CELEX: 62020CJ0237
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 2001/23/EB
3‑5 straipsniai
Įmonių perdavimas
Darbuotojų teisių apsauga
Išimtys
Nemokumo procedūra
„Pre-pack“
Įmonės išlikimas
Įmonės (jos dalies) perdavimas paskelbus bankrotą, prieš tai atlikus pre‑pack

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyvos 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (
OL L 82, 2001, p. 16
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 98) 3–5 straipsnių išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Nyderlandų profesinių sąjungų organizacijos
Federatie Nederlandse Vakbeweging
(Nyderlandų profesinių sąjungų judėjimo federacija, toliau – FNV) ginčą su Nyderlandų bendrovėmis
Heiploeg Seafood International BV
ir
Heitrans International BV
(toliau kartu – naujoji
Heiploeg
) dėl šiose bendrovėse dirbusių darbuotojų teisių apsaugos po įmonės perdavimo, kai perdavusiajai bendrovei buvo iškelta bankroto byla.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2001/23 kodifikavo 1977 m. vasario 14 d. Tarybos direktyvą 77/187/EEB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (
OL L 61, 1977, p. 26
), iš dalies pakeistą 1998 m. birželio 29 d. Tarybos direktyva 98/50/EB (
OL L 201, 1998, p. 88
).
Direktyvos 2001/23 3 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„Būtina garantuoti darbuotojų apsaugą pasikeitus darbdaviui, pirmiausia užtikrinant, kad būtų apsaugotos jų teisės.“
Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose nustatyta:
„a)
Ši direktyva taikoma teisinio perdavimo arba susijungimo atveju perduodant įmonę, verslą arba įmonės ar verslo dalį kitam darbdaviui;
b)
atsižvelgiant į a punktą ir kitas šio straipsnio nuostatas, šioje direktyvoje nustatytas perdavimas yra perdavimas išlaikant ūkio subjekto tapatybę, t. y. išlaikant organizuotą išteklių grupę, kurios tikslas yra ūkinė veikla, nepriklausomai nuo to, ar ta veikla yra pagrindinė ar pagalbinė.“
Minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nurodyta:
„Perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną, yra perduodam[os] perėmėjui.“
Direktyvos 2001/23 4 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta:
„Įmonės, verslo arba įmonės ar verslo dalies perdavimas pats savaime nėra pagrindas, kuriuo remdamasis perdavėjas arba perėmėjas gali atleisti iš darbo. Ši nuostata netrukdo atleisti iš darbo dėl ekonominių, techninių arba organizacinių priežasčių, susijusių su darbo jėgos pasikeitimais.“
Šios direktyvos 5 straipsnis suformuluotas taip:
„1.   Jeigu valstybės narės nenustato kitaip, 3 ir 4 straipsniai netaikomi įmonės, verslo arba įmonės ar verslo dalies perdavimui, jeigu perdavėjui taikomos bankroto arba kitos panašios nemokumo procedūros, kurios buvo pradėtos ketinant likviduoti perdavėjo turtą ir kurias prižiūri kompetentinga valstybinės valdžios institucija (kuri gali būti kompetentingos valstybinės valdžios institucijos įgaliotas praktikuojantis nemokumo specialistas).
2.   Jeigu 3 ir 4 straipsniai yra taikomi perdavimui nemokumo procedūrų metu, kurios buvo pradėtos perdavėjo atžvilgiu (nepriklausomai nuo to, ar tos procedūros buvo pradėtos norint likviduoti perdavėjo turtą), ir jeigu tokias procedūras prižiūri kompetentinga valstybinės valdžios institucija (kuri gali būti praktikuojant[i] nemokumo specialist[ė], numatyt[a] nacionalinės teisės aktuose), valstybė narė gali nustatyti, kad:
a)
nepaisant 3 straipsnio 1 dalies, perdavėjo skolos, kurios kyla iš darbo sutarčių arba darbo santykių ir kurios turi būti grąžintos iki perdavimo arba prieš pradedant nemokumo procedūras, perėmėjui neperduodamos, jeigu pagal tos valstybės narės įstatymus tokios procedūros suteikia apsaugą, kuri yra bent jau lygiavertė 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvoje 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo [(
OL L 283, 1980, p. 23
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 217)] nurodytose situacijose taikomai apsaugai,
ir (arba) kad
b)
perėmėjas, perdavėjas arba asmuo ar asmenys, vykdantys perdavėjo funkcijas, ir darbuotojų atstovai gali susitarti dėl darbuotojų įdarbinimo nuostatų ir sąlygų pakeitimų, kiek tai leidžia galiojanti teisė arba praktika, kurie skirti išsaugoti įdarbinimo galimybėms garantuojant įmonės, verslo arba įmonės ar verslo dalies išlikimą.
<…>
4.   Valstybės narės imasi atitinkamų priemonių, kad būtų išvengta piktnaudžiavimo nemokumo procedūromis, dėl kurio darbuotojai netektų šioje direktyvoje jiems nustatytų teisių.“
Nyderlandų teisė
BW
Remiantis
Burgerlijk Wetboek
(Civilinis kodeksas, toliau – BW) 7:663 straipsniu, perduodant įmonę perėmėjui kartu perduodamos teisės ir pareigos, perdavimo metu kylančios darbdaviui iš jo ir šios įmonės darbuotojo sudarytos darbo sutarties.
BW 7:666 straipsnio a punkte numatyta, kad 7:663 straipsnis netaikomas įmonės perdavimui, kai darbdavys buvo paskelbtas bankrutuojančiu ir įmonė priklauso bankrutuojančios įmonės turtui.
BW 7:663 straipsniu ir 7:666 straipsnio a punktu siekiama perkelti atitinkamai Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalį ir 5 straipsnio 1 dalį.
Fw
Faillissementswet
(Bankroto įstatymas, toliau –
Fw
) 1 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad skolininkas teismo pripažįstamas bankrutuojančiu jo paties pareiškimu arba jo kreditorių ar vieno iš jų prašymu, jeigu yra nemokus ir turi daugiau nei vieną kreditorių.
Fw
10 straipsnyje nustatyta, kad tretieji asmenys turi teisę pateikti prieštaravimą dėl bankroto bylos iškėlimo per aštuonias dienas nuo teismo sprendimo, kuriuo skolininkui iškeliama bankroto byla, paskelbimo dienos.
Sprendime, kuriuo paskelbiamas skolininko bankrotas, taip pat nurodomas bankroto administratorius ir bankroto teisėjas.
Fw
68 straipsnyje numatyta, kad bankroto administratorius yra atsakingas už bankrutuojančios įmonės turto administravimą ir likvidavimą. Vadovaujantis nacionaline teismų praktika, jis turi atsižvelgti į visų kreditorių interesus, taip pat į kolektyvinius interesus, įskaitant interesą išsaugoti darbo vietas.
Pagal
Fw
40 straipsnį bankroto administratorius gali nutraukti bankrutuojančio skolininko įdarbintų darbuotojų darbo sutartis, laikydamasis ne ilgesnio kaip šešių savaičių įspėjimo termino.
Pagal
Fw
64 straipsnį bankroto teisėjas kontroliuoja bankroto administratorių ir patikrina, ar šis neviršija savo įgaliojimų, veikia visų kreditorių interesais ir teisingai vykdo jam pavestas užduotis.
„Pre-pack“ procedūra
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad
pre-pack
procedūra yra teismuose susiformavusi nacionalinė praktika, pagal kurią likviduojant skolininko turtą galima parengti visos ar dalies įmonės, priklausančios skolininko turtui, pardavimą, siekiant padidinti galimybes patenkinti visus kreditorių reikalavimus.
Rengiantis parduoti, be kita ko, deramasi su vienu ar keliais kandidatais dėl susitarimo, pagal kurį, pradėjus skolininko bankroto procedūrą, jiems bus perduota visa atitinkama įmonė ar jos dalis.
Pre-pack
nuo kitų pardavimo sandorių, sudaromų iki bankroto paskelbimo, skiriasi tuo, kad pagal jį organizuojamus pardavimo sandorius rengia administratorius, vadinamas „prižiūrinčiu administratoriumi“, kurį kontroliuoja teisėjas, vadinamas „prižiūrinčiu teisėju“. Juos skiria kompetentingas teismas, o jų statusas ir jų funkcijos nustatyti
Hoge Raad der Nederlanden
(Nyderlandų Aukščiausiasis Teismas) jurisprudencijoje.
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal šią jurisprudenciją užduotis „prižiūrinčiam administratoriui“ nustato jį skiriantis teismas; be to, jos nustatomos nurodymuose, kuriuos pateikia tas teismas arba šiuo tikslu paskirtas „prižiūrintis teisėjas“. „Prižiūrintis administratorius“, kaip ir bankroto administratorius, prieš pradedant bankroto procedūrą turi atsižvelgti ir į visų kreditorių interesus, taip pat į kolektyvinius interesus, įskaitant interesą išsaugoti darbo vietas. „Prižiūrintis administratorius“, kaip ir bankroto administratorius, gali būti patrauktas atsakomybėn už vykdant jam pavestas funkcijas padarytus pažeidimus.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad „prižiūrinčio administratoriaus“ ir „prižiūrinčio teisėjo“ dalyvavimas
pre-pack
procedūroje yra esminis, nes vėliau paskelbiant bankrotą jie paprastai skiriami bankroto administratoriumi ir bankroto teisėju. Be to, atlikdami savo pareigas per
pre-pack
procedūrą jie atsižvelgia į teisinę funkciją, kurią vykdys paskelbus bankrotą.
Taigi „prižiūrintis administratorius“ ir „prižiūrintis teisėjas“ turi parengti visos įmonės ar jos dalies perdavimą prieš juridinio asmens, kuriam priklauso ši įmonė, bankrotą, atsižvelgdami į visų kreditorių interesus ir kolektyvinius interesus. Paskelbus bankrotą – nesvarbu, kokia jų dalyvavimo iki bankroto bylos iškėlimo apimtis – jie, kaip bankroto administratorius ir bankroto teisėjas, privalo įvertinti, ar šis perdavimas atitinka šiuos interesus ir, jeigu ne, neatlikti to perdavimo.
Susitarimas dėl įmonės perdavimo, parengtas per
pre-pack
procedūrą, sudaromas ir vykdomas tik po bankroto paskelbimo, kai teismo paskirtas bankroto administratorius ir bankroto teisėjas turi teisinius įgaliojimus. Paprastai jie gali veikti greitai, nes į šias pareigas įprasta skirti ankstesnius prižiūrintį administratorių ir prižiūrintį teisėją.
Taigi ši procedūra leidžia išvengti to, kad paskelbus bankrotą visa atitinkama įmonė ar jos dalis nebūtų sustabdyta (net trumpai), ir perduodant visą įmonę ar jos dalį, kurios eksploatavimas buvo išlaikytas (
going concern
), gauti didesnę kainą už šios įmonės perleidimą, siekiant kuo labiau patenkinti kreditorių interesus.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Heiploeg
grupę (toliau – buvusi
Heiploeg
) sudarė kelios bendrovės, kurios užsiėmė didmenine žuvų ir jūrų gėrybių prekyba bei su ja susijusia veikla. 2011 ir 2012 m. buvusi
Heiploeg
sukaupė didelių finansinių nuostolių. Be to, 2013 m. lapkričio mėn. Europos Komisija keturioms šios grupės bendrovėms už dalyvavimą kartelyje skyrė 27 mln. EUR baudą.
Atsižvelgiant į didelius buvusios
Heiploeg
finansinius sunkumus, joks bankas nesutiko finansuoti šios baudos. Be to, paskyrus baudą, buvo išnagrinėta galimybė taikyti
pre-pack
procedūrą. Šiuo tikslu kelioms nuo
Heiploeg
grupės nepriklausiusioms bendrovėms buvo pasiūlyta pateikti pasiūlymus dėl buvusios
Heiploeg
turto. Kadangi bendrovės
Parlevliet Van der Plas Beheer BV
pateiktas pasiūlymas buvo laikomas patraukliausiu, derybos buvo tęsiamos su šia bendrove.
Atsakydamas į buvusios
Heiploeg
prašymą,
rechtbank Noord-Nederland
(Šiaurės Nyderlandų apylinkės teismas, Nyderlandai) 2014 m. sausio 16 d. paskyrė du „prižiūrinčius administratorius“ ir vieną „prižiūrintį teisėją“. Iš paskyrimo rašto matyti, kad priemonės tikslas buvo gauti kuo didesnę grąžą visų kreditorių naudai ir suteikti galimybę parengti pardavimą arba reorganizavimą nemokumo atveju. Teismas priminė, kad „prižiūrintys administratoriai“ ir „prižiūrintis teisėjas“ per
pre-pack
procedūrą neturėjo jokių teisinių įgaliojimų ar teisinės funkcijos, tačiau privalėjo stebėti, rinkti ir gauti informaciją, taip pat pateikti savo nuomonę ir prireikus duoti patarimų. Jis paaiškino, kad jie turėjo vadovautis visų kreditorių interesais, tarsi nemokumas jau būtų buvęs paskelbtas, o vėlesnės nemokumo bylos atveju viešai skelbiamose ataskaitose – atsiskaityti už
pre-pack
procedūrą. Buvusi
Heiploeg
privalėjo visapusiškai bendradarbiauti su „prižiūrinčiais administratoriais“ ir „prižiūrinčiu teisėju“.
2014 m. sausio 27 d. buvusi
Heiploeg
paprašė
rechtbank Noord-Nederland
(Šiaurės Nyderlandų apylinkės teismas) paskelbti jos bankrotą. Kitą dieną tas teismas patenkino šį prašymą ir bankroto administratoriumi ir bankroto teisėju paskyrė asmenis, kurie anksčiau vykdė „prižiūrinčio administratoriaus“ ir „prižiūrinčio teisėjo“ funkcijas.
Abi naująją
Heiploeg
sudarančios bendrovės, kurios 2014 m. sausio 21 d. buvo įtrauktos į įmonių registrą, perėmė didžiąją dalį buvusios
Heiploeg
komercinės veiklos. 2014 m. sausio 29 d. buvo sudarytas susitarimas dėl turto perleidimo, pagal kurį buvusios
Heiploeg
veikla buvo perduota naujajai
Heiploeg
.
Pagal šį susitarimą naujoji
Heiploeg
perėmė maždaug dviejų trečdalių buvusios
Heiploeg
darbuotojų darbo sutartis, kad jie toje pačioje darbo vietoje dirbtų tą patį, ką dirbo iki tol, tačiau nustatė jiems mažiau palankias darbo sąlygas.
Naujoji
Heiploeg
įsigijo buvusios
Heiploeg
patalpas, kurias naudoja, ir išlaikė beveik tuos pačius klientus, kuriuos turėjo buvusi
Heiploeg
.
FNV apskundė pirmosios instancijos teismo sprendimą, kuriuo buvo paskelbtas buvusios
Heiploeg
bankrotas. Savo sprendimu apeliacinis teismas atmetė skundą nusprendęs, kad naujoji
Heiploeg
teigė (ir jai nebuvo prieštaraujama), kad dėl buvusios
Heiploeg
patirtų finansinių nuostolių ir dėl to, kad bankai nebuvo nusiteikę finansuoti baudos, kuri buvo skirta keturioms šios grupės bendrovėms, sumos, šios bendrovės bankrotas tapo neišvengiamas. Tuo remdamasis tas teismas padarė išvadą, kad buvo įvykdytos visos trys Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos, todėl naujoji
Heiploeg
nesaistoma iki perdavimo jos darbuotojams taikytų darbo ir įdarbinimo sąlygų. Minėtas teismas nusprendė, kad naujajai
Heiploeg
perimant buvusią
Heiploeg
, pirma, buvusiai
Heiploeg
buvo pradėta bankroto procedūra, antra, šia procedūra buvo siekiama likviduoti perdavėjo turtą ir, trečia, minėtos procedūros kontrolė buvo patikėta viešosios valdžios institucijai.
FNV dėl to sprendimo pateikė kasacinį skundą
Hoge Raad der Nederlanden
(Nyderlandų Aukščiausiasis Teismas) ir nurodė, kad
pre-pack
procedūros atveju dvi paskutinės šioje nuostatoje numatytos sąlygos nebuvo įvykdytos ir kad dėl to buvusios
Heiploeg
perdavimui naujajai
Heiploeg
turėjo būti taikomos Direktyvos 2001/23 nuostatos, taigi buvusios
Heiploeg
darbuotojai turėjo būti laikomi pradėjusiais dirbti naujojoje
Heiploeg
išlaikydami darbo sąlygas.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal BW 7:663 straipsnį dėl įmonės perdavimo darbdavio teisės ir pareigos pagal darbo sutartį, sudarytą tarp darbdavio ir šioje įmonėje dirbančio darbuotojo, perdavimo metu yra perduodamos perėmėjui. Jis nurodo, kad ši nuostata vis dėlto netaikoma įmonės perdavimui pagal BW 7:666 straipsnio a punktą, kai darbdavys pripažįstamas bankrutuojančiu ir įmonė priklauso bankrutuojančios įmonės turtui. Tas teismas priduria, kad minėtos nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis perkeliama Direktyva 2001/23, turi būti aiškinamos taip, kad atitiktų šią direktyvą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat primena, kad pagrindinis
pre-pack
procedūros tikslas – pasiekti, kad likviduojant skolininko turtą visi kreditoriai atgautų kuo daugiau skolų, ir kad
pre-pack
operacija, be to, padeda išlaikyti dalį darbo vietų. Be to, jis paaiškina, kad viešajai kontrolei per bankroto procedūrą nedaro įtakos tai, kad prieš bankroto procedūrą buvo vykdoma
pre-pack
procedūra.
Dėl pagrindinės bylos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog yra aišku, kad buvusiai
Heiploeg
buvo iškelta bankroto byla, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalį. Vis dėlto, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo jurisprudenciją, tam teismui kyla abejonių dėl to, ar pagrindinėje byloje aptariama
pre-pack
procedūra atitinka kitas dvi Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje numatytas sąlygas, t. y. ar, pirma, šią procedūrą galima laikyti susijusia su buvusios
Heiploeg
turto likvidavimu ir, antra, ar ją kontroliuoja valdžios institucija.
Šiomis aplinkybėmis
Hoge Raad der Nederlanden
(Nyderlandų Aukščiausiasis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad sąlyga, pagal kurią turi būti taikomos „bankroto arba kitos panašios nemokumo procedūros, kurios buvo pradėtos ketinant likviduoti perdavėjo turtą“, yra įvykdyta, kai:
a)
perdavėjo bankrotas yra neišvengiamas, taigi jis yra faktiškai nemokus;
b)
bankroto procedūros tikslas pagal Nyderlandų teisę yra likviduojant skolininko turtą gauti kuo daugiau pajamų kreditorių visetui ir
c)
įmonės (ar jos dalies) perdavimas parengiamas pagal vadinamąją
pre-pack
procedūrą prieš paskelbiant bankrotą, o įvykdomas tik paskelbus bankrotą; atsižvelgiant į tai, kad
d)
rechtbank
(apylinkės teismo) paskirtas „prižiūrintis administratorius“ prieš paskelbiant bankrotą turi vadovautis kreditorių viseto interesais ir visuomenės interesais, pavyzdžiui, interesu išlaikyti darbo vietas, o tai turi prižiūrėti taip pat
rechtbank
(apylinkės teismo) paskirtas „prižiūrintis teisėjas“;
e)
pre-pack
tikslas yra per paskesnę bankroto procedūrą sudaryti sąlygas tokiam likvidavimui, kai parduodama perdavėjo turtui priklausanti veiklą tęsianti įmonė (ar jos dalis) (
going concern
), taip gaunant kuo daugiau pajamų kreditorių visetui ir išlaikant kuo daugiau darbo vietų; ir
f)
procedūra organizuojama užtikrinant, kad šis tikslas faktiškai turėtų lemiamą reikšmę?
2.
Ar [šios] direktyvos 5 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad sąlyga, pagal kurią turi būti taikomos „bankroto arba kitos panašios nemokumo procedūros, <…> kurias prižiūri kompetentinga valstybinės valdžios institucija“, yra įvykdyta, kai įmonės (ar jos dalies) perdavimas parengiamas pagal
pre-pack
procedūrą prieš paskelbiant bankrotą, o įvykdomas paskelbus bankrotą ir
a)
[šį pasirengimą] prieš paskelbiant bankrotą prižiūri
rechtbank
(apylinkės teismo) paskirti „prižiūrintis administratorius“ ir „prižiūrintis teisėjas“, kurie neturi jokių teisinių įgaliojimų;
b)
pagal Nyderlandų teisę „prižiūrintis administratorius“ prieš paskelbiant bankrotą turi vadovautis kreditorių viseto interesais ir kitais visuomenės interesais, pavyzdžiui, interesu išlaikyti darbo vietas, o tai turi užtikrinti „prižiūrintis teisėjas“;
c)
„prižiūrinčio administratoriaus“ ir „prižiūrinčio teisėjo“ funkcijos nesiskiria nuo bankroto administratoriaus ir bankroto teisėjo funkcijų;
d)
susitarimas, pagal kurį įmonė perduodama ir kuris parengtas per
pre-pack
procedūrą, sudaromas ir vykdomas tik paskelbus bankrotą;
e)
paskelbiant bankrotą teismas gali bankroto administratoriumi arba bankroto teisėju paskirti kitus asmenis nei „prižiūrintį administratorių“ arba „prižiūrintį teisėją“ ir
f)
bankroto administratoriui ir bankroto teisėjui taikomi tokie patys objektyvumo ir nepriklausomumo kriterijai, kaip ir bankroto administratoriui ir bankroto teisėjui, tuo atveju, jei prieš bankroto procedūrą nebuvo vykdoma
pre-pack
procedūra, ir jie pagal savo teisinius įgaliojimus privalo nustatyti, ar prieš paskelbiant bankrotą parengtas įmonės (ar jos dalies) perdavimas atitinka kreditorių viseto interesus, ir – jeigu į šį klausimą atsako neigiamai – nuspręsti, kad perdavimas neįvyks, tačiau jie ir toliau turi teisę dėl kitų priežasčių (pavyzdžiui, nesuderinamumo su kitais visuomenės interesais, kaip antai užimtumo svarba) nuspręsti, kad prieš paskelbiant bankrotą parengtas įmonės (ar jos dalies) perdavimas neįvyks?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad joje numatyta sąlyga, pagal kurią šios direktyvos 3 ir 4 straipsniai netaikomi įmonės perdavimui, jeigu perdavėjui taikomos bankroto arba kitos panašios nemokumo procedūros, „kurios buvo pradėtos ketinant likviduoti perdavėjo turtą“, yra įvykdyta, kai įmonės ar jos dalies perdavimas prieš pradedant bankroto procedūrą, kuria siekiama likviduoti perdavėjo turtą ir per kurią atliekamas toks perdavimas, yra parengiamas per
pre-pack
procedūrą, kurios tikslas – per bankroto procedūrą sudaryti sąlygas tokiam veiklą tęsiančios įmonės (
going concern
) likvidavimui, kad būtų kuo labiau patenkinti kreditorių viseto interesai ir išlaikoma kuo daugiau darbo vietų.
Pirmiausia reikia priminti, kad, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 44 ir 45 punktuose, Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje numatytos išimties nustatymu kodifikuojama Teisingumo Teismo jurisprudencija. Nors Direktyvoje 77/187 šiuo klausimu nebuvo jokios specialiosios nuostatos, Teisingumo Teismas, be kita ko, 1985 m. vasario 7 d. Sprendime Abels (
135/83
,
EU:C:1985:55
) ir 1991 m. liepos 25 d. Sprendime d’Urso ir kt. (
C‑362/89
,
EU:C:1991:326
), atsižvelgdamas į bankroto teisės, kuriai būdingos specialios procedūros, kurių tikslas – suderinti įvairius interesus (visų pirma įvairių kreditorių kategorijų interesus), specifiškumą socialinės teisės atžvilgiu, pripažino galimybę nukrypti nuo darbuotojų individualios apsaugos tvarkos taikymo, jeigu perduotai įmonei ar jos daliai buvo taikoma procedūra, kuria siekiama likviduoti perdavėjo turtą.
1995 m. gruodžio 7 d. Sprendimo Spano ir kt. (
C‑472/93
,
EU:C:1995:421
)
punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyva 77/187 netaikoma perdavimams, atliekamiems per perdavėjo turto likvidavimo procedūrą, kaip antai 1985 m. vasario 7 d. Sprendime Abels (
135/83
,
EU:C:1985:55
) aptartą bankroto procedūrą, arba Italijos teisėje numatytą priverstinio administracinio likvidavimo procedūrą, aptartą 1991 m. liepos 25 d. Sprendime d’Urso ir kt. (
C‑362/89
,
EU:C:1991:326
), tačiau taikoma įmonių, kurioms taikomos procedūros, kurių tikslas – įmonės veiklos tęsimas, perdavimui.
Reikia pažymėti, kad byloje, kurioje priimtas 1991 m. liepos 25 d. Sprendimas d’Urso ir kt. (
C‑362/89
,
EU:C:1991:326
), Teisingumo Teismas – kiek tai susiję su klausimu, ar perduodant įmonę darbuotojai išsaugojo teises, kylančias iš darbo stažo, kuris buvo įgytas iki perdavimo, – turėjo žinoti nacionalinės teisės normas, kuriose buvo numatyta įmonių specialaus administravimo procedūra, turinti joms dviejų rūšių pasekmes. Tai bylai buvo būdinga tai, kad, pirma, perduotai įmonei galėjo būti taikoma priverstinio administracinio likvidavimo procedūra, kurios pasekmės yra panašios į bankroto pasekmes, ir, antra, ši įmonė, nors jai ir taikoma ši procedūra, laikotarpiu, kurio apskaičiavimo tvarka buvo nustatyta įstatyme, galėjo tęsti veiklą vadovaujant administratoriui. Pastaruoju atveju administratorius turėjo numatyti programą, kurios vykdymui turėjo pritarti kontrolės institucija ir kurioje, kiek įmanoma ir atsižvelgiant į kreditorių interesus, turėjo būti numatytas sanavimo planas, suderinamas su pagrindinėmis pramonės politikos gairėmis, su specialia informacija apie įrenginius, kuriuos reikia pradėti eksploatuoti, ir įrenginius, kuriuos reikia papildyti, taip pat perduotinus įmonės įrenginius ir kompleksus. Taigi šioms teisės normoms buvo būdingi kitokie požymiai, atsižvelgiant į tai, ar dekretu, kuriuo nurodoma atlikti priverstinę administracinę likvidaciją, nuspręsta tęsti įmonės veiklą (1991 m. liepos 25 d. Sprendimo d’Urso ir kt.,
C‑362/89
,
EU:C:1991:326
,
–
punktai).
Teisingumo Teismas nusprendė, kad pirmoji iš šių pasekmių yra panaši į bankrotą, nes susijusi su skolininko turto likvidavimu siekiant kolektyviai patenkinti kreditorių reikalavimus, todėl šiuo atveju atliktas perdavimas turėjo nepatekti į Direktyvos 77/187 taikymo sritį (1991 m. liepos 25 d. Sprendimo d’Urso ir kt.,
C‑362/89
,
EU:C:1991:326
,
punktas). Tačiau jis nurodė, kad tais atvejais, kai siekiama antrosios pasekmės, specialaus administravimo procedūros tikslas iš esmės yra suteikti įmonei pusiausvyrą, leidžiančią užtikrinti jos veiklą ateityje. Taip siekiamas ekonominis ir socialinis tikslas negali nei paaiškinti, nei pateisinti to, kad tuo atveju, kai atitinkama įmonė visiškai ar iš dalies perduodama, iš jos darbuotojų atimamos šia direktyva jiems pripažįstamos teisės joje nurodytomis sąlygomis (1991 m. liepos 25 d. Sprendimo d’Urso ir kt.,
C‑362/89
,
EU:C:1991:326
,
punktas).
Antra, reikia konstatuoti, kad pirmajame klausime yra faktinių ir procedūrinių aplinkybių, kurios, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, prašyme priimti prejudicinį sprendimą, dėl kurio priimtas 2017 m. birželio 22 d. Sprendimas Federatie Nederlandse Vakvereniging ir kt. (
C‑126/16
,
EU:C:2017:489
), arba nebuvo nurodytos, arba jų nebuvo byloje, kurioje priimtas tas sprendimas, todėl tai neleidžia Teisingumo Teismo atsakymo, pateikto minėtame sprendime, taikyti pagrindinėje byloje.
To paties sprendimo 47 punkte Teisingumo Teismas, be kita ko, nusprendė, kad pagal Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalį reikalaujama, kad bankroto arba kita panaši nemokumo procedūra būtų pradėta siekiant likviduoti perdavėjo turtą, ir priminė, kad pagal jo jurisprudenciją šios sąlygos neatitinka procedūra, kuria siekiama tęsti atitinkamos įmonės veiklą.
Dėl šių dviejų rūšių procedūrų skirtumų Teisingumo Teismas pridūrė, kad procedūra siekiama tęsti veiklą, kai ja siekiama išsaugoti įmonės ar jos gyvybingų dalių veikimą. O procedūros, kuria siekiama likviduoti turtą, tikslas yra kolektyviai patenkinti kuo daugiau kreditorių reikalavimų. Nors negalima atmesti galimybės, kad šie du konkrečios procedūros siekiami tikslai gali tam tikra prasme sutapti, procedūros, kuria siekiama tęsti įmonės veiklą, pagrindinis tikslas bet kuriuo atveju išlieka atitinkamos įmonės išsaugojimas (2017 m. birželio 22 d. Sprendimo Federatie Nederlandse Vakvereniging ir kt.,
C‑126/16
,
EU:C:2017:489
,
punktas).
Atsižvelgdamas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo byloje, kurioje priimtas 2017 m. birželio 22 d. Sprendimas Federatie Nederlandse Vakvereniging ir kt. (
C‑126/16
,
EU:C:2017:489
), nurodytus
pre-pack
procedūros bruožus, ypač į tai, kad šia procedūra buvo siekiama išvengti staigaus atitinkamos įmonės veiklos nutraukimo bankroto paskelbimo dieną, kad būtų išsaugota tiek minėtos įmonės ekonominė vertė, tiek darbo vietos, Teisingumo Teismas to sprendimo 50 punkte nusprendė, kad – su sąlyga, kad tai dar patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas – minėta procedūra nesiekiama galutinai likviduoti atitinkamos įmonės, todėl ja siekiamas ekonominis ir socialinis tikslas negali nei paaiškinti, nei pateisinti to, kad tuo atveju, kai ši įmonė visiškai ar iš dalies perduodama, iš jos darbuotojų atimamos Direktyva 2001/23 jiems pripažįstamos teisės.
Priešingai minėtoje byloje nagrinėtoms faktinėms aplinkybėms, dabar nagrinėjamoje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad kai buvo pradėta aptariama
pre-pack
procedūra, perdavėjo nemokumas buvo neišvengiamas ir tiek bankroto procedūra, tiek prieš ją vykusia
pre-pack
procedūra buvo siekiama perdavėjo turto likvidavimo, nes, be to, buvo paskelbtas bankrotas. Tas teismas pabrėžia, kad pagrindinis visų šių procedūrų, lėmusių šį likvidavimą, tikslas buvo gauti kuo daugiau pajamų kreditorių visetui.
Taip pat aišku, kad nagrinėjamu atveju atitinkama įmonė buvo perduota per bankroto procedūrą, skirtą likviduoti visą buvusios
Heiploeg
, t. y. perdavėjo įmonės, turtą.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti: kadangi Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje daromas skirtumas tarp „perdavėjo“ ir šiam perdavėjui priklausančios „įmonės“, „verslo“ arba „įmonės ar verslo dalies“, reikia atskirti bendrą perdavėjo ekonominę veiklą nuo atskirų jo likviduotino turto vienetų veiklos.
Iš Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalies teksto matyti, kad šios nuostatos, taigi ir joje numatytos išimties taikymo sritis neapsiriboja įmonėmis, verslu arba įmonės ar verslo dalimis, kurių veikla buvo galutinai nutraukta iki perleidimo arba po jo.
Kadangi šio 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties arba darbo santykių, buvusių perdavimo dieną, neperduodamos perėmėjui, kai įvykdomos šioje nuostatoje nustatytos sąlygos, tai reiškia, kad įmonę arba vis dar veikiančią jos dalį turi būti galima perleisti pasinaudojant minėtoje nuostatoje numatyta išimtimi. Taip Direktyvoje 2001/23 išvengiama pavojaus, kad atitinkama įmonė, verslas arba įmonės ar verslo dalis nuvertės prieš perėmėjui per bankroto procedūrą, pradėtą siekiant likviduoti perdavėjo turtą, perimant perdavėjo turto ir (arba) veiklos dalį, kuri laikoma gyvybinga. Taigi šia išimtimi siekiama išvengti rimto pavojaus, kad bendrai pablogės perleistos įmonės vertė arba darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygos, o tai prieštarautų Sutarties tikslams (šiuo klausimu žr. 1991 m. liepos 25 d. Sprendimo d’Urso ir kt.,
C‑362/89
,
EU:C:1991:326
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šio Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalies aiškinimo nepaneigia tai, kad įmonės, verslo arba įmonės ar verslo dalies perdavimas, atliktas per bankroto arba kitą panašią nemokumo procedūrą, pradėtą siekiant likviduoti perdavėjo turtą, buvo parengtas prieš pradedant šią procedūrą, nes ši nuostata netaikoma laikotarpiui iki atitinkamų bankroto arba nemokumo procedūrų pradžios. Šią išvadą patvirtina šio 5 straipsnio 2 dalis, iš kurios aiškiai matyti, kad jame numatytos išimtys susijusios su atvejais, kai šios direktyvos 3 ir 4 straipsniai taikomi perdavimui, atliktam nemokumo procedūros, kuri buvo pradėta perdavėjo atžvilgiu, „metu“.
Taigi, kai pagrindinis
pre-pack
procedūros, po kurios vykdoma bankroto procedūra, tikslas yra, konstatavus perdavėjo nemokumą ir jį likvidavus, užtikrinti, kad kreditorių visetui būtų grąžinta kuo daugiau skolų, šios procedūros, vertinamos kartu, iš esmės atitinka Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje nustatytą antrąją sąlygą.
Kiekvienu atveju reikia patikrinti, ar
pre-pack
procedūra ir atitinkama bankroto procedūra siekiama likviduoti įmonę po to, kai paaiškėja, kad perdavėjas yra nemokus, o ne paprasčiausiai ją reorganizuoti. Be to, turės būti nustatyta ne tik tai, ar pagrindinis šių procedūrų tikslas yra kuo labiau patenkinti kreditorių viseto interesus, bet ir tai, ar likvidavimas perduodant veiklą tęsiančią įmonę (
going concern
) arba jos dalį, parengtas per
pre-pack
procedūrą ir atliktas pradėjus bankroto procedūrą, leidžia pasiekti šį pagrindinį tikslą. Taigi rėmimosi
pre-pack
procedūra, siekiant likviduoti bendrovę, tikslas – sudaryti galimybę teismo paskirtam bankroto administratoriui ir bankroto teisėjui, paskelbus jos bankrotą, padidinti šansus patenkinti kreditorių reikalavimus.
Vis dėlto iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad aptariamą
pre-pack
procedūrą reglamentuoja tik teismų praktikoje suformuluotos taisyklės ir kad atskiri nacionaliniai teismai ją taiko skirtingai, todėl, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 83 punkte, ji yra teisinio nesaugumo šaltinis. Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo praktikoje nustatyta
pre-pack
procedūra negali būti laikoma reglamentuojančia Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje numatytos išimties įgyvendinimą ir neatitinka teisinio saugumo reikalavimo.
Darytina išvada, kad, nepaisant šio sprendimo 47–53 punktuose pateiktų svarstymų, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad joje numatyta sąlyga, pagal kurią šios direktyvos 3 ir 4 straipsniai netaikomi įmonės perdavimui, jeigu perdavėjui taikomos bankroto arba kitos panašios nemokumo procedūros, „kurios buvo pradėtos ketinant likviduoti perdavėjo turtą“, yra įvykdyta, kai įmonės ar jos dalies perdavimas prieš pradedant bankroto procedūrą, kuria siekiama likviduoti perdavėjo turtą ir per kurią atliekamas toks perdavimas, yra parengiamas per
pre-pack
procedūrą, kurios tikslas – per bankroto procedūrą sudaryti sąlygas tokiam veiklą tęsiančios įmonės likvidavimui, kad būtų kuo labiau patenkinti kreditorių viseto interesai ir išlaikoma kuo daugiau darbo vietų, jeigu tokią
pre-pack
procedūrą reglamentuoja įstatymų ar poįstatyminių teisės aktų nuostatos.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad joje numatyta sąlyga, pagal kurią šios direktyvos 3 ir 4 straipsniai netaikomi įmonės, verslo arba įmonės ar verslo dalies perdavimui, jeigu perdavėjui taikomas bankroto arba kitas panašias nemokumo procedūras „prižiūri kompetentinga valstybinės valdžios institucija“, yra įvykdyta, kai įmonės ar jos dalies perdavimą per
pre-pack
procedūrą prieš paskelbiant bankrotą parengia „prižiūrintis administratorius“, kurį kontroliuoja „prižiūrintis teisėjas“, ir susitarimas dėl šio perdavimo sudaromas ir įvykdomas po to, kai paskelbiamas bankrotas, kuriuo siekiama likviduoti perdavėjo turtą.
Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia priminti, kad, kaip Teisingumo Teismas pažymėjo 2017 m. birželio 22 d. Sprendime Federatie Nederlandse Vakvereniging ir kt. (
C‑126/16
,
EU:C:2017:489
,
punktas) ir kaip patvirtino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas,
pre-pack
procedūra, vykstanti prieš paskelbiant bankrotą, kuriuo siekiama likviduoti perdavėjo turtą, yra įtvirtinta teismų praktikoje ir neturi pagrindo Nyderlandų įstatymuose ar poįstatyminiuose teisės aktuose.
Konkrečiau kalbant apie
pre-pack
procedūrą, nagrinėtą byloje, kurioje priimtas 2017 m. birželio 22 d. Sprendimas Federatie Nederlandse Vakvereniging ir kt. (
C‑126/16
,
EU:C:2017:489
), to sprendimo 54 punkte Teisingumo Teismas, remdamasis jam pateikta bylos medžiaga, nusprendė, kad šios procedūros nekontroliuoja kompetentingas teismas, tačiau ją vykdo įmonės vadovybė, kuri veda derybas ir priima sprendimus, kuriais rengiamasi parduoti bankrutuojančią įmonę. Minėto sprendimo 55 punkte jis nurodė, kad „prižiūrintis administratorius“ ir „prižiūrintis teisėjas“ formaliai neturi jokių įgaliojimų ir kad jiems netaikoma jokia valdžios institucijos kontrolė. Be to, jis nusprendė: kadangi iškart po bankroto bylos iškėlimo bankroto teisėjas suteikia leidimą dėl perdavimo, parengto per
pre-pack
procedūrą, šis teisėjas prieš iškeliant šią bylą turėjo būti informuotas ir būti pritaręs perdavimui. Tuo remdamasis to paties sprendimo 57 punkte Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad, atsižvelgiant į šiuos požymius, dėl toje byloje aptariamos
pre-pack
procedūros bet kokia kompetentingos viešosios valdžios institucijos vykdoma bankroto bylos kontrolė iš esmės gali tapti beprasmė, todėl neatitinka Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje nustatytos tokios institucijos vykdomos priežiūros sąlygos.
Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris primena, jog „prižiūrintis administratorius“ ir „prižiūrintis teisėjas“, nors ir paskirti teismo, vykdydami savo funkcijas per
pre-pack
procedūrą neturi jokių teisinių įgaliojimų, prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikia įvairios informacijos, galinčios paneigti 2017 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo Federatie Nederlandse Vakvereniging ir kt. (
C‑126/16
,
EU:C:2017:489
)
punkte pateiktą vertinimą, todėl šis vertinimas negalėtų būti taikomas pagrindinėje byloje.
Konkrečiau kalbant, reikia pažymėti, kad, kaip nurodo tas teismas, „prižiūrinčio administratoriaus“ statusas ir funkcijos, kuriuos apibrėžia jį paskyręs teismas arba kurie apibrėžiami šiam tikslui paskirto „prižiūrinčio teisėjo“ nurodymuose, iš esmės nesiskiria nuo administratoriaus statuso ir funkcijų per bankroto procedūrą. „Prižiūrintis administratorius“, kaip ir bankroto administratorius, gali būti pripažintas atsakingu už pažeidimus vykdant jam pavestas funkcijas, o jo asmeninė atsakomybė yra vertinama remiantis tais pačiais kriterijais, kurie taikomi bankroto administratoriui. „Prižiūrintis teisėjas“ – kaip ir teisėjas bankroto byloje – prieš bankroto bylos iškėlimą vykstant
pre-pack
procedūrai užtikrina „prižiūrinčio administratoriaus“ kontrolę, kad šis neviršytų savo įgaliojimų ir veiktų kreditorių viseto interesais. Teismas, kuris paskyrė „prižiūrintį administratorių“ ir „prižiūrintį teisėją“, vėlesnėje nemokumo procedūroje kontroliuoja, ar šie asmenys laikėsi visų jiems pateiktų nurodymų, o jeigu nesilaikė – bankroto bylos iškėlimo metu bankroto administratoriais ir bankroto teisėju skiria kitus asmenis.
Minėtas teismas paaiškina: nors pagrindinėje byloje susitarimas, pagal kurį įmonė buvo perduota, buvo parengtas per
pre-pack
procedūrą, jis dar nebuvo sudarytas tuo metu, kai buvo paskelbtas buvusios
Heiploeg
bankrotas. Nuo bankroto procedūros pradžios bankroto administratoriai ir bankroto teisėjas, kuriems buvo pavesta vykdyti bankroto procedūrą ir kuriuos šiuo tikslu paskyrė teismas, turėjo teisinius įgaliojimus šiuo klausimu ir jiems buvo taikomi tokie patys objektyvumo ir nepriklausomumo reikalavimai, kokie taikomi bankroto administratoriui ir bankroto teisėjui, paskirtiems bankroto byloje, kurioje prieš tai nebuvo vykdyta
pre-pack
procedūra. Taigi jie turėjo įvertinti, ar buvusios
Heiploeg
įmonės gyvybingų dalių perdavimas, parengtas iki bankroto bylos iškėlimo, buvo atliktas kreditorių viseto interesais. Todėl
pre-pack
procedūros, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, taikymas neturi įtakos tokiai kontrolei, kaip numatytoji
Fw
, kurią vėliau per bankroto procedūrą atliks kompetentinga viešosios valdžios institucija, t. y. bankroto administratorius ir bankroto teisėjas.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti: kadangi „prižiūrintį administratorių“ ir „prižiūrintį teisėją“ skiria už
pre-pack
procedūrą atsakingas teismas ir tas teismas ne tik apibrėžia jų funkcijas, bet ir vėliau, pradedant bankroto procedūrą, atlieka jų vykdymo kontrolę ir sprendžia, ar paskirti šiuos asmenis bankroto administratoriumi ir bankroto teisėju, jau vien dėl to egzistuoja kompetentingos viešosios valdžios institucijos vykdoma „prižiūrinčio administratoriaus“ ir „prižiūrinčio teisėjo“ kontrolė.
Šį vertinimą patvirtina tai, kad, viena vertus, per
pre-pack
procedūrą parengtas perdavimas atliekamas tik pradėjus bankroto procedūrą, o administratorius ir teisėjas gali atsisakyti atlikti šį perdavimą, jeigu mano, kad tai prieštarauja perdavėjo, kurio turtas turi būti likviduotas, kreditorių interesams. Kita vertus, kaip matyti iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos, „prižiūrintis administratorius“ ne tik turi bankroto ataskaitoje atsiskaityti už parengiamojo etapo administravimą, bet ir gali būti patrauktas atsakomybėn tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir bankroto administratorius. Be to, yra aišku, kad „prižiūrintis administratorius“ per
pre-pack
procedūrą veikia kontroliuojamas „prižiūrinčiam teisėjui“, taigi ir kompetentingam teismui, kuris – tuo atveju, jei mano, kad „prižiūrintis administratorius“ nevykdė teismo jam pavestos užduoties, – gali pakeisti šį administratorių kitu asmeniu arba prieštarauti
pre-pack
procedūros užbaigimui.
Taip pat reikia pažymėti, kad, siekdami užtikrinti jiems per
pre-pack
procedūrą ir per bankroto procedūrą pavestas funkcijas, „prižiūrintis administratorius“ ir „prižiūrintis teisėjas“ nuo bankroto parengiamojo etapo (
pre-pack
procedūros) turi susitarti dėl įvairių perdavimo atvejų vertinimo atlikimo ir išnagrinėti susitarimą dėl perdavimo, kurį jie galbūt turės patvirtinti ir vykdyti pradėjus bankroto procedūrą. Todėl laikas, praėjęs nuo bankroto procedūros pradžios iki susitarimo, parengto per
pre-pack
procedūrą, pasirašymo, savaime negali būti laikomas kriterijumi vertinant, ar kompetentinga viešosios valdžios institucija galėjo vykdyti šiuo klausimu numatytą kontrolę.
Taigi reikia pripažinti, jog tai, kad įmonės ar jos dalies perdavimą per
pre‑pack
procedūrą prieš paskelbiant bankrotą parengia „prižiūrintis administratorius“, kurį kontroliuoja „prižiūrintis teisėjas“, neprieštarauja tam, kad būtų įvykdoma Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalyje nustatyta trečioji sąlyga.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad joje numatyta sąlyga, pagal kurią šios direktyvos 3 ir 4 straipsniai netaikomi įmonės, verslo arba įmonės ar verslo dalies perdavimui, jeigu perdavėjui taikomas bankroto arba kitas panašias nemokumo procedūras „prižiūri kompetentinga valstybinės valdžios institucija“, yra įvykdyta, kai įmonės ar jos dalies perdavimą per
pre-pack
procedūrą prieš paskelbiant bankrotą parengia „prižiūrintis administratorius“, kurį kontroliuoja „prižiūrintis teisėjas“, ir susitarimas dėl šio perdavimo sudaromas ir įvykdomas po to, kai paskelbiamas bankrotas, siekiant likviduoti perdavėjo turtą, jeigu tokią
pre-pack
procedūrą reglamentuoja įstatymų ar poįstatyminių teisės aktų nuostatos.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyvos 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo 5 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad joje numatyta sąlyga, pagal kurią šios direktyvos 3 ir 4 straipsniai netaikomi įmonės perdavimui, jeigu perdavėjui taikomos bankroto arba kitos panašios nemokumo procedūros, „kurios buvo pradėtos ketinant likviduoti perdavėjo turtą“, yra įvykdyta, kai įmonės ar jos dalies perdavimas prieš pradedant bankroto procedūrą, kuria siekiama likviduoti perdavėjo turtą ir per kurią atliekamas toks perdavimas, yra parengiamas per
pre-pack
procedūrą, kurios tikslas – per bankroto procedūrą sudaryti sąlygas tokiam veiklą tęsiančios įmonės likvidavimui, kad būtų kuo labiau patenkinti kreditorių viseto interesai ir išlaikoma kuo daugiau darbo vietų, jeigu tokią
pre-pack
procedūrą reglamentuoja įstatymų ar poįstatyminių teisės aktų nuostatos.

2.
Direktyvos 2001/23 5 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad joje numatyta sąlyga, pagal kurią šios direktyvos 3 ir 4 straipsniai netaikomi įmonės, verslo arba įmonės ar verslo dalies perdavimui, jeigu perdavėjui taikomas bankroto arba kitas panašias nemokumo procedūras „prižiūri kompetentinga valstybinės valdžios institucija“, yra įvykdyta, kai įmonės ar jos dalies perdavimą per
pre-pack
procedūrą prieš paskelbiant bankrotą parengia „prižiūrintis administratorius“, kurį kontroliuoja „prižiūrintis teisėjas“, ir susitarimas dėl šio perdavimo sudaromas ir įvykdomas po to, kai paskelbiamas bankrotas, siekiant likviduoti perdavėjo turtą, jeigu tokią
pre-pack
procedūrą reglamentuoja įstatymų ar poįstatyminių teisės aktų nuostatos.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: nyderlandų.