pilnībā juridiski nepamatota tāpēc, ka acīmredzami trūkst pierādījumu, uz kuriem veikta atsauce, pamatojot prasījumu daļu attiecībā uz prasītājiem šķietami nodarīto kaitējumu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās par tās iestāžu prettiesisku rīcību LESD 340. panta otrās daļas izpratnē ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti visi nosacījumi, proti, iestādēm pārmestā rīcība ir prettiesiska, zaudējumi ir reāli un pastāv cēloņsakarība starp piedēvēto rīcību un apgalvoto kaitējumu. Šo trīs nosacījumu kumulatīvais raksturs nozīmē, ka, ja viens no tiem nav izpildīts, prasība atlīdzināt zaudējumus ir pilnībā noraidāma un pārējo nosacījumu izpilde nav jāpārbauda (skat. spriedumu, 2011. gada 23. novembris, Sison/Padome,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
,
28.
un
29.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Attiecībā uz pirmā prasītāja lūgumu par tam šķietami nodarītā nemantiskā kaitējuma atlīdzību vispirms ir jāizvērtē jautājums saistībā ar Padomes un Komisijas rīcības tiesiskumu attiecībā uz minēto prasītāju. Proti, Padomes argumenti par prasības nepieņemamību vai tās acīmredzami nepamatoto raksturu, ņemot vērā prasības pieteikumam pievienotos pierādījumus, ir jānoraida vismaz attiecībā uz pirmā prasītāja apgalvoto nemantisko kaitējumu, jo prasības pieteikumā ir ietverti pietiekami daudzi pierādījumi, kas norāda uz apstākļiem, kuri var izraisīt šādu kaitējumu. Šajā kontekstā, ja izrādītos, ka minētās iestādes attiecībā uz minēto prasītāju nav rīkojušās prettiesiski, prasība būs jānoraida pilnībā attiecībā uz visiem prasītājiem, ņemot vērā to, ka iemesls, uz kura balstītas apstrīdētās iekļaušanas sarakstā, ir pamatots ar pirmā prasītāja uzvārda iekļaušanu Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto personu sarakstā.
Komisija vispirms apgalvo, ka attiecībā uz ceturto prasītāju nekad nav tikuši piemēroti ierobežojoši pasākumi, kā rezultātā prasība daļā attiecībā uz šo prasītāju ir jānoraida kā nepieņemama.
Kā izklāstīts iepriekš 6. punktā, ceturtā prasītāja apgalvo, ka tā ir
Breco International (Private)
universālā tiesību pārņēmēja, kura saskaņā ar Regulas Nr. 77/2009 1. pantu un pielikumu esot tikusi iekļauta Regulas Nr. 314/2004 III pielikuma 6. pantā minēto juridisko personu, uzņēmumu un organizāciju sarakstā ar nosaukumu “Breco International”. Šajā ziņā ir jānorāda, ka minētā pielikuma II daļas 7. punktā ir norādīts, ka
Breco International
ir Sentheljērā [
Saint-Hélier
] (Džērsija) reģistrēta juridiska persona. Saskaņā ar paskaidrojumiem, ko tiesas sēdē sniedza Padome, šāda Džērsijā reģistrēta uzņēmuma esamība ir tikusi secināta no ziņojuma, ko sniegusi Sabiedrību informācijas aģentūra un kas pievienots Padomes iesniegtajam atbildes rakstam uz repliku. Saskaņā ar izrakstu par sabiedrības nosaukuma maiņu, ko 2010. gada 29. septembrī izsniedzis Zimbabves sabiedrību reģistrs un ko prasītāji iesnieguši, lai pamatotu prasības pieteikumu, ceturtā prasītāja ir Zimbabves sabiedrība
Breco international (Private)

Ltd
, kas vēlāk kļuva par
Fodya (Private) Ltd
. Šajā kontekstā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka
Breco International
nosaukuma iekļaušana konkrētajos sarakstos netika balstīta uz pierādījumiem par šīs sabiedrības juridisku pastāvēšanu, kurus izsniedzis Zimbabves sabiedrību reģistrs. Otrkārt, neviens elements neļauj secināt, ka, minētajos sarakstos iekļaujot
Breco International
nosaukumu, attiecīgās iestādes vēlējās šajos sarakstos iekļaut ceturtās prasītājas nosaukumu, kura ir reģistrēta Hararē (Zimbabve) un kuras identifikācijas dati tādējādi būtiski atšķiras no
Breco International
identifikācijas datiem. Šajos apstākļos prasītāji nepareizi apgalvo, ka ceturtā prasītāja tikusi iekļauta tajos pašos sarakstos.
Tomēr, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, apstāklis, saskaņā ar kuru ceturtā prasītāja nav sniegusi pierādījumus par to, ka tās nosaukums ticis iekļauts konkrētajos sarakstos, neskar šīs prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamību daļā, kurā to cēlusi šī prasītāja. Protams, jautājums par to, vai
Breco International
vai pirmo trīs prasītāju uzvārdu un nosaukuma iekļaušana minētajos sarakstos ceturtajai prasītājai radīja kaitējumus, kuri ir jāatlīdzina atbilstoši iepriekš 17. pantā izklāstītajiem noteikumiem, neattiecas uz prasības pieņemamību, bet ir saistīta ar minētā apgalvotā kaitējuma faktiskumu, kā arī cēloņsakarības esamību starp apgalvotajiem pārkāpumiem, kas pieļauti, iekļaujot sarakstā un šiem kaitējumiem.
Līdz ar to, lai gan ir taisnība, ka prasītāju argumentācija nav precīza, ciktāl tie norāda, ka ceturtās prasītājas nosaukums ticis iekļauts konkrētajos sarakstos, tomēr prasība ir pieņemama attiecībā uz ceturto prasītāju.
Attiecībā uz apgalvoto Padomes un Komisijas prettiesisko rīcību uzreiz ir jānorāda, ka, kaut arī prasītāji prasības pieteikuma ievaddaļā atsaucas gan uz kopējām nostājām un lēmumiem, kas pieņemti, pamatojoties uz LES normām attiecībā uz kopējo ārpolitiku un drošības politiku (KĀDP), un saskaņā ar kuriem attiecībā uz tiem noteikti ierobežojoši pasākumi, gan uz regulām, kas pieņemtas, pamatojoties uz EKL un LESD normām, tie savos iebildumos attiecībā uz apgalvotajiem izdarītajiem pārkāpumiem atsaucas tikai uz pēdējām minētajām regulām. Šajos apstākļos ir jānospriež, ka prasības priekšmets ir Savienības ārpuslīgumiskās atbildības konstatēšana, pamatojoties tikai uz konkrētajām regulām, neskarot kopējās nostājas un KĀDP ietvaros pieņemtos lēmumus.
Lai tiktu nodrošināta atbilstība nosacījumam par Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos saistībā ar iestādēm pārmestās rīcības prettiesiskumu, ir jābūt pierādītam, ka ir noticis pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, ar kuru piešķir tiesības privātpersonām. Tā tas ir pēc definīcijas pamattiesību uz īpašumu gadījumā (spriedums, 2011. gada 23. novembris, Sison/Padome,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
,
33.
un
75.
punkts).
Šajā lietā prasītāji norāda, ka, ciktāl uz tiem attiecas Regulas Nr. 77/2009, Nr. 173/2010 un Nr. 174/2011, tām, pirmkārt, neesot juridiska pamata, otrkārt, tajās esot pieļautas tiesību un faktu kļūdas, treškārt, tajās esot pieļauti būtiski procedūras noteikumu pārkāpumi un, ceturtkārt, ņemot vērā iepriekš minētos pārkāpumus, ar tām esot izdarīts tiesību uz īpašumu pārkāpums.
Sākotnēji ir jānorāda, ka attiecībā uz nosacījumu, saskaņā ar kuru šķietami pārkāptās tiesību normas mērķim ir jābūt tiesību piešķiršanai privātpersonām, ierobežojošu pasākumu mērķis ir ierobežot konkrētu tiesību īstenošanu sarakstā iekļautajām personām, proti, pirmām kārtām to tiesību uz īpašumu īstenošanu. Tomēr, ņemot vērā mērķus, ko tiecas īstenot tādu ierobežojošu pasākumu sistēma kā šajā lietā aplūkotā, šī sistēma veido ierobežojumu, kas atbilst Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 52. panta 1. punkta kritērijiem (spriedums, 2014. gada 27. februāris, Ezz u.c./Padome,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
195.
–
205.
punkts). Turklāt prasītāji neapgalvo, ka ar šo sistēmu pašu par sevi ir pārkāptas to tiesības uz īpašumu. Tomēr ir jāatgādina, ka pilnvaras ierobežot tiesības uz īpašumu ir jāīsteno saskaņā ar šai ziņā paredzētajām procesuālajām un materiālajām normām. Ja tas tā nav, konkrētajā gadījumā būs jākonstatē nepamatots tiesību uz īpašumu ierobežojums (šajā ziņā skat. spriedumu, 2008. gada 3. septembris, Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija,
C‑402/05 P un C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
,
352.
,
353.
un
368.
–
370.
punkts). Līdz ar to, tā kā prasības pamatojumam izvirzīto iebildumu mērķis ir konstatēt, ka regulās, ar kurām paredzēta pirmo trīs prasītāju aktīvu iesaldēšana, ir pieļauti pārkāpumi attiecībā uz procesuālajām un materiālajām normām, kas nosaka pilnvaras ierobežot to tiesības uz īpašumu, šīs regulas ir balstītas uz normām, kas piešķir tiesības privātpersonām.
Vispirms ir jāizvērtē iebildums saistībā ar apgalvoto tiesiskā pamata neesamību, pēc tam – saistībā ar apgalvoto būtisko procedūras noteikumu pārkāpumu un visbeidzot – pārējie divi iebildumi saistībā ar apstrīdēto tiesību aktu tiesiskumu pēc būtības.
Par apgalvoto tiesiskā pamata neesamību
Prasītāji norāda, ka EKL 60. un 301. pants, uz kuriem ir balstīta Regula Nr. 314/2004, lielākais attiecas uz trešajām valstīm un to vadītājiem, kā arī indivīdiem un iestādēm, kas ir saistītas ar šiem vadītājiem vai kuras viņi kontrolē. Neviens no prasītājiem neietilpstot nevienā no šīm kategorijām, pat ja būtu jāpiekrīt apgalvojumam, saskaņā ar kuru pirmais prasītājs ir cieši saistīts ar Zimbabves valdību, ko prasītāji apstrīd. Proti, jebkāda veida sadarbība neatkarīgi no individuālās rīcības neesot sadarbība, kas pamato Zimbabves uzņēmēja uzvārda iekļaušanu minētas regulas 6. pantā norādīto personu sarakstā. Prasītāju ieskatā, tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā nozīmē, ka tie var prasīt nodarītā kaitējuma atlīdzību tiesiskā pamata neesamības dēļ, kas skar apstrīdēto tiesību aktu tiesiskumu. Katrā ziņā tie apgalvo, ka, pat ja pirmais prasītājs būtu jāuzskata par tādu, kam ir saistība ar Zimbabves valdību, šis apstāklis attiecīgajām iestādēm automātiski neļauj konkrētajos sarakstos iekļaut otrās un trešās prasītājas, kā arī
Breco International
nosaukumu.
Ar šo argumentāciju prasītāji būtībā norāda, ka Regulas Nr. 314/2004 6. pants, interpretēts EKL 60. un 301. panta gaismā, kuri veido minētā 6. panta tiesisko pamatu, attiecas uz trešajām valstīm un to vadītājiem un, runājot par fiziskajām vai juridiskajām personām – lielākais uz personām, kuras ir cieši saistītas vai kuras kontrolē šīs pēdējās minētās personas, nevis uz uzņēmējiem un uzņēmumiem kā šie prasītāji.
EKL 60. panta 1. punktā noteikts, ka, ja EKL 301. pantā paredzētajos gadījumos izrādās vajadzīga Kopienas rīcība, Padome var veikt steidzamus pasākumus attiecībā uz kapitāla apriti un maksājumiem, kuri skar attiecīgās trešās valstis. Saskaņā ar EKL 301. pantu, ja kopēja nostāja vai kopīga rīcība, kas pieņemta saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību normām attiecībā uz KĀDP [kopējo ārpolitiku un drošības politiku], paredz Kopienai daļēji vai pilnīgi pārtraukt vai sašaurināt ekonomiskās attiecības ar vienu vai vairākām trešajām valstīm, Padome veic vajadzīgos steidzamos pasākumus.
Ievērojot EKL 60. un 301. panta redakciju, it īpaši tajos minētos vārdus “attiecībā uz trešām valstīm” un “ar vienu vai vairākām trešām valstīm”, šīs normas attiecas uz pasākumu veikšanu pret trešajām valstīm, kas var iekļaut šādu valstu vadītājus, kā arī personas un organizācijas, kas ir saistītas ar šiem vadītājiem vai ko tie tieši vai netieši kontrolē. Nevar izslēgt, ka attiecībā uz atsevišķiem uzņēmumu vadītājiem var tik piemēroti ierobežojoši pasākumi, pamatojoties uz EKL 60. un 301. pantu, ja tiek konstatēts, ka tie ir saistīti ar mērķa trešās valsts vadītājiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 13. marts, Tay Za/Padome,
C‑376/10 P
,
EU:C:2012:138
,
53.
un
55.
punkts).
Regula Nr. 314/2004, kā arī apstrīdētās regulas, ar kurām tās grozītas un kuras minētas iepriekš 25. pantā, attiecas uz ierobežojošu pasākumu pret Zimbabves Republiku pieņemšanu.
Atbilstoši Regulas Nr. 314/2004 preambulas 2. apsvērumam, ņemot vērā nopietnos cilvēktiesību pārkāpumus, kurus izdarījusi šīs valsts valdība, ir jāturpina piemērot jau kopš 2002. gada februāra ieviestos ierobežojošos pasākumus.
Konkrētie ierobežojošie pasākumi izpaudās kā visu Regulas Nr. 314/2004 6. pantā iekļautajās kategorijās ietilpstošo personu līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana. Runa ir par Zimbabves valdības locekļiem un fiziskām vai juridiskām personām, iestādēm un organizācijām, kas ir saistītas ar minētās valdības locekļiem.
Šajā lietā no Regulas Nr. 77/2009 pielikuma izriet, ka pirmā prasītāja uzvārds ir iekļauts Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto fizisko un juridisko personu, iestāžu un organizāciju sarakstā, pamatojoties uz to, ka viņš ir “cieši saistīts ar Zimbabves valdību” un ir “sniedzis režīmam, tostarp ar savu uzņēmumu starpniecību, finansiālu un cita veida atbalstu” (skat. iepriekš 5. punktu). Šī iekļaušana sarakstā tika veikta atbilstoši Komisijai ar minētās regulas 11. panta b) punktu piešķirtajām pilnvarām un pēc Kopējās nostājas 2009/68 pieņemšanas.
Kā norāda Padome un Komisija, šis pamatojums pilnībā atbilst ar attiecīgās valsts, uz kuru attiecas ierobežojošie pasākumi, vadītājiem “saistītas” personas jēdzienam. Proti, ņemot vērā ar ierobežojošajiem pasākumiem sasniedzamos mērķus, proti, novērst jebkādu attiecīgajai valdībai sniegto atbalstu, “saistītas” personas jēdzienam ir jāietver arī personas, kas veic tādas darbības kā iepriekš 35. punktā raksturotās. Līdz ar to pirmā prasītāja uzvārda iekļaušana ar Regulu Nr. 77/2009 Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto fizisko un juridisko personu, iestāžu un organizāciju sarakstā ir pamatoti balstīta uz EKL 60. un 301. pantu, uz kuriem savukārt ir balstīta šī pēdējā minētā regula.
Šis secinājums ir spēkā arī attiecībā uz juridiskām personām, kuru nosaukumi ir iekļauti Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto personu sarakstā un kuri pieder pirmajam prasītājam. Faktiski, kā norāda Padome, iespēja pieņemt ierobežojošus pasākumus attiecībā uz jebkuru juridisku personu, kas pieder ar attiecīgās valsts vadītājiem saistītai fiziskai personai, acīmredzami ir minēto pasākumu efektivitātes nosacījums. Tādējādi, tā kā otrās un trešās prasītājas nosaukumi ir iekļauti konkrētajos sarakstos, pamatojoties uz to, ka tās pieder pirmajam prasītājam, šī iekļaušana sarakstā ir pamatoti balstīta uz EKL 60. un 301. pantu. Tāpat tas ir arī attiecībā uz
Breco International
nosaukuma iekļaušanu sarakstā, kas balstās uz identisku iemeslu, tādējādi attiecībā uz šo uzņēmumu Regula Nr. 314/2004 ir pamatoti balstīta uz minētajiem pantiem.
Tātad nevar konstatēt nevienu pārkāpumu attiecībā uz tiesisko pamatu, kas pamato pirmo trīs prasītāju uzvārda un nosaukumu, kā arī
Breco International
nosaukuma iekļaušanu Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto personu sarakstā.
Vispār, ciktāl prasītāju argumentācija, saskaņā ar kuru to rīcība neļauj tos kvalificēt par saistītiem ar Zimbabves valdību, varētu tikt interpretēta kā norādoša uz to, ka tie nav ar minēto valdību saistītas personas Regulas Nr. 314/2004 6. panta izpratnē, kā tas interpretēts iepriekš 34. punktā, šāda argumentācija pārklājas ar iebildumu attiecībā uz apgalvotajām kļūdām saistībā ar faktu vērtējumu, kas tiks aplūkots tālāk 65.–94. punktā.
Par apgalvoto būtisko procedūras noteikumu pārkāpumu
Prasītāji apgalvo, ka tiesību akti, saskaņā ar kuriem pirmo trīs prasītāju uzvārds un nosaukumi, kā arī
Breco International
nosaukums ir iekļauti Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto personu sarakstā, neietver specifisku un konkrētu pamatojumu, kas tiem ļautu izvērtēt šīs iekļaušanas pamatotību attiecībā uz tiesību aktos, kas uz tiem attiecas, paredzētajiem nosacījumiem un līdz ar to ļautu apstrīdēt to spēkā esamību. To ieskatā, konkrēto tiesību aktu pamatojums tiem esot bijis jāsniedz to pieņemšanas brīdī un šī pamatojuma nesniegšanu nevarēja novērst tiesvedības laikā. Katrā ziņā ar to saistītie pierādījumi tiem esot bijuši jāsniedz pirms to iekļaušanas sarakstā pirmās pagarināšanas un vienlaikus bija jādod tiem iespēja tikt uzklausītiem. Tiem neesot bijušas tiesības ne uz vienu no šāda veida aspektiem, jo saziņa ar Padomi esot bijusi tikai par procesuālajiem jautājumiem.
Ar šādu pamatojumu prasītāji izvirza divus iebildumus. Pirmais iebildums ir par apgalvoto pamatojuma neesamību, un otrais – par to tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo, pirmkārt, tiem netika paziņoti tiem piedēvētās rīcības pierādījumi, kā arī, otrkārt, tiem nebija iespēja izvirzīt savus argumentus Padomē un Komisijā. Šis apgalvotais tiesību tikt uzklausītiem pārkāpums esot arī skāris to tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
[..]
Par tiesību tikt uzklausītam iespējamo pārkāpumu
Ņemot vērā līdzekļu iesaldēšanas pasākumam nepieciešamo pārsteiguma efektu (skat. iepriekš 45. punktu), tiesības tikt uzklausītam, kas jāievēro ierobežojošu pasākumu jomā, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru neprasa, ne lai Savienības iestādes attiecīgajai personai vai iestādei pirms tās uzvārda vai nosaukuma sākotnējās iekļaušanas sarakstā, ar ko noteikti ierobežojoši pasākumi, paziņo iemeslus, kādēļ tās uzvārds vai nosaukums ir iekļauts šajā sarakstā (skat. spriedumu, 2014. gada 4. februāris, Syrian Lebanese Commercial Bank/Padome,
T‑174/12 un T‑80/13
,
EU:T:2014:52
,
137.
punkts un tajā minētā judikatūra), ne lai Padome pēc savas ierosmes veic šīs personas vai iestādes uzklausīšanu (spriedums, 2009. gada 14. oktobris, Bank Melli Iran/Padome,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
,
93.
un
98.
punkts).
Savukārt, kad Padome sākotnēji bija uz noteiktu laiku iesaldējusi līdzekļus, tai principā ieinteresētajām personām bija jādod iespēja tikt uzklausītām pirms šī pasākuma piemērošanas pagarināšanas. Faktiski, lai tiesību akti, ar kuriem pagarināta šāda pasākuma piemērošana, būtu iedarbīgi, tiem nav obligāti jāpiemīt pārsteiguma efektam (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 12. marts, Al Assad/Padome,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
,
70.
punkts).
Lai gan ir taisnība, ka tad, kad līdzīgi kā šajā lietā (skat. iepriekš 43.–46. punktu), ir tikusi paziņota pietiekami precīza informācija, kas ieinteresētajām personām dod iespēju lietderīgi darīt zināmu savu viedokli par pierādījumiem, ko pret viņu vērš attiecīgās iestādes, tiesību uz aizstāvību ievērošana nenozīmē pienākumu attiecībā uz tām spontāni dot piekļuvi šo iestāžu lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem, tomēr pēc ieinteresētās personas pieprasījuma minētajām iestādēm ir jādod piekļuve visiem ar konkrēto pasākumu saistītajiem administratīvajiem dokumentiem, kuri nav konfidenciāli (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 14. oktobris, Bank Melli Iran/Padome,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
,
97.
punkts).
Turklāt tiesības tikt uzklausītam pirms tādu aktu pieņemšanas, ar kuriem tiek saglabāti ierobežojoši pasākumi pret personām, uz kurām tie jau attiecas, paredz, ka Padome attiecībā pret šīm personām atsaucas uz jauniem apstākļiem (spriedums, 2014. gada 12. marts, Al Assad/Padome,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
,
71.
punkts).
Šajā lietā no lietas materiāliem izriet, ka 2009. gada 5. februārī kāds advokāts Komisijai nosūtīja pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, uz kuriem balstoties pirmā prasītāja uzvārds saskaņā ar Regulu Nr. 77/2009 sākotnēji iekļauts Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto personu sarakstā. Šis pieteikums tika iesniegts, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regulas (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (
OV 2001, L 145, 43. lpp.
). Ar 2009. gada 5. marta vēstuli Komisija atzina, ka tās rīcībā ir divi dokumenti saistībā ar pieteikumu. It īpaši tā norādīja, ka tai ir divi dokumenti no “Eiropas komunikācijas” sistēmas (
COREU
), kas tostarp ietver informāciju attiecībā uz pirmā prasītāja uzvārda un viņam piederošo sabiedrību nosaukumu iekļaušanu Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto personu sarakstā. Tomēr tā atteica piekļuvi šiem dokumentiem, pamatojoties uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta trešo ievilkumu attiecībā uz sabiedrības interešu aizsardzību saistībā ar starptautiskajām attiecībām.
Ar 2009. gada 9. marta vēstuli tika iesniegts “atkārtots pieteikums” šoreiz attiecībā uz pirmo prasītāju un sešpadsmit sabiedrībām, tostarp otro un trešo prasītāju, kā arī
Breco International
. Ar 2009. gada 3. jūlija vēstuli Komisija atteica piekļuvi minētajiem dokumentiem, atsaucoties uz to pašu iemeslu, kas bija sākotnējā atteikuma pamatā.
Turklāt ar 2012. gada 6. jūnija vēstuli pirmais prasītājs Padomei nosūtīja pieteikumu par piekļuvi informācijai par viņa uzvārda, kā arī vairāku viņam piederošo sabiedrību, tostarp otrās un trešās prasītājas, kā arī
Breco International
nosaukuma iekļaušanu Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto personu sarakstā. Šis pieteikums tika formulēts, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 45/2001 par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti (
OV 2000, L 8, 1. lpp.
). Ar 2012. gada 18. septembra vēstuli Padome atbildēja, nosūtot četrus dokumentus, kurus tās ģenerālsekretariāts nosūtīja dalībvalstu delegācijām. Šie dokumenti galvenokārt ietver informāciju attiecībā uz pirmo trīs prasītāju un
Breco International
identitāti. Viens no šiem dokumentiem ar nosaukumu “Coreu CFSP/0053/09” attiecas uz Amerikas Savienoto Valstu federālo iestāžu veikto ierobežojošu pasākumu noteikšanu attiecībā uz pirmo prasītāju, kas ir pamats, no kura ir secināts finanšu atbalsts, ko viņš esot sniedzis Zimbabves valdībai, izmantojot savu uzņēmumu tīklu. Tajā ir arī minēts, ka pirmais prasītājs ir saistīts ar minētās valdības ministru, kā arī Zimbabves prezidentu Robertu Mugabi [
Robert Mugabe
].
No šiem elementiem izriet, ka pirmie trīs prasītāji un
Breco International
ir vērsušies Komisijā vēlākais 2009. gada 9. martā, lūdzot piekļuvi pierādījumiem, kas pamato pirmo trīs prasītāju un
Breco International
iekļaušanu Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto personu sarakstā. Tomēr Komisija, kas ir izstrādājusi gan Regulu Nr. 77/2009, ar kuru prasītāju uzvārds un nosaukumi sākotnēji iekļauti konkrētajos sarakstos, gan Regulas Nr. 173/2010 un Nr. 174/2011, šo pieteikumu neapmierināja.
Pieņemot, ka šī informācijas nesniegšana var tikt uzskatīta par tādu, kas pirmajiem trim prasītājiem varēja traucēt lietderīgi paust savu nostāju par pasākumu, ko šī iestāde attiecībā uz tiem ir pieņēmusi, vēl ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, šis aspekts jebkurā gadījumā ir uzskatāms tikai par pārkāpumu bez sekām, jo, pat ja tas nebūtu pieļauts, šiem prasītājiem nebūtu bijušas labākas iespējas nodrošināt savu aizstāvību (spriedums, 2014. gada 4. februāris, Syrian Lebanese Commercial Bank/Padome,
T‑174/12 un T‑80/13
,
EU:T:2014:52
,
146.
punkts).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka prasītāji izklāsta, ka tie 2009. gada 19. februārī
Foreign & Commonwealth Office
(
FCO
, Ārlietu un Britu sadraudzības ministrija, Apvienotā Karaliste) atbilstoši
Freedom of Information Act 2000
(2000. gada Informācijas brīvības likums) ir iesnieguši pieteikumu par piekļuvi dokumentiem attiecībā uz pirmo trīs prasītāju uzvārda un nosaukumu un
Breco International
nosaukuma iekļaušanu Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto personu sarakstā. Atbildot uz šo pieteikumu,
FCO
2009. gada 2. jūnijā iesniedza sarakstu ar 17 dokumentiem, kā arī divu citu dokumentu kopijas, kuras visas ir publiski pieejamas. Šo dokumentu vidū ir arī ekspertu grupas par Kongo Demokrātiskās Republikas dabas resursu un cita veida bagātību prettiesisku izmantošanu (turpmāk tekstā – “ekspertu grupa”)2002. gada 8. oktobra ziņojums, kas sagatavots Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) Drošības padomes vadībā, vairāki presē publicēti raksti par pirmo prasītāju un vairākas tīmekļa saites uz informāciju par aplūkotajām sabiedrībām.
Turklāt pēc Lēmuma 2011/101 un Regulas Nr. 174/2011 pieņemšanas pirmais prasītājs 2011. gada 4. novembrī
FCO
iesniedza jaunu pieteikumu par [piekļuvi] dokumentiem attiecībā uz viņa iekļaušanu Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto personu sarakstā. Atbildot uz šo pieteikumu,
FCO
pirmajam prasītāja iesniedza sarakstu ar piecpadsmit dokumentiem, tostarp it īpaši 2002. gada 8. oktobra ziņojumu un vairākus presē publicētus rakstus.
Ir arī svarīgi norādīt, kā atgādina Padome, ka Komisija ar 2009. gada 27. janvāra vēstuli informēja pirmo prasītāju par viņa uzvārda iekļaušanu Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto personu sarakstā un ar 2009. gada 18. decembra vēstuli aicināja minēto prasītāju Padomei nosūtīt savus apsvērumus un iespējamo pieteikumu par viņa uzvārda svītrošanu no šī saraksta. Turklāt pirmais prasītājs ar 2009. gada 26. oktobra un 26. novembra, 2010. gada 21. janvāra un 10. februāra vēstulēm vērsās pie visiem Padomes locekļiem, izklāstot savus apsvērumus par viņa uzvārda, kā arī viņam piederošo sabiedrību nosaukumu iekļaušanu konkrētajos sarakstos. Ar 2010. gada 16. februāra vēstuli Padome noraidīja pirmā prasītāja argumentus, tostarp atsaucoties uz pierādījumiem, kas izriet no otrā ziņojuma, kuru 2003. gada 15. oktobrī ANO vadībā sagatavojusi ekspertu grupa (turpmāk tekstā – “2003. gada 15. oktobra ziņojums”). Padome informēja pirmo prasītāju, ka konkrētā iekļaušana sarakstos tikšot saglabāta ar Lēmumu 2010/92. Pirmais prasītājs uz šo vēstuli atbildēja ar 2010. gada 19. aprīļa vēstuli, uz kuru Padome atbildēja ar 2010. gada 7. jūnija vēstuli. Visbeidzot ar 2011. gada 13. maija vēstuli pirmais prasītājs iesniedza savus apsvērumus Savienības Augstajam pārstāvim ārlietās un drošības politikas jautājumos un 2011. gada 29. jūnijā saņēma atbildi no Eiropas Ārējās darbības dienesta. Turklāt, atbildot uz divām pirmā prasītāja 2011. gada 11. oktobra un 3. novembra vēstulēm, Padome šim prasītājam ar 2011. gada 9. novembra vēstuli atgādināja, ka viņš jebkurā brīdī var iesniegt ar pierādījumiem motivētu pieteikumu par atkārtotu ierobežojošo pasākumu izvērtēšanu.
Pirmkārt, no iepriekš minētā izriet, ka pirmajiem trīs prasītājiem, kā arī
Breco International
ar
FCO
starpniecību bija piekļuve visiem elementiem, kas veido pierādījumu būtiskāko daļu, un informācijai, uz kuru balstīta to iekļaušana Regulas Nr. 314/2004 6. pantā paredzēto personu sarakstā. Proti, no vienas puses, prasītāji prasības pieteikuma 52.3. un 55. punktā atkārtoti norāda, ka pirmo trīs prasītāju uzvārda un nosaukuma un
Breco International
nosaukuma iekļaušana konkrētajos sarakstos veikta pēc Apvienotās Karalistes iniciatīvas un ka ir neiespējami, ka Padomes vai Komisijas rīcībā būtu citi pierādījumi vēl bez tiem, kurus
FCO
tiem jau paziņojusi. No otras puses, Padome norāda, ka pierādījumi, kurus prasītāji ieguvuši no
FCO
, ir uzskatāmi par vērā ņemto pierādījumu būtiskāko daļu.
Otrkārt, no tā izriet, ka pēc tam, kad pirmajiem trīs prasītājiem un
Breco International
bija piekļuve visiem šiem pierādījumiem, tie izveidoja un uzturēja pastāvīgu saziņu ar Padomi par jautājumiem pēc būtības, kas saistīti ar to uzvārda un nosaukumu iekļaušanu un saglabāšanu Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto personu sarakstā.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jākonstatē, ka apstāklis, saskaņā ar kuru Komisija pirmajiem trīs prasītājiem nav izpaudusi pierādījumus, kuri pamato to uzvārda un nosaukumu iekļaušanu Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto personu sarakstā, nav izraisījis to tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Proti, šī informācijas nesniegšana nav traucējusi šiem pēdējiem minētajiem prasītājiem aizstāvēt savas intereses pēc tam, kad tie iepazinās ar visiem pierādījumiem, kurus viņi paši uzskata par galveno informāciju, ko attiecīgās iestādes ņēmušas vērā, lai pamatotu argumentus, kuri tostarp saglabājušies nemainīgi visā minētās iekļaušanas sarakstā laikposmā. Turklāt, ņemot vērā iepriekš 20. punktā iekļautos vērtējumus, no kuriem izriet, ka ceturtā prasītāja nav tikusi iekļauta konkrētajos sarakstos, nevar tikt konstatēts neviens šīs pēdējās minētās prasītājas tiesību uz aizstāvību pārkāpums.
[..]

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
John Arnold Bredenkamp
,
Echo Delta (Holdings) PCC Ltd
,
Scottlee Holdings (Private), Ltd
un
Fodya (Private) Ltd
atlīdzina Eiropas Savienības Padomes un Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

Gratsias
Kancheva
Wetter
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2016. gada 21. jūlijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
)	Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.