CELEX: 62019CJ0357
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Rozhodnutie 2006/928/ES
Mechanizmus na zaistenie spolupráce a overovania pokroku v Rumunsku na účely osobitných referenčných kritérií v oblastiach reformy súdnictva a boja proti korupcii
Povaha a právne účinky
Záväznosť vo vzťahu k Rumunsku
Právny štát
Nezávislosť súdov
Článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ
Článok 47 Charty základných práv Európskej únie
Boj proti korupcii
Ochrana finančných záujmov Únie
Článok 325 ods. 1 ZFEÚ
Dohovor ‚PIF‘
Trestné konania
Nálezy Curtea Constituțională (Ústavný súd, Rumunsko) týkajúce sa zákonnosti vykonávania niektorých dôkazov a zloženia senátov rozhodujúcich o závažnej korupcii
Povinnosť vnútroštátnych súdov zabezpečiť plný účinok rozhodnutí Curtea Constituțională (Ústavný súd)
Disciplinárna zodpovednosť sudcov v prípade nerešpektovania týchto rozhodnutí
Právomoc neuplatniť rozhodnutia Curtea Constituțională (Ústavný súd), ktoré nie sú v súlade s právom Únie
Zásada prednosti práva Únie

Návrhy  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa v podstate  týkajú  výkladu článku 2 a článku 19 ods. 1  druhého  pododseku  ZEÚ, článku 325 ods. 1 ZFEÚ, článku 47  Charty  základných  práv  Európskej  únie  (ďalej  len  „Charta“), článku 1 ods. 1 a článku 2 ods. 1  Dohovoru  vypracovaného  na  základe  článku  K.3  Zmluvy o Európskej  únii o ochrane  finančných  záujmov  Európskych  spoločenstiev,  ktorý  bol  podpísaný v Bruseli  26. júla  1995 a tvorí  prílohu  aktu  Rady z 26. júla  1995  (Ú. v. ES C 316,  1995, s. 49;  Mim.  vyd.  19/008, s. 57,  ďalej  len  „dohovor  PIF“),  rozhodnutia  Komisie  2006/928/ES z 13. decembra  2006,  ktorým  sa  zriaďuje  mechanizmus  na  zaistenie  spolupráce a overovania  pokroku v Rumunsku  na  účely  osobitných  referenčných  kritérií v oblastiach  reformy  súdnictva a boja  proti  korupcii  (Ú. v. EÚ L 354,  2006,  s. 56),  ako  aj  zásady  prednosti  práva  Únie.
Uvedené  návrhy  boli  predložené v rámci:
–        trestných  konaní  vedených  proti  PM,  RO,  TQ a SP  (C‑357/19),  KI,  LJ,  JH a IG  (C‑379/19),  FQ,  GP,  HO a IN  (C‑811/19), a NC  (C‑840/19)  najmä z dôvodu  trestných  činov  korupcie a daňového  podvodu  týkajúceho  sa  dane z pridanej  hodnoty  (DPH),
–        sporu  medzi  CY a Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“  (ďalej  len  „združenie  sudcov  Rumunska  ‚Forum‘“,  Rumunsko)  na  jednej  strane a Inspecţia  Judiciară  (Súdna  inšpekcia,  Rumunsko),  Consiliul  Superior  al  Magistraturii  (Najvyššia  rada  sudcov a prokurátorov,  Rumunsko) a Înalta  Curte  de  Casaţie  şi  Justiţie  (Najvyšší  kasačný  súd,  Rumunsko,  ďalej  len  „Najvyšší  kasačný  súd“)  na  strane  druhej, v súvislosti s uložením  disciplinárnej  sankcie  CY  (C‑547/19).

Právny rámec

Právo

Únie

Dohovor PIF
Článok 1 ods. 1  dohovoru  PIF  je  formulovaný  takto:
„Na  účely  tohto  dohovoru  bude  medzi  podvody,  ktoré  majú  dopad  na  finančné  záujmy  Európskych  spoločenstiev,  patriť:
a)      s ohľadom na výdavky  každý  úmyselný  čin  alebo  opomenutie  týkajúce  sa:
–        používania  alebo  predkladania  nepravých,  nesprávnych  alebo  neúplných  výkazov  alebo  dokumentov,  ktoré  majú  za  následok  spreneveru  alebo  nezákonné  zadržiavanie  finančných  prostriedkov  zo  všeobecného  rozpočtu  Európskych  spoločenstiev  alebo  rozpočtov  spravovaných  Európskymi  spoločenstvami  alebo v ich  mene,
–        neuverejnenia  informácií v rozpore s konkrétnou  povinnosťou s rovnakým  účinkom  ako  vyššie,
–        sprenevery  týchto  finančných  prostriedkov  na  iné  účely  ako  účely,  na  ktoré  boli  tieto  pôvodne  poskytnuté;
b)      s ohľadom na príjmy,  každý  úmyselný  čin  alebo  opomenutie  týkajúce  sa:
–        používania  alebo  predkladania  nepravých,  nesprávnych  alebo  neúplných  výkazov  alebo  dokumentov,  ktoré  majú  za  následok  spreneveru  alebo  nezákonný  úbytok  zdrojov  zo  všeobecného  rozpočtu  Európskych  spoločenstiev  alebo  rozpočtov  spravovaných  Európskymi  spoločenstvami  alebo v ich  mene,
…“
Článok 2 ods. 1  tohto  dohovoru  stanovuje:
„Každý  členský  štát  prijme  nevyhnutné  opatrenia  na  zabezpečenie  toho,  aby  konanie  uvedené v článku 1 a účasť,  návod  na  alebo  pokus o konanie  uvedené v článku 1 ods. 1,  bolo  možné  potrestať  prostredníctvom  účinných,  primeraných a odstrašujúcich  trestných  postihov  vrátane  zbavenia  slobody  aspoň v závažných  prípadoch,  čo  môže  viesť k vydaniu  stíhaných  osôb,  pričom  sa  má  za  to,  že  za  vážny  podvod  sa  považuje  podvod  týkajúci  sa  minimálnej  sumy,  ktorú  stanoví  každý  členský  štát.  Túto  minimálnu  sumu  nie  je  možné  stanoviť  na  viac  ako  50 000  [eur].“
Aktom z 27. septembra  1996  Rada  prijala  protokol k Dohovoru o ochrane  finančných  záujmov  Európskych  spoločenstiev  (Ú. v. ES C 313,  1996, s. 1;  Mim.  vyd.  19/001, s. 19). V zmysle  jeho článkov 2 a 3  sa  tento  protokol  vzťahuje  na  pasívnu a aktívnu  korupciu.

Zmluva o pristúpení
Zmluva  medzi  členskými  štátmi  Európskej  únie a Bulharskou  republikou a Rumunskom o pristúpení  Bulharskej  republiky a Rumunska k Európskej  únii  (Ú. v. EÚ L 157,  2005, s. 11,  ďalej  len  „zmluva o pristúpení“),  ktorá  nadobudla  platnosť  1. januára  2007,  vo  svojom článku 2 ods. 2 a 3  stanovuje:
„2.      Podmienky  prijatia a úpravy  zmlúv,  na  ktorých  je  založená  Únia,  nevyhnutné  so  zreteľom  na  toto  prijatie a ktoré  sa  budú  uplatňovať  odo  dňa  pristúpenia  do  nadobudnutia  platnosti  Zmluvy o Ústave  pre  Európu,  sú  stanovené v akte,  ktorý  je  pripojený k tejto  zmluve.  Ustanovenia  uvedeného  aktu  tvoria  neoddeliteľnú  súčasť  tejto  zmluvy.
3.      …
Akty  prijaté  pred  nadobudnutím  platnosti  protokolu  uvedeného v článku 1 ods. 3  na  základe  tejto  zmluvy  alebo  aktu  uvedeného v odseku  2  zostávajú v účinnosti a ich  právne  účinky  sú  zachované,  pokiaľ  nebudú  zmenené a doplnené  alebo  zrušené.“

Akt o pristúpení
Akt o podmienkach  pristúpenia  Bulharskej  republiky a Rumunska a o úpravách  zmlúv,  na  ktorých  je  založená  Európska  únia  (Ú. v. EÚ L 157,  2005, s. 203,  ďalej  len  „akt o pristúpení“)  nadobudol  platnosť  1. januára  2007 a v jeho článku 2 sa  uvádza:
„Odo  dňa  pristúpenia  sú  ustanovenia  pôvodných  zmlúv a aktov  prijatých  inštitúciami a Európskou  centrálnou  bankou  pred  pristúpením  záväzné  pre  Bulharsko a Rumunsko a uplatňujú  sa v týchto  štátoch  za  podmienok  stanovených v týchto  zmluvách a v tomto  akte.“
Článok 37  tohto  aktu  znie:
„Ak  Bulharsko  alebo  Rumunsko  nevykoná  záväzky  prijaté v súvislosti s rokovaniami o pristúpení  vrátane  záväzkov  vo  všetkých  odvetvových  politikách,  ktoré  sa  týkajú  hospodárskych  činností s cezhraničnými  účinkami, a spôsobí  tým  vážne  narušenie  fungovania  vnútorného  trhu  alebo  jeho  bezprostrednú  hrozbu,  môže  Komisia  do  uplynutia  obdobia,  ktoré  nepresahuje  tri  roky  odo  dňa  pristúpenia,  na  odôvodnenú  žiadosť  členského  štátu  alebo z vlastného  podnetu  prijať  primerané  opatrenia.
Opatrenia  musia  byť  proporcionálne,  pričom  prednosť  majú  opatrenia,  ktoré  čo  najmenej  narušujú  fungovanie  vnútorného  trhu,  prípadne  uplatňovanie  existujúcich  odvetvových  ochranných  mechanizmov.  Takéto  ochranné  opatrenia  nesmú  byť  použité  ako  prostriedok  svojvoľnej  diskriminácie  alebo  skrytého  obmedzovania  obchodovania  medzi  členskými  štátmi.  Ochranná  doložka  môže  byť  použitá  aj  pred  pristúpením  na  základe  výsledkov  monitorovania a prijaté  opatrenia  nadobudnú  účinnosť  prvým  dňom  pristúpenia,  ak  nestanovujú  neskorší  deň.  Opatrenia  budú  zachované  iba  po  bezpodmienečne  nevyhnutné  obdobie a budú  zrušené,  keď  bude  splnený  príslušný  záväzok.  Možno  ich  však  uplatňovať  aj  po  uplynutí  obdobia  uvedeného v prvom  odseku,  ak  príslušné  záväzky  neboli  splnené.  Na  základe  pokroku  dotknutého  členského  štátu v plnení  jeho  záväzkov  môže  Komisia  opatrenia  vhodne  upraviť.  Komisia  pred  zrušením  ochranných  opatrení  včas  upovedomí  Radu a v tejto  súvislosti  náležite  zohľadní  všetky  pripomienky  Rady.“
Článok 38  aktu o pristúpení  stanovuje:
„Ak  sa v Bulharsku  alebo  Rumunsku  vyskytnú  alebo  bezprostredne  hrozia  závažné  nedostatky v transpozícii,  vykonávaní  alebo  uplatňovaní  rámcových  rozhodnutí  alebo  iných  príslušných  záväzkov,  nástrojov  spolupráce a rozhodnutí  týkajúcich  sa  vzájomného  uznávania v oblasti  trestného  práva  podľa  hlavy  VI  Zmluvy o EÚ a smerníc a nariadení  týkajúcich  sa  vzájomného  uznávania v občianskych  veciach  podľa  hlavy  IV  Zmluvy o ES,  môže  Komisia  do  uplynutia  obdobia,  ktoré  nepresahuje  viac  ako  tri  roky  odo  dňa  pristúpenia,  na  odôvodnený  návrh  členského  štátu  alebo z vlastného  podnetu a po  porade s členskými  štátmi  prijať  primerané  opatrenia a určiť  podmienky a spôsoby  ich  uvedenia  do  účinnosti.
Tieto  opatrenia  môžu  mať  povahu  dočasného  pozastavenia  uplatňovania  príslušných  ustanovení a rozhodnutí  vo  vzťahoch  medzi  Bulharskom  alebo  Rumunskom a ktorýmkoľvek  iným  členským  štátom  alebo  členskými  štátmi  bez  toho,  aby  tým  bola  dotknutá  úzka  justičná  spolupráca.  Ochranná  doložka  môže  byť  použitá  aj  pred  pristúpením  na  základe  výsledkov  monitorovania a prijaté  opatrenia  nadobudnú  účinnosť  prvým  dňom  pristúpenia,  ak  nestanovujú  neskorší  deň.  Opatrenia  budú  zachované  iba  po  bezpodmienečne  nevyhnutné  obdobie a budú  zrušené,  keď  budú  nedostatky  napravené.  Možno  ich  však  uplatňovať  aj  po  uplynutí  obdobia  uvedeného v prvom  odseku,  pokiaľ  tieto  nedostatky  pretrvávajú.  Na  základe  pokroku  dotknutého  nového  členského  štátu v náprave  zistených  nedostatkov  môže  Komisia  po  porade s členskými  štátmi  opatrenia  vhodne  upraviť.  Komisia  pred  zrušením  ochranných  opatrení  včas  upovedomí  Radu a v tejto  súvislosti  náležite  zohľadní  všetky  pripomienky  Rady.“
Článok 39 ods. 1  až  3  aktu o pristúpení  uvádza:
„1.      Ak  na  základe  stáleho  monitorovania  Komisie  záväzkov  prijatých  Bulharskom a Rumunskom v kontexte s prístupovými  rokovaniami a najmä  monitorovacích  správ  Komisie  existuje  jasný  dôkaz,  že  stav  príprav  na  prijatie a vykonávanie
acquis
v Bulharsku a Rumunsku  je  taký,  že  existuje  vážne  riziko  zjavnej  nepripravenosti  ktoréhokoľvek z týchto  štátov  splniť  požiadavky  členstva  do  dňa  pristúpenia,  ktorým  je  1. január 2007, v mnohých  dôležitých  oblastiach,  Rada  môže  jednomyseľne  na  základe  odporúčania  Komisie  rozhodnúť,  že  deň  pristúpenia  daného  štátu  sa  odkladá o jeden  rok  na  1. január 2008.
2.      Bez  ohľadu  na  odsek  1,  Rada  môže  kvalifikovanou  väčšinou  na  základe  odporúčania  Komisie,  prijať  rozhodnutie  uvedené v odseku  1  vo  vzťahu k Rumunsku,  ak  boli  vážne  nedostatky  zistené v tom,  ako  Rumunsko  napĺňa  jeden  alebo  viaceré  záväzky a požiadavky  uvedené v prílohe IX bode  I.
3.      Bez  ohľadu  na  odsek  1 a bez  toho,  aby  bol  dotknutý článok 37,  Rada  môže  kvalifikovanou  väčšinou  na  základe  odporúčania  Komisie a po  podrobnom  vyhodnotení  pokroku  vykonanom  Rumunskom v oblasti  politiky  hospodárskej  súťaže,  ktoré  sa  vykoná  na  jeseň  2005,  prijať  rozhodnutie  uvedené v odseku  1  vo  vzťahu k Rumunsku,  ak  boli  vážne  nedostatky  zistené v tom,  ako  Rumunsko  napĺňa  jeden  alebo  viaceré  záväzky a požiadavky  prijaté v rámci  Európskej  dohody  alebo  jeden  alebo  viaceré  záväzky a požiadavky  uvedené v prílohe IX bode  II.“
Príloha  IX  aktu o pristúpení,  nazvaná  „Prevzaté  osobitné  záväzky a prijaté  požiadavky  zo  strany  Rumunska  pri  uzavretí  prístupových  rokovaní  14. decembra  2004  (uvedené v článku 39  Aktu o pristúpení)“  obsahuje v bode I túto  časť:
„Vo  vzťahu k článku 39 ods. 2
…
4)      Výrazne  zintenzívniť  boj  proti  korupcii a najmä  proti  korupcii  na  najvyššej  úrovni  zabezpečením  prísneho  presadzovania  protikorupčných  právnych  predpisov a účinnej  nezávislosti  Národnej  protikorupčnej  prokuratúry  (NPP) a každoročným  predložením  presvedčivého  záznamu  činností  NPP v boji  proti  korupcii  na  najvyššej  úrovni  od  novembra  2005.  NPP  je  potrebné  vyčleniť  pracovníkov,  finančné a vzdelávacie  zdroje  ako  aj  vybavenie  potrebné  na  plnenie  jej  rozhodujúcej  funkcie.
5)      … [Národná  protikorupčná  stratégia]  musí  zahŕňať  záväzok  preskúmať  spomalené  trestné  konanie  do  konca  roka  2005,  aby  sa  zabezpečilo,  že  prípady  korupcie  sa  vyriešia  rýchlym a transparentným  spôsobom s cieľom  zaručiť  primerané  sankcie,  ktoré  majú  odradzujúci  účinok; …
…“

Rozhodnutie 2006/928
Rozhodnutie  2006/928  bolo  prijaté v kontexte  pristúpenia  Rumunska k Európskej  únii  stanoveného  na  1. január 2007 a je  založené  najmä  na článkoch 37 a 38  aktu o pristúpení.  Odôvodnenia  1  až  6 a odôvodnenie  9  tohto  rozhodnutia  znejú:
„(1)      Európska  únia  je  založená  na  právnom  štáte,  zásade  spoločnej  pre  všetky  členské  štáty.
(2)      Oblasť  slobody,  bezpečnosti a spravodlivosti a oblasť  vnútorného  trhu,  ktoré  boli  vytvorené  Zmluvou o Európskej  únii a Zmluvou o založení  Európskeho  spoločenstva,  sú  založené  na  vzájomnej  dôvere,  že  správne a súdne  rozhodnutia a postupy  všetkých  členských  štátov  sú  plne v súlade  so  zásadou  právneho  štátu.
(3)      To  pre  všetky  členské  štáty  vytvára  predpoklad  existencie  nestranného,  nezávislého a efektívneho  súdneho a správneho  systému,  ktorý  je  adekvátne  vybavený
inter  alia
na  boj  proti  korupcii.
(4)      Rumunsko  sa  1. januára  2007  stane  členom  Európskej  únie.  Komisia,  berúc  do  úvahy  značné  úsilie  ukončiť  prípravy  Rumunska  na  členstvo,  identifikovala  vo  svojej  správe z 26. septembra  2006  nedoriešené  záležitosti,  najmä  mieru  zodpovednosti a účinnosť  súdneho  systému a orgánov  činných v trestnom  konaní,  kde  je  stále  potrebný  ďalší  pokrok s cieľom  zabezpečiť  ich  schopnosť  implementovať a uplatňovať  opatrenia  prijaté  na  účely  zriadenia  vnútorného  trhu a oblasti  slobody,  bezpečnosti a spravodlivosti.
(5)      Článkom 37  Aktu o pristúpení  sa  Komisia  splnomocňuje  na  prijatie  príslušných  opatrení v prípade  bezprostredného  rizika,  že  Rumunsko  spôsobí  narušenie  fungovania  vnútorného  trhu  tým,  že  nesplní  záväzky,  ku  ktorým  sa  zaviazalo. Článkom 38  Aktu o pristúpení  sa  Komisia  splnomocňuje  na  prijatie  príslušných  opatrení v prípade  bezprostredného  rizika  vážnych  nedostatkov  Rumunska v oblasti  transpozície,  stavu  implementácie  alebo  uplatňovania  aktov  prijatých v súlade s hlavou  VI  Zmluvy o EÚ a hlavou  IV  Zmluvy o založení  ES.
(6)      Nedoriešené  záležitosti v oblasti  miery  zodpovednosti a účinnosť  súdneho  systému a orgánov  činných v trestnom  konaní  si  vyžadujú  zriadenie  mechanizmu  na  zaistenie  spolupráce a overovania  pokroku v Rumunsku  na  účely  osobitných  referenčných  kritérií v oblastiach  reformy  súdnictva a boja  proti  korupcii.
…
(9)      Toto  rozhodnutie  by  malo  byť  zmenené a doplnené v prípade,  že  Komisia  vo  svojom  zhodnotení  uvedie  potrebu  upraviť  referenčné  kritériá.  Toto  rozhodnutie  by  malo  byť  zrušené,  ak  sa  dostatočne  splnia  všetky  referenčné  kritériá.“
Článok 1 rozhodnutia  2006/928  stanovuje:
„Rumunsko  bude  každoročne k 31.  marcu a po  prvýkrát k 31.  marcu  2007  podávať  Komisii  správu o pokroku v plnení  jednotlivých  referenčných  kritérií  uvedených v prílohe.
Komisia  môže  kedykoľvek  poskytnúť  technickú  pomoc  prostredníctvom  rôznych  činností  alebo  zabezpečovať  zber a výmenu  informácií  týkajúcich  sa  referenčných  kritérií.  Navyše  môže  Komisia  na  tento  účel  kedykoľvek  zorganizovať  odborné  misie  do  Rumunska. V tejto  súvislosti  poskytnú  rumunské  orgány  potrebnú  podporu.“
Podľa článku 2 tohto  rozhodnutia:
„Komisia  oznámi  Európskemu  parlamentu a Rade  svoje  pripomienky a zistenia  týkajúce  sa  správy  Rumunska  po  prvýkrát v júni  2007.
Po  tomto  dátume  bude  Komisia  podávať  správy  podľa  potreby a minimálne  jedenkrát  za  každých  šesť  mesiacov.“
Článok 4 rozhodnutia  uvádza:
„Toto  rozhodnutie  je  určené  všetkým  členským  štátom.“
Príloha  uvedeného  rozhodnutia  znie:
„Referenčné  kritériá  pre  Rumunsko  uvedené v článku 1:
1.      Zabezpečiť  transparentnejšie a účinnejšie  súdne  konanie,  najmä  rozšírením  kapacít a kompetencií  Vyššej  sudcovskej  rady  [Najvyššej  rady  sudcov a prokurátorov –
neoficiálny  preklad
].  Podať  správu o vplyve  nového  občianskeho  súdneho  poriadku a trestného  poriadku a monitorovať  ho.
2.      Zriadiť,  ako  bolo  stanovené,  bezpečnostný  úrad,  ktorý  bude  zodpovedať  za  overovanie  majetku,  nezrovnalostí a potenciálnych  konfliktov  záujmu,  ako  aj  za  vydávanie  záväzných  rozhodnutí,  na  základe  ktorých  bude  možné  prijať  odrádzajúce  sankcie.
3.      Stavať  na  dosiahnutom  pokroku,  pokračovať v profesionálnom,  nezaujatom  vyšetrovaní v prípadoch  podozrenia z korupcie  na  najvyšších  miestach.
4.      Prijať  ďalšie  opatrenia  na  prevenciu a boj  proti  korupcii,  najmä v miestnej  samospráve.“

Rumunské

právo

Rumunská Ústava
Hlava  III  Constituția  României  (rumunská Ústava)  má  názov  „Orgány  verejnej  moci“ a obsahuje  najmä kapitolu VI týkajúcu  sa  „súdnej  moci“, v ktorej  sa  nachádza článok 126.  Tento  článok  uvádza:
„1.  Spravodlivosť  vykonáva  Najvyšší  kasačný  súd a ďalšie  súdy  zriadené  zákonom.
…
3.      Najvyšší  kasačný  súd  zabezpečuje v rámci  svojej  právomoci  jednotný  výklad a uplatňovanie  zákona  inými  súdmi.
4.      Zloženie  Najvyššieho  kasačného  súdu a spôsob  jeho  fungovania  upraví  všeobecný  zákon.
…
6.      Zaručuje  sa  možnosť  súdneho  preskúmania  správnych  aktov  orgánov  verejnej  moci  prostredníctvom  správneho  konania, s výnimkou  aktov  týkajúcich  sa  vzťahov s parlamentom,  ako  aj  aktov,  ktoré  majú  povahu  vojenského  rozkazu.  Správne  súdy  majú  právomoc  rozhodovať o žalobách  podaných  osobami,  ktorým  spôsobili  ujmu  nariadenia  alebo  ustanovenia  nariadení  vyhlásené  za  protiústavné.“
Hlava V rumunskej  Ústavy  týkajúca  sa  Curtea  Constituțională  (Ústavný  súd,  Rumunsko,  ďalej  len  „Ústavný  súd“)  obsahuje články 142  až  147. Článok 142  má  názov  „Zloženie“ a v  odsekoch  1  až  3  stanovuje:
„1.      Ústavný  súd  je  garantom  prednosti  Ústavy.
2.      Ústavný  súd  sa  skladá z deviatich  sudcov  vymenovaných  na  deväť  rokov,  pričom  toto  funkčné  obdobie  nemožno  predĺžiť  alebo  obnoviť.
3.      Troch  sudcov  vymenúva  Camera  Deputaţilor  (Poslanecká  snemovňa),  troch  Senat  (Senát) a troch  Preşedintele României (prezident  Rumunska).“
Článok 143  rumunskej  Ústavy  znie:
„Sudcovia  Ústavného  súdu  musia  mať  vysokoškolské  právnické  vzdelanie,  musia  dosahovať  vysokú  úroveň  odbornej  spôsobilosti a najmenej  18  rokov  vykonávať  právnu  prax  alebo  pôsobiť v oblasti  vysokoškolského  vzdelávania.“
Článok 144  rumunskej  Ústavy  uvádza:
„Funkcia  sudcu  Ústavného  súdu  nie  je  zlučiteľná s akoukoľvek  inou  verejnou  alebo  súkromnou  funkciou s výnimkou  pedagogickej  činnosti v oblasti  právnického  vysokoškolského  vzdelávania.“
Podľa článku 145  rumunskej  Ústavy:
„Sudcovia  Ústavného  súdu  sú  pri  výkone  svojej  funkcie  nezávislí a počas  ich  funkčného  obdobia  ich  nemožno  odvolať.“
Článok 146  rumunskej  Ústavy  stanovuje:
„Ústavný  súd  má  tieto  právomoci:
…
d)      rozhoduje o námietkach  neústavnosti  zákonov a nariadení,  ktoré  boli  podané  pred  súdmi  alebo v rámci  obchodnej  arbitráže;  námietku  neústavnosti  môže  podať  priamo  ombudsman;
e)      rozhoduje o ústavnoprávnych  sporoch  medzi  orgánmi  verejnej  moci, a to  na  návrh  prezidenta  Rumunska,  jedného z predsedov  dvoch  komôr  rumunského  parlamentu,  primului‑ministru (predseda  vlády)  alebo  predsedu  [Najvyššej  rady  sudcov a prokurátorov];
…“
Článok 147  rumunskej  Ústavy  v  odseku  4  uvádza:
„Rozhodnutia  Ústavného  súdu  sú  uverejnené v
Monitorul  Oficial  al  României
[Úradný  vestník  Rumunska].  Tieto  rozhodnutia  sú  od  ich  uverejnenia  všeobecne  záväzné a majú  právny  účinok  len  do  budúcnosti.“
Článok 148 ods. 2  až  4  rumunskej  Ústavy  stanovuje:
„2.      Po  pristúpení  majú  ustanovenia  zakladajúcich  zmlúv  Európskej  únie,  ako  aj  ďalšie  záväzné  právne  predpisy  Spoločenstva  prednosť  pred  vnútroštátnou  právnou  úpravou,  ktorá  je s nimi v rozpore, a to v zmysle  ustanovení  aktu o pristúpení.
3.      Ustanovenia  odsekov  1 a 2  sa  analogicky  uplatňujú  na  pristúpenie k aktom,  ktorými  sa  revidujú  zakladajúce  Zmluvy  Európskej  únie.
4.      Parlament,  prezident  Rumunska,  vláda a súdna  moc  zaručujú  dodržiavanie  povinností  vyplývajúcich z aktu o pristúpení a z odseku  2.“

Trestný zákon
Článok 154 ods. 1  Codul  penal  (Trestný  zákon)  stanovuje:
„Premlčanie  trestnej  zodpovednosti  nastáva  po:
a)      pätnástich  rokoch,  ak  ide o trestný  čin,  za  ktorý  možno  uložiť  trest  odňatia  slobody  na  doživotie  alebo  trest  odňatia  slobody  najmenej  dvadsať  rokov;
b)      desiatich  rokoch,  ak  ide o trestný  čin,  za  ktorý  možno  uložiť  trest  odňatia  slobody  najmenej  desať  rokov a najviac  dvadsať  rokov;
c)      ôsmich  rokoch,  ak  ide o trestný  čin,  za  ktorý  možno  uložiť  trest  odňatia  slobody  najmenej  päť  rokov a najviac  desať  rokov;
d)      piatich  rokoch,  ak  ide o trestný  čin,  za  ktorý  možno  uložiť  trest  odňatia  slobody  najmenej  jeden  rok a najviac  päť  rokov;
e)      troch  rokoch,  ak  ide o trestný  čin,  za  ktorý  možno  uložiť  trest  odňatia  slobody  najviac  jeden  rok  alebo  pokutu.“
Podľa článku 155 ods. 4  tohto  Trestného  zákona:
„Ak  boli  premlčacie  doby  stanovené v článku 154  dvakrát  prekročené,  platí,  že  uplynuli  bez  ohľadu  na  to,  koľkokrát  došlo k prerušeniu.“

Trestný poriadok
Článok 40 ods. 1  Codul  de  procedură  penală  (Trestný  poriadok)  stanovuje:
„Najvyšší  kasačný  súd  rozhoduje v prvom  stupni o trestnom  čine  vlastizrady a o trestných  činoch,  ktorých  sa  dopustili  senátori,  poslanci a rumunskí  poslanci  Európskeho  parlamentu,  členovia  vlády,  sudcovia  Ústavného  súdu,  členovia  Najvyššej  rady  sudcov a prokurátorov,  sudcovia  Najvyššieho  kasačného  súdu a prokurátori  Parchetul  de  pe  lângă  Înalta  Curte  de  Casație  și  Justiție  [Úrad  prokuratúry  pri  Najvyššom  kasačnom  súde,  Rumunsko].“
Článok 142 ods. 1  Trestného  poriadku v znení  platnom  14. marca 2016  znel  takto:
„Prokurátor  vykonáva  technický  dohľad  alebo  môže  nariadiť  jeho  vykonanie  orgánom  činným v trestnom  konaní,  špecializovanými  príslušníkmi  policajného  zboru  alebo  inými  špecializovanými  štátnymi  subjektmi.“
Podľa článku 281 ods. 1  Trestného  poriadku:
„Neplatnosť  vždy  spôsobí  porušenie  ustanovení  týkajúcich  sa:
…
b)      príslušnosti  súdov
ratione  materiae
a
ratione  personae
,  pokiaľ  rozhodnutie  vydal  súd  nižšieho  stupňa,  ako  je  súd,  ktorý  je  príslušný  podľa  zákona;
…“
Článok 342  Trestného  poriadku  stanovuje:
„Predmetom  konania  pred  senátom  pre  predbežné  prejedanie  obžaloby  je  po  predložení  veci  súdu  overiť  právomoc a zákonnosť  predloženia  veci, a tiež  overiť  zákonnosť  dokazovania a vykonania  úkonov  orgánmi  činnými v trestnom  konaní.“
Článok 426 ods. 1  Trestného  poriadku  uvádza:
„Proti  právoplatným  rozhodnutiam v trestných  konaniach  je  možné s cieľom  ich  zrušenia  podať  mimoriadny  opravný  prostriedok v týchto  prípadoch:
…
d)      ak  zloženie  odvolacieho  súdu  nebolo v súlade  so  zákonom  alebo  došlo k nezlučiteľnosti;
…“
Podľa článku 428 ods. 1  uvedeného  Trestného  poriadku:
„Mimoriadny  opravný  prostriedok s cieľom  zrušenia  možno z dôvodov  stanovených v článku 426 písm. a) a c)  až  h)  podať  do  30  dní  od  oznámenia  rozhodnutia  odvolacieho  súdu.“

Zákon č. 47/1992
Článok 3 Legea  nr.  47/1992  privind  organizarea  și  funcționarea  Curții  Constituționale  (zákon č. 47/1992 o organizácii a fungovaní  Ústavného  súdu) z 18. mája  1992  (znova  uverejnený v
Monitorul  Oficial  al  României
, časť I,  č. 807 z 3. decembra  2010),  stanovuje:
„1.      Pôsobnosť  Ústavného  súdu  upravuje  Ústava a tento  zákon.
2.      Pri  výkone  zverených  právomocí  môže o svojej  pôsobnosti  rozhodovať  len  Ústavný  súd.
3.      Pôsobnosť  Ústavného  súdu  stanovenú  podľa  odseku  2  nemôže  spochybniť  nijaký  orgán  verejnej  moci.“
Článok 34 ods. 1  tohto  zákona  uvádza:
„Ústavný  súd  rozhoduje o ústavnoprávnych  sporoch  medzi  orgánmi  verejnej  moci, a to  na  návrh  prezidenta  Rumunska,  jedného z predsedov  dvoch  komôr  rumunského  parlamentu,  predsedu  vlády  alebo  predsedu  Najvyššej  rady  sudcov a prokurátorov.“

Zákon č. 78/2000
Článok 5 Legea  nr.  78/2000  pentru  prevenirea,  descoperirea  și  sancționarea  faptelor  de  corupție  (zákon  č. 78/2000 o prevencii,  odhaľovaní a sankcionovaní  skutkov  korupcie) z 18. mája  2000  (
Monitorul  Oficial  al  României
, časť I,  č. 219 z 18. mája  2000),  v  odseku  1  stanovuje:
„Na  účely  tohto  zákona  sú  trestné  činy  vymedzené v článkoch 289  až  292  Trestného  zákona  trestnými  činmi  spojenými s korupciou, a to  aj v prípadoch,  ak  ich  spáchajú  osoby  uvedené v článku 308  Trestného  zákona.“
Články  Trestného  zákona  spomenuté v článku 5 ods. 1  zákona  č. 78/2000  sa  týkajú  trestných  činov  pasívnej  korupcie  (článok 289),  aktívnej  korupcie  (článok 290),  zneužívanie  právomoci  verejného  činiteľa  (článok 291) a aktívneho  zneužívania  právomoci  verejného  činiteľa  (článok 292).
Článok 29 ods. 1  tohto  zákona  stanovuje:
„Na  rozhodovanie v prvom  stupni o trestných  činoch  vymedzených v tomto  zákone  sa  zriadia  špecializované  senáty.“

Zákon č. 303/2004
Článok 99  Legea  nr.  303/2004  privind  statutul  judecătorilor  şi  procurorilor  (zákon  č. 303/2004 o sudcoch a prokurátoroch) z 28. júna  2004  (znova  uverejnený v
Monitorul  Oficial  al  României
, časť I,  č. 826 z 13. decembra  2005),  v znení  Legea  nr.  24/2012  (zákon  č. 24/2012)  zo  17. januára  2012  (
Monitorul  Oficial  al  României
, časť I,  č. 51 z 23. januára  2012)  (ďalej  len  „zákon  č. 303/2004“)  stanovuje:
„Za  disciplinárne  previnenie  sa  považuje:
…
o)      nedodržanie  ustanovení o prideľovaní  vecí  náhodným  výberom;
…
ș)      nerešpektovanie  rozhodnutí  Ústavného  súdu …;
…“
Článok 100  tohto  zákona  v  odseku  1  uvádza:
„Disciplinárnymi  sankciami,  ktoré  možno  uložiť  sudcom a prokurátorom  podľa  závažnosti  previnenia,  sú:
…
e)      odvolanie z funkcie  sudcu  alebo  prokurátora.“
Článok 101  tohto  zákona  stanovuje:
„Disciplinárne  sankcie  určené v článku 100  ukladajú  sekcie  Najvyššej  rady  sudcov a prokurátorov  za  podmienok  stanovených v príslušnom  organickom  zákone.“

Zákon č. 304/2004
Legea  nr.  304/2004  privind  organizarea  judiciară  (zákon  č. 304/2004 o organizácii  súdov) z 28. júna  2004  (znova  uverejnený v
Monitorul  Oficial  al  României
, časť I,  č. 827 z 13. septembra  2005)  bol  zmenený, a to  najmä týmito zákonmi:
–        Legea  nr.  202/2010  privind  unele  măsuri  pentru  accelerarea  soluționării  proceselor  (zákon  č. 202/2010 o opatreniach  na  zrýchlenie  rozhodovania v konaní) z 25. októbra  2010  (
Monitorul  Oficial  al  României
, časť I,  č. 714 z 26. októbra  2010),
–        Legea  nr.  255/2013  pentru  punerea  în  aplicare a Legii  nr.  135/2010  privind  Codul  de  procedură  penală  şi  pentru  modificarea  şi  completarea  unor  acte  normative  care  cuprind  dispoziţii  procesual  penale  (zákon  č. 255/2013,  ktorým  sa  vykonáva  zákon  č. 135/2010 o Trestnom  poriadku a ktorým  sa  menia a dopĺňajú  niektoré  normatívne  akty  obsahujúce  ustanovenia v oblasti  trestného  konania) z 19. júla  2013  (
Monitorul  Oficial  al  României
, časť I,  č. 515  zo  14. augusta  2013),
–        Legea  nr.  207/2018  pentru  modificarea  și  completarea  Legii  nr.  304/2004 privind  organizarea  judiciară  (zákon  č. 207/2018,  ktorým  sa  mení a dopĺňa  zákon  č. 304/2004 o organizácii  súdov) z 20. júla  2018  (
Monitorul  Oficial  al  României
, časť I,  č. 636 z 20. júla  2018).
Článok 19 ods. 3  zákona  č. 304/2004  naposledy  v znení  zákona  č. 207/2018  (ďalej  len  „zmenený  zákon  č. 304/2004“)  stanovuje:
„Na  začiatku  každého  roka  Správna  rada  Najvyššieho  kasačného  súdu  môže  na  návrh  predsedu  alebo  podpredsedu  tohto  súdu  povoliť  vytvorenie  špecializovaných  senátov v rámci  sekcií  Najvyššieho  kasačného  súdu  podľa  počtu a povahy  vecí,  rozsahu  činnosti  každej  sekcie,  ako  aj  špecializácie  sudcov a potreby  využiť  ich  odborné  skúsenosti.“
Podľa článku 24 ods. 1  tohto  zákona:
„Senáty  pozostávajúce z piatich  sudcov  rozhodujú o odvolaniach  proti  rozhodnutiam,  ktoré v prvom  stupni  prijala  trestná  sekcia  Najvyššieho  kasačného  súdu, o kasačných  opravných  prostriedkoch  proti  rozhodnutiam  prijatým v odvolacom  konaní  senátmi  pozostávajúcimi z piatich  sudcov  po  tom,  ako  boli  predbežne  prijaté, o opravných  prostriedkoch  proti  rozhodnutiam  prijatých v prvom  stupni  trestnou  sekciou  Najvyššieho  kasačného  súdu, v disciplinárnych  veciach  podľa  zákona a v ďalších  veciach v rámci  právomoci,  ktorá  im  vyplýva  zo  zákona.“
Článok 29 ods. 1  uvedeného  zákona  znie:
„Správna  rada  Najvyššieho  kasačného  súdu  má  tieto  právomoci:
a)      schvaľuje  organizačný a administratívny  poriadok,  ako  aj  zoznam  zamestnancov a pracovníkov  Najvyššieho  kasačného  súdu;
…
f)      vykonáva  ďalšie  právomoci  vyplývajúce z organizačného a administratívneho  poriadku  Najvyššieho  kasačného  súdu.“
Článok 31 ods. 1  rovnakého  zákona  stanovuje:
„V trestných  veciach  sú  senáty  zložené  takto:
a)      vo  veciach, v ktorých  má  podľa  zákona v prvom  stupni  právomoc  Najvyšší  kasačný  súd,  pozostáva  senát z troch  sudcov;
…“
Článok 32  zmeneného  zákona  č. 304/2004  uvádza:
„1.      Správna  rada  schváli  na  začiatku  každého  roka  na  návrh  predsedu  alebo  podpredsedov  Najvyššieho  kasačného  súdu  počet  senátov  pozostávajúcich z piatich  sudcov a tiež  zloženie  týchto  senátov.
…
4.      Sudcov,  ktorí  tieto  senáty  tvoria,  vyberie  počas  verejného  pojednávania  predseda  alebo v prípade  jeho  neprítomnosti  jeden z dvoch  podpredsedov  Najvyššieho  kasačného  súdu  žrebovaním.  Členovia  senátov,  ktoré  prejedávajú  konkrétne  veci,  sa  môžu  vymeniť  len  za  výnimočných  okolností  pri  zohľadnení  objektívnych  kritérií  vyplývajúcich z Organizačného a administratívneho  poriadku  Najvyššieho  kasačného  súdu.
5.      Senátom  zloženým z piatich  sudcov  predsedá  predseda  Najvyššieho  kasačného  súdu,  jeden z dvoch  podpredsedov  alebo  predsedovia  sekcií,  ak  boli v zmysle  odseku  4  vymenovaní  za  členov  dotknutého  senátu.
6.      Ak  za  člena  senátu  pozostávajúceho z piatich  sudcov  nebola  vymenovaná  jedna z vyššie  uvedených  osôb,  sudcovia  sa  budú  pri  predsedaní  senátu  striedať, a to v poradí  určenom  podľa  odpracovaných  rokov v súdnictve.
7.      Veci  spadajúce  do  právomoci  senátov  pozostávajúcich z piatich  sudcov  sa  prideľujú  náhodne  prostredníctvom  elektronického  systému.“
Článok 32  zákona  č. 304/2004 v znení  vyplývajúcom  zo  zákona  č. 202/2010  stanovoval:
„1.      V trestnej  oblasti  sa  na  začiatku  každého  roka  vytvoria  dva  senáty  pozostávajúce z piatich  sudcov,  ktoré  tvoria  výhradne  členovia  trestnej  sekcie  Najvyššieho  kasačného  súdu.
…
4.      Správna  rada  Najvyššieho  kasačného  súdu  schvaľuje  zloženie  senátov  pozostávajúcich z piatich  sudcov.  Sudcov,  ktorí  tieto  senáty  tvoria,  vyberie  predseda  alebo v prípade  jeho  neprítomnosti  podpredseda  Najvyššieho  kasačného  súdu.  Členovia  senátov,  ktoré  prejedávajú  konkrétne  veci,  sa  môžu  vymeniť  len  za  výnimočných  okolností  pri  zohľadnení  objektívnych  kritérií  vyplývajúcich z Organizačného a administratívneho  poriadku  Najvyššieho  kasačného  súdu.
5.      Senátom  zloženým z piatich  sudcov  predsedá  predseda  alebo  podpredseda  Najvyššieho  kasačného  súdu. V prípade  ich  neprítomnosti  môže  senátu  predsedať  predseda  sekcie  určený v tejto  súvislosti  predsedom  alebo v jeho  neprítomnosti  podpredsedom  Najvyššieho  kasačného  súdu.
6.      Veci  spadajúce  do  právomoci  senátov  pozostávajúcich z piatich  sudcov,  ktoré  sú  uvedené v odsekoch  1 a 2,  sa  prideľujú  náhodne  prostredníctvom  elektronického  systému.“
Odseky  1 a 6 článku 32  zákona  č. 304/2004 v znení  zákona  č. 255/2013  boli  formulované v podstate  rovnako  ako  vo verzii  tohto  článku  uvedenej v predchádzajúcom  bode,  kým  odseky  4 a 5  tohto  článku  stanovovali:
„4.      Správna  rada  Najvyššieho  kasačného  súdu  schváli  počet a zloženie  senátov  pozostávajúcich z piatich  sudcov  na  návrh  predsedu  trestnej  sekcie.  Sudcov,  ktorí  tieto  senáty  tvoria,  vyberie  počas  verejného  pojednávania  predseda  alebo v prípade  jeho  neprítomnosti  podpredseda  Najvyššieho  kasačného  súdu  žrebovaním.  Členovia  senátov,  ktoré  prejedávajú  konkrétne  veci,  sa  môžu  vymeniť  len  za  výnimočných  okolností  pri  zohľadnení  objektívnych  kritérií  vyplývajúcich z Organizačného a administratívneho  poriadku  Najvyššieho  kasačného  súdu.
5.  Senátom  zloženým z piatich  sudcov  predsedá  podľa  okolností  predseda  alebo  podpredseda  Najvyššieho  kasačného  súdu,  ak  je v zmysle  odseku  4  súčasťou  dotknutého  senátu,  predseda  trestnej  sekcie  alebo  najstarší  členom  senátu.“
Článok 33  zmeneného  zákona  č. 304/2004  znie:
„1.      Predseda  alebo v jeho  neprítomnosti  jeden z podpredsedov  Najvyššieho  kasačného  súdu  predsedá  spojeným  sekciám,  senátu  príslušnému  na  rozhodovanie o opravných  prostriedkoch  podaných v záujme  jednotnosti  práva,  ako  aj  senátu  príslušnému  na  rozhodovanie o právnych  otázkach,  senátu  pozostávajúcemu z piatich  sudcov a akémukoľvek  rozhodovaciemu  zloženiu v rámci  sekcií,  ak  sa  sám  zúčastňuje  na  prejednávaní  veci.
…
3.      Predsedovia  sekcií  môžu  predsedať  akémukoľvek  senátu,  kým  ostatní  sudcovia  sa  pri  predsedaní  striedajú.“
Článok 33 ods. 1  zákona  č. 304/2004 v znení  vyplývajúcom  zo  zákona  č. 202/2010  stanovoval:
„Predseda  alebo v jeho  neprítomnosti  podpredseda  Najvyššieho  kasačného  súdu  predsedá  spojeným  sekciám,  senátu  pozostávajúcemu z piatich  sudcov,  ako  aj  akémukoľvek  rozhodovaciemu  zloženiu v rámci  sekcií,  ak  sa  sám  zúčastňuje  na  prejednávaní  veci.“
Uvedený článok 33 ods. 1  zákona  č. 304/2004 v znení  vyplývajúcom  zo  zákona č. 255/2013  stanovoval:
„Predseda  alebo v jeho  neprítomnosti  jeden z podpredsedov  Najvyššieho  kasačného  súdu  predsedá  spojeným  sekciám,  senátu  príslušnému  na  rozhodovanie o opravných  prostriedkoch  podaných v záujme  jednotnosti  práva,  ako  aj  senátu  príslušnému  na  rozhodovanie o právnych  otázkach,  senátu  pozostávajúcemu z piatich  sudcov a akémukoľvek  rozhodovaciemu  zloženiu v rámci  sekcií,  ak  sa  sám  zúčastňuje  na  prejednávaní  veci.“

Organizačný a administratívny poriadok Najvyššieho kasačného súdu
Článok 28  Regulamentul  privind  organizarea  şi  funcţionarea  administrativă a Înaltei  Curţi  de  Casaţie  şi  Justiţie  (Organizačný a administratívny  poriadok  Najvyššieho  kasačného  súdu) z 21. septembra  2004  (ďalej  len  „organizačný a administratívny  poriadok“),  v znení  Hotărârea  nr.  3/2014  pentru  modificarea  şi  completarea  Regulamentului  privind  organizarea  şi  funcţionarea  administrativă a Înaltei  Curţi  de  Casaţie  şi  Justiţie  (rozhodnutie  č. 3/2014,  ktorým  sa  mení a dopĺňa  organizačný a administratívny  poriadok) z 28. januára  2014  (
Monitorul  Oficial  al  României
, časť I,  č. 75 z 30. januára  2014),  stanovoval:
„1.      V rámci  Najvyššieho  kasačného  súdu  pôsobia  senáty  pozostávajúce z piatich  sudcov  so  súdnou  právomocou  stanovenou  zákonom.
…
4.      Predsedom  senátov  pozostávajúcich z piatich  sudcov  bude  podľa  okolností  predseda,  podpredsedovia,  predseda  trestnej  sekcie  alebo  najstarší  člen  senátu.“
Článok 29 ods. 1  tohto  organizačného a administratívneho  poriadku  uvádzal:
„Senáty  pozostávajúce z piatich  sudcov  sa v trestných  veciach  vytvárajú  tak,  že  predseda  alebo v jeho  neprítomnosti  jeden z podpredsedov  Najvyššieho  kasačného  súdu  vyberie  každý  rok  žrebovaním  na  verejnom  zasadnutí  podľa  potreby  štyroch  alebo  piatich  členov  trestnej  sekcie  Najvyššieho  kasačného  súdu  do  každého  senátu.“

Spory vo veci samej a prejudiciálne otázky

Spoločné

prvky

sporov

vo

veci

samej
Spory  vo  veci  samej  spadajú  do  komplexnej  reformy v oblasti  súdnictva a boja  proti  korupcii v Rumunsku.  Táto  reforma  je  zo  strany  Únie  monitorovaná  od  roku  2007  na  základe  mechanizmu  na  zaistenie  spolupráce a overovania  pokroku,  ktorý  bol  vytvorený  rozhodnutím  2006/928  pri  príležitosti  pristúpenia  Rumunska k Európskej  únii  (ďalej  len  „MSO“).
Uvedené  spory  sa  týkajú  trestných  konaní, v rámci  ktorých  si  vnútroštátne  súdy  kladú  otázku,  či  na  základe  práva  Únie  môžu  neuplatniť  niektoré  nálezy,  ktoré  vyhlásil  Ústavný  súd v rokoch  2016  až  2019,  konkrétne  nález  č. 51/2016  zo  16. februára  2016  (vec C‑379/19),  nález  č. 302/2017  zo  4. mája  2017  (vec C‑379/19),  nález  č. 685/2018  zo  7. novembra  2018  (veci C‑357/19, C‑547/19 a C‑840/19),  nález  č. 26/2019  zo  16. januára  2019  (vec C‑379/19),  ako  aj  nález  č. 417/2019 z 3. júla  2019  (veci C‑811/19 a C‑840/19).
Vnútroštátne  súdy  poukazujú  na  to,  že v zmysle  vnútroštátneho  práva  sú  rozhodnutia  Ústavného  súdu  všeobecne  záväzné a ich  nerešpektovanie  zo  strany  súdov  predstavuje v zmysle článku 99 písm. ș)  zákona  č. 303/2004  disciplinárne  previnenie.  Ako  pritom  vyplýva z rumunskej  Ústavy,  Ústavný  súd  nie  je  súčasťou  rumunského  systému  súdnictva a má  povahu  politicko‑súdneho  orgánu.  Okrem  toho  Ústavný  súd  vyhlásením  nálezov  vo  veci  samej  prekročil  právomoci,  ktoré  mu  rumunská  Ústava  priznáva, a zasiahol  do  právomocí  všeobecných  súdov,  pričom  narušil  ich  nezávislosť.  Navyše  nálezy  č. 685/2018 a 417/2019  so  sebou  priniesli  systematické  riziko  beztrestnosti v oblasti  boja  proti  korupcii.
V tomto  kontexte  vnútroštátne  súdy  odkazujú  najmä  na  správy  Komisie  adresované  Európskemu  parlamentu a Rade o dosiahnutom  pokroku  Rumunska v rámci  mechanizmu  spolupráce a overovania z 27. januára  2016  [COM(2016)  41  final],  13. novembra  2018  [COM(2018)  851  final,  ďalej  len  „správa  MSO z novembra  2018“], a 22. októbra  2019  [COM(2019)  499  final].
Napokon  uvedené  vnútroštátne  súdy  poukazujú  aj  na  nález  Ústavného  súdu  č. 104/2018, z ktorého  vyplýva,  že  právo  Únie  nemá  prednosť  pred  rumunským  ústavným  poriadkom a rozhodnutie  2006/928  nemôže  byť v rámci  preskúmania  ústavnosti v zmysle článku 148  rumunskej  Ústavy  referenčnou  normou.

Vec
C
‑
357/19
Rozsudkom z 28. marca 2017  vyhláseným  trestnou  sekciou,  pozostávajúcou z troch  sudcov,  Najvyšší  kasačný  súd  odsúdil  okrem  iných  PM,  ktorá  bola v čase  relevantných  okolností  ministerkou,  ako  aj  RO,  TQ a SP  za  to,  že v rokoch  2010  až  2012  spáchali  trestné  činy  korupcie a zneužívania  právomoci v súvislosti  so  správou  európskych  fondov a tiež  trestný  čin  daňového  podvodu v súvislosti s DPH.  Odvolania,  ktoré  proti  tomuto  rozsudku  podali  dotknuté  osoby,  ako  aj  Ministerul  Public – Parchetul  de  pe  lângă  Înalta  Curte  de  Casație  și  Justiție – Direcția  Națională  Anticorupție  (Úrad  prokuratúry  pri  Najvyššom  kasačnom  súde – Národné  riaditeľstvo  boja  proti  korupcii,  Rumunsko)  (ďalej  len  „DNA“),  boli  zamietnuté  rozsudkom  senátu  Najvyššieho  kasačného  súdu  pozostávajúceho z piatich  sudcov z 5. júna  2018.  Tento  senát  bol  zložený z predsedu  trestnej  sekcie a ďalších štyroch  sudcov  vybratých  žrebovaním v súlade s postupom,  ktorý  sa  na  Najvyššom  kasačnom  súde  používal v relevantnom  období a vyplýval z organizačného a administratívneho  poriadku  tohto  súdu.  Rozsudok z 5. júna  2018  sa  stal  právoplatným.
Nálezom  č. 685/2018  vyhláseným  7. novembra  2018  Ústavný  súd  na  základe  žaloby  predsedu  vlády  podanej v zmysle článku 146 písm. e)  rumunskej  Ústavy  predovšetkým  konštatoval,  že  existuje  ústavnoprávny  spor  medzi  parlamentom a Najvyšším  kasačným  súdom  vyplývajúci z rozhodnutí  Správnej  rady  tohto  súdu,  podľa  ktorých  boli v zmysle  vyššie  uvedenej  praxe z piatich  sudcov  päťčlenných  senátov  rozhodujúcich v odvolaní  vybratí  na  základe  žrebovania  iba  štyria  sudcovia, a nie  všetci,  čo  je v rozpore s článkom 32  zmeneného  zákona č. 304/2004,  pričom  následne  Ústavný  súd  uviedol,  že  rozsudok v odvolacom  konaní  vyhlásený  takto  nezákonne  vytvoreným  senátom  je  poznačený  absolútnou  neplatnosťou, a napokon  konštatoval,  že  podľa článku 147 ods. 4  rumunskej  Ústavy  sa  tento  nález  uplatňuje  od  dátumu  jeho  uverejnenia  na  veci,  ktoré  sú  aktuálne  prejednávané,  veci, v ktorých  už  bolo  prijaté  rozhodnutie,  ak  účastníkom  konania  ešte  neuplynuli  náležité  lehoty  na  podanie  príslušných  mimoriadnych  opravných  prostriedkov, a tiež  na  budúce  situácie.
Po  zverejnení  nálezu  Ústavného  súdu  č. 685/2018  podali  PM,  RO,  TQ a SP,  ako  aj  DNA v zmysle článku 426 ods. 1  Trestného  poriadku  mimoriadne  opravné  prostriedky  na  Najvyšší  kasačný  súd a domáhali  sa  zrušenia  rozsudku z 5. júna  2018 a opätovného  preskúmania  ich  odvolaní.  Na  podporu  uvedených  opravných  prostriedkov  tvrdili,  že  nález  č. 685/2018  bol  záväzný a mal  právne  účinky  na  rozsudok  Najvyššieho  kasačného  súdu z 5. júna  2018,  keďže  senát  pozostávajúci z piatich  sudcov,  ktorý  rozhodoval o predmetných  odvolaniach,  nebol  vytvorený v súlade  so  zákonom,  ako  ho  vykladal  Ústavný  súd.  Vnútroštátny  súd  tieto  mimoriadne  opravné  prostriedky  prijal  ako  prípustné,  keďže  boli  podané v rámci  lehoty  30  dní  odo  dňa  oznámenia  uvedeného  rozsudku, a zároveň  rozhodol o odložení  výkonu  trestu  odňatia  slobody  až  do  rozhodnutia o týchto  mimoriadnych  opravných  prostriedkoch.
Uvedený  vnútroštátny  súd  sa  zamýšľa  najmä  nad  otázkou,  či článok 19 ods. 1 ZEÚ, článok 325 ods. 1 ZFEÚ,  ako  aj článok 1 ods. 1 písm. a) a b), a článok 2 ods. 1  dohovoru  PIF  bránia  uplatneniu  nálezu  č. 685/2018  vo  veci  samej,  ktoré  by  malo  za  následok  neplatnosť  súdnych  rozhodnutí,  ktoré  sa  stali  právoplatnými  pred  vyhlásením  uvedeného  nálezu, a začatie  nového  odvolacieho  konania  vo  veciach  závažného  podvodu a korupcie.
Podľa  judikatúry  Súdneho  dvora  je  úlohou  vnútroštátnych  súdov  zabezpečiť  plný  účinok  povinností  vyplývajúcich z článku 325 ods. 1 ZFEÚ,  rešpektujúc  pritom  základné  práva  zaručené v Charte a všeobecné  právne  zásady, a zároveň  neuplatniť  ustanovenia  vnútroštátneho  práva,  ktoré  bránia  použitiu  účinných a odrádzajúcich  sankcií  za  podvod  poškodzujúci  finančné  záujmy  Únie.  Vzhľadom  na  túto  judikatúru  vzniká  otázka,  či  sa  povinnosť  členských  štátov  vyplývajúca z článku 325 ods. 1 ZFEÚ,  ako  aj z článku 1 ods. 1 písm. a) a b) a článku 2 ods. 1  dohovoru  PIF  vzťahuje  aj  na  výkon  už  uložených  trestných  sankcií.  Rovnako  nie  je  jasné,  či  výraz  „a iné  protiprávne  konanie  poškodzujúce  finančné  záujmy  Únie“  uvedený v článku 325 ods. 1 ZFEÚ zahŕňa  nielen  skutky  korupcie  ako  také,  ale  aj  pokusy o podvod,  ku  ktorým  došlo v rámci  podvodne  zadanej  verejnej  zákazky,  ktorá  mala  byť  financovaná z európskych  fondov,  no  po  tom,  čo  ju  orgán  spravujúci  európske  fondy  odmietol  preplatiť,  bola v celom  rozsahu  financovaná z vnútroštátneho  rozpočtu. V tomto  kontexte  teda v prejednávanej  veci  existovalo  riziko  poškodenia  finančných  záujmov  Únie,  hoci  toto  riziko  sa  napokon  nestalo  skutočnosťou.
Okrem  toho  vnútroštátny  súd  zdôrazňuje,  že  podľa článkov 2 a 19 ZEÚ je  každý  členský  štát  povinný  zabezpečiť,  aby  súdne  orgány  tvoriace  súčasť  jeho  systému  prostriedkov  nápravy v oblastiach,  na  ktoré  sa  vzťahuje  právo  Únie,  spĺňali  požiadavky  nezávislosti s cieľom  zaručiť  osobám  podliehajúcim  súdnej  právomoci  účinnú  súdnu  ochranu.  Zásada  nezávislosti  podľa  judikatúry  Súdneho  dvora  predpokladá,  že  sudcovia  môžu  vykonávať  svoje  úlohy  samostatne a nikomu  hierarchicky  nepodliehajú,  aby  boli  chránení  pred  vonkajšími  zásahmi  alebo  tlakmi,  ktoré  by  mohli  ohroziť  ich  nezávislosť a ovplyvniť  ich  rozhodnutia.
Okrem  toho  si  vnútroštátny  súd  kladie  otázku,  najmä  pokiaľ  ide o význam  zásady  zákonnosti,  podľa  ktorej  musí  byť  zákon  predvídateľný,  presný a nesmie  byť  retroaktívny,  či  je  pojem  „súd  zriadený  zákonom“  uvedený v článku 47 ods. 2  Charty v rozpore s výkladom,  ku  ktorému  dospel  Ústavný  súd v súvislosti s nezákonnou  povahou  zloženia  senátov  pozostávajúcich z piatich  sudcov.  Podľa  judikatúry  Súdneho  dvora  vyplývajúcej z rozsudkov z 26. februára  2013,  Åkerberg  Fransson  (C‑617/10,  EU:C:2013:105), a z 5.decembra  2017, M.A.S. a M.B. (C‑42/17,  EU:C:2017:936),  sú  vnútroštátne  orgány v prípadoch,  keď  musia  neuplatniť  ustanovenia  hmotného  trestného  práva,  povinné  dbať  na  rešpektovanie  základných  práv  osôb  obvinených  zo  spáchania  trestného  činu,  pričom  môžu  uplatňovať  vnútroštátny  štandard  ochrany  základných  práv  za  predpokladu,  že  takéto  uplatňovanie  nie  je v rozpore s úrovňou  ochrany  zaručenou  Chartou a vykladanou  Súdnym  dvorom  ani s prednosťou,  jednotnosťou a účinnosťou  práva  Únie.
V prejednávanej  veci  sa  vnútroštátny  súd  domnieva,  že  právo  Únie  bráni  najmä  uplatneniu  nálezu  č. 685/2018,  pretože  jeho  dôsledkom  je  zrušenie  právoplatných  rozhodnutí  Najvyššieho  kasačného  súdu  vyhlásených  senátom  pozostávajúcim z piatich  sudcov,  pričom  tento  nález  odoberá  sankciám  uloženým  vo  významnom  množstve  vecí  týkajúcich  sa  závažných  podvodov  poškodzujúcich  finančné  záujmy  Únie  ich  účinnosť a odradzujúcu  povahu.  Uvedený  nález  vytvára  zdanie  beztrestnosti a prostredníctvom  premlčania  prináša  systematické  riziko  takejto  beztrestnosti  vzhľadom  na  komplexnosť a trvanie  konaní  predchádzajúcim  vyhláseniu  právoplatného  rozsudku  po  opätovnom  preskúmaní  dotknutých  vecí.  Okrem  toho  zásady  nezávislosti  súdov a právnej  istoty  bránia  tomu,  aby  nález  č. 685/2018  mohol  mať  záväzné  právne  účinky  vo  vzťahu k trestnoprávnym  rozhodnutiam,  ktoré  boli  právoplatné v čase  vyhlásenia  tohto  nálezu,  ak  neexistujú  závažné  dôvody,  ktoré  by  mohli  spochybniť  dodržanie  práva  na  spravodlivý  proces v týchto  veciach,  čo  potvrdila  aj  správa  MSO z novembra  2018.
Vnútroštátny  súd  napokon  poukazuje  na  to,  že  existuje  závažné  riziko,  že  odpovede  Súdneho  dvora  na  položené  otázky  nebudú  mať  na  vnútroštátne  právo  nijaký  účinok  vzhľadom  na  judikatúru  Ústavného  súdu  uvedenú v bode 58  tohto  rozsudku.
Za  týchto  okolností  Najvyšší  kasačný  súd  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  tieto  prejudiciálne  otázky:
„1.      Majú  sa článok 19 ods. 1 ZEÚ, článok 325 ods. 1 ZFEÚ, článok 1 ods. 1 písm. a) a b) a článok 2 ods. 1  [dohovoru  PIF],  ako  aj  zásada  právnej  istoty  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  tomu,  aby  orgán  stojaci  mimo  súdnej  moci, t. j. [Ústavný  súd]  prijal  rozhodnutie  vo  veci  zákonnosti  zloženia  súdnych  senátov a vytvoril  tak  predpoklady  na  to,  aby  bol  prípustný  mimoriadny  opravný  prostriedok  proti  právoplatným  rozsudkom  vyhláseným  počas  určitého  obdobia?
2.      Má  sa článok 47  druhý  odsek  [Charty]  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  tomu,  aby  orgán  stojaci  mimo  súdnej  moci  konštatoval  so  záväzným  účinkom v rámci  vnútroštátneho  práva  nedostatok  nezávislosti a nestrannosti  súdneho  senátu,  ktorého  členom  je  sudca s riadiacimi  funkciami,  ktorý  nebol  vymenovaný  náhodne,  ale  na  základe  transparentného  pravidla,  pričom  toto  pravidlo  bolo  účastníkom  konania  známe,  nespochybnili  ho a vzťahovalo  sa  na  všetky  konania  vedené  dotknutým  senátom?
3.      Má  sa  prednosť  práva  Únie  vykladať v tom  zmysle,  že  vnútroštátnemu  súdu  umožňuje  neuplatniť  rozhodnutie  Ústavného  súdu  vyhlásené v konaní  týkajúcom  sa  ústavného  sporu,  ktoré  je v zmysle  vnútroštátneho  práva  záväzné?“

Vec
C
‑
379/19
Dňa  22. augusta  2016  Direcția  Națională  Anticorupție – Serviciul  Teritorial  Oradea  (DNA – miestny  odbor  Oradea,  Rumunsko)  podalo  na  Tribunalul  Bihor  (Prvostupňový  súd  Bihor,  Rumunsko)  obžalobu  proti  KI,  LJ,  JH a IG  obvineným  zo  spáchania  trestných  činov  nepriamej  korupcie,  zneužívania  právomocí  verejného  činiteľa,  aktívnej  korupcie a pasívnej  korupcie,  ako  aj  zo  spáchania  trestných  činov  nepriamej  korupcie a aktívnej  korupcie  formou  spolupáchateľstva.
V rámci  tohto  konania  KI a LJ  podľa článku 342  Trestného  poriadku  navrhli,  aby  bol z prípustného  dôkazového  materiálu  vylúčený  dôkaz  nadobudnutý  zo  zápisnice  záznamov z odpočúvania  uskutočneného  Serviciul  Român  de  Informații  (Rumunská  informačná  služba,  Rumunsko,  ďalej  len  „SRI“).  Na  podporu  tohto  návrhu  poukázali  dotknuté  osoby  na  nález  č. 51/2016,  ktorým  Ústavný  súd  vyhlásil článok 142 ods. 1  Trestného  poriadku  za  protiústavný,  pretože  umožňoval  opatrenia  dohľadu v rámci  trestného  konania  „inými  špecializovanými  štátnymi  subjektmi“, a najmä  SRI.
Uznesením z 27. januára  2017  senát  pre  predbežné  prejednanie  obžaloby  na  Tribunalul  Bihor  (Prvostupňový  súd  Bihor)  uvedené  návrhy  KI a LJ  zamietol s odôvodnením,  že  vzhľadom  na  to,  že  nález  č. 51/2016  má  právne  účinky  len  do  budúcnosti,  boli  dôkazy  získané  zákonne,  pričom v súvislosti s KI,  LJ,  JH a IG  nariadil  hlavné  pojednávanie.  Odvolanie,  ktoré  obžalovaní  podali  proti  tomuto  uzneseniu,  Curtea  de  Apel  Oradea  (Odvolací  súd  Oradea,  Rumunsko)  zamietol a tiež  konštatoval,  že  nález  č. 51/2016  sa  nevzťahuje  na  opatrenia  technického  dohľadu  nariadené v dotknutej  veci,  keďže  bol  uverejnený v
Monitorul  Oficial  al  României
zo  14. marca 2016 a v súlade s článkom 147 ods. 4  rumunskej  Ústavy  vyvoláva  právne  účinky  len  do  budúcnosti.
Počas  trestného  konania  na  vnútroštátnom  súde  IG,  KI,  LJ a JH v podstate  navrhli  vyhlásiť  absolútnu  neplatnosť  zápisnice  zo  záznamov z odpočúvania v prípade,  že  sa  SRI  zúčastnila  na  vykonávaní  mandátu  na  technický  dohľad.  Okrem  nálezu  č. 51/2016  dotknuté  osoby v tejto  súvislosti  poukázali  na  nálezy  č. 302/2017 a 26/2019, v ktorých  Ústavný  súd  vyhlásil článok 281 ods. 1 písm. b)  Trestného  poriadku  za  protiústavný,  keďže  tento  článok  medzi  prípady  absolútnej  neplatnosti  nezahŕňal  porušenie  ustanovení o vecnej a osobnej  príslušnosti  orgánov  činných v trestnom  konaní  (nález  č. 302/2017) a konštatoval  existenciu  ústavnoprávneho  konfliktu  najmä  medzi  parlamentom a Parchetul  de  pe  lângă  Înalta  Curte  de  Casație  și  Justiție  (Úrad  prokuratúry  pri  Najvyššom  kasačnom  súde),  ktorý  vyplýval  zo  skutočnosti,  že  dva  protokoly o spolupráci  uzatvorené  medzi  DNA a SRI v rokoch  2009 a 2016 v rozpore z ústavnou  právomocou  DNA  porušili  procesné  právo  upravujúce  trestné  stíhanie  (nález  č. 26/2019).
Po  overení,  ktoré  vnútroštátny  súd  uskutočnil v DNA,  sa  zistilo,  že  sa  vykonalo  deväť  mandátov  na  technický  dohľad s technickou  podporou  SRI a ďalšie  dva  mandáty  bez  účasti  SRI  sa  vykonali  po  uverejnení  nálezu č. 51/2016.
Vnútroštátny  súd  poukazuje  na  to,  že v prvom  rade  musí  rozhodnúť o návrhu  na  vylúčenie  dôkazov, a pýta  sa  najmä,  či  je  povinný  uplatniť  nálezy  č. 51/2016,  302/2017 a 26/2019.  Spojený  účinok  týchto  troch  nálezov  totiž  smeruje k tomu,  že  na  absolútnu  neplatnosť  získavania  dôkazov a vylúčenie  zodpovedajúcich  dôkazov  postačuje,  aby  sudca  skonštatoval  účasť  SRI  na  výkone  mandátu  na  technický  dohľad.
Vnútroštátny  súd  však  zdôrazňuje,  že  podľa  stále  platných  vnútroštátnych  opatrení  je  podmienkou  prípustnosti  návrhu  na  vylúčenie  dôkazov  podanie  tohto  návrhu  pred  ukončením  fázy  predbežného  prejednania  obžaloby.  Okrem  toho z ústavných  pravidiel  vyplýva,  že  nálezy  Ústavného  súdu  môžu  mať  len  účinok
ex  nunc
.  Tento  súd  teda  prostredníctvom  judikatúry  zabezpečil  uplatnenie  svojich  nálezov v aktuálne  prejednávaných  veciach a súdom  tak  určil  povinnosť  považovať  všetky  procesné  akty  alebo  dotknuté  dôkazy  za  nezákonné  bez  toho,  aby  bolo  možné  preskúmať  ich  jednotlivo, a to  aj  vtedy,  ak  tieto  akty  boli  uskutočnené,  ako  to  je v tomto  prípade,  na  základe  pravidiel,  na  ktoré  sa v čase  ich  uplatnenia  vzťahovala  domnienka  ústavnosti.
Na  jednej  strane  je  Rumunsko  povinné  bojovať s korupciou a Komisia  vo  svojej  správe  MSO z novembra  2018  konštatovala,  že  tento  členský  štát  má  pokračovať v uskutočňovaní  národnej  stratégie  boja  proti  korupcii a dodržať  lehoty,  ktoré  boli  vládou  stanovené v auguste  2016.  Na  druhej  strane  sa  má  Ústavný  súd v zmysle článku 146  rumunskej  Ústavy  obmedziť  na  preskúmanie  súladu  zákona a rumunskej  Ústavy, a nie  ho  vykladať,  uplatňovať a zavádzať  retroaktívne  právne  normy.  Okrem  toho  snaha  Ústavného  súdu  priamo  prostredníctvom  účinkov  svojich  nálezov  zabezpečovať  dodržiavanie  procesných  práv  účastníkov  trestného  konania  sa  zdá  prehnaná  vzhľadom  na  existenciu  mechanizmov,  ktoré  má v tejto  súvislosti  Rumunsko k dispozícii,  ako  je  napríklad  protokol č. 16 k Dohovoru o ochrane  ľudských  práv a základných  slobôd  podpísanému v Ríme  4. novembra  1950,  ktorý  nadobudol  platnosť  1. augusta  2018  (ďalej  len  „EDĽP“).  Navyše  Súdny  dvor  vo  svojej  judikatúre  vyplývajúcej z rozsudku z 26. februára  2013  Melloni  (C‑399/11,  EU:C:2013:107),  odmietol  uznať  obmedzenie  prednosti  práva  Únie  pred vnútroštátnymi  základnými  právami,  ktoré  sú  priaznivejšie.
Vnútroštátny  súd  sa v súvislosti s vecou  samou  domnieva,  že  má  dostatočne  úzky  vzťah s právom  Únie,  pretože  sa  týka  výkonu  jeho  súdnej  právomoci v súlade  so  zásadami  právneho  štátu a nezávislosti  súdov a vyplývajú z nej  otázky o povahe a účinkoch  MSO,  ako  aj o prednosti  práva  Únie  pred  judikatúrou  Ústavného  súdu.  Uvedený  Ústavný  súd  obmedzil  právomoc  rumunských  súdov  rozhodovať  vyplývajúcu z rumunskej  Ústavy a práva  Únie,  keď v náleze  č. 104/2018  uvedenom v bode 58  tohto  rozsudku  rozhodol,  že  rozhodnutie  2006/928  nemôže  predstavovať  referenčnú  normu v rámci  preskúmania  ústavnosti  podľa článku 148  rumunskej  Ústavy.
Je  preto  nevyhnutné,  aby  Súdny  dvor  spresnil,  či  MSO  má  záväznú  povahu a ak  áno,  či  sa  táto  záväznosť  má  priznať  nielen  opatreniam,  ktoré  sú  výslovne  odporúčané v správach  vypracovaných v rámci  uvedeného  mechanizmu,  ale  aj  všetkým  zisteniam  nachádzajúcim  sa v týchto  správach,  najmä  tým,  ktoré  sa  týkajú  vnútroštátnych  opatrení v rozpore s odporúčaniami  Európskej  komisie  pre  demokraciu  prostredníctvom  práva  (Benátska  komisia)  alebo  Skupiny  štátov  proti  korupcii  (GRECO).  Okrem  toho  vzhľadom  na  zásady  právneho  štátu a nezávislosti  súdov  vzniká  otázka,  či  sa  vnútroštátny  súd  môže  bez  toho,  aby  čelil  disciplinárnym  sankciám  výslovne  stanoveným  zákonom,  odkloniť  pri  výkone  súdnej  právomoci  od  účinkov  nálezov  Ústavného  súdu v prípade,  že  by  tento  súd  prekročil  hranice  svojich  právomocí.
Za  týchto  okolností  Tribunalul  Bihor  (Prvostupňový  súd  Bihor)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  tieto  prejudiciálne  otázky:
„1.      Sú  [MSO]  zriadený  rozhodnutím  [2006/928] a požiadavky  uvedené v správach  vypracovaných v rámci  tohto  mechanizmu  pre  Rumunsko  záväzné?
2.      Má  sa článok 2 ZEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ vykladať v tom  zmysle,  že  povinnosť  Rumunska  dodržiavať  požiadavky  stanovené v správach  vypracovaných v rámci  [MSO]  zriadeného  rozhodnutím  [2006/928]  predstavuje  povinnosť  členského  štátu  dodržiavať  zásady  právneho  štátu, a to  aj  pokiaľ  ide o zdržanie  sa  politicko‑súdnej  inštitúcie,  akou  je  Ústavný  súd,  konania  na  účely  výkladu  zákona a stanovenia  konkrétnych a záväzných  podmienok,  za  ktorých  majú  súdy  tento  zákon  uplatňovať,  čo  je  výlučná  právomoc  priznaná  súdnemu  orgánu,  ako  aj  na  účely  zavedenia  nových  legislatívnych  ustanovení,  čo  je  výlučná  právomoc  priznaná  zákonodarnému  orgánu?  Vyžaduje  právo  Únie  zrušenie  účinkov  takéhoto  rozhodnutia  Ústavného  súdu  členského  štátu?  Bráni  právo  Únie  ustanoveniu  vnútroštátneho  práva  upravujúcemu  disciplinárnu  zodpovednosť  sudcu,  ktorý v súvislosti s položenou  prejudiciálnou  otázkou  neuplatní  rozhodnutie  Ústavného  súdu?
3.      Bráni  zásada  nezávislosti  súdov  zakotvená v článku 19 ods. 1  druhom  pododseku  ZEÚ a v článku 47  [Charty] v súlade s výkladom,  ktorý  poskytol  [Súdny  dvor]  [v rozsudku z 27. februára  2018,  Associação  Sindical  dos  Juízes  Portugueses, C‑64/16,  EU:C:2018:117],  tomu,  aby  sa  právomoc  súdov  nahradila  rozhodnutiami  [Ústavného  súdu,  nálezy  (č. 51/2016,  302/2017 a 26/2019], s tým  dôsledkom,  že  by  to  viedlo k nepredvídateľnosti  trestného  konania  (retroaktívne  uplatňovanie) a k nemožnosti  vykladať  zákon a uplatniť  ho  na  konkrétny  prípad?  Bráni  právo  Únie  ustanoveniu  vnútroštátneho  práva  upravujúcemu  disciplinárnu  zodpovednosť  sudcu,  ktorý v súvislosti s položenou  prejudiciálnou  otázkou  neuplatní  rozhodnutie  Ústavného  súdu?“
Listom z 27. júna  2019,  ktorý  bol  Súdnemu  dvoru  doručený  10. júla  2019,  Tribunalul  Bihor  (Prvostupňový  súd  Bihor)  informoval  Súdny  dvor,  že  Curtea  de  Apel  Oradea  (Odvolací  súd  Oradea)  uznesením z 18. júna  2019  na  návrh  DNA  zrušil  rozhodnutie o prerušení  konania a nariadil  pokračovať v konaní v rozsahu, v akom  sa  netýkalo  prejudiciálnych  otázok  položených  Súdnemu  dvoru.  Tribunalul  Bihor  (Prvostupňový  súd  Bihor)  listom z 26. júla  2019,  ktorý  bol  doručený  Súdnemu  dvoru  7. augusta  2019, v odpovedi  na  jeho  otázku  spresnil,  že  odpoveď  Súdneho  dvora  na  položené  prejudiciálne  otázky  je  stále  potrebná.  Konanie  pred  týmto  súdom  totiž  pokračovalo,  pričom  nemohli  byť  použité  dôkazy  získané  prostredníctvom  mandátov  na  technický  dohľad,  ktorých  sa  týkali  prejudiciálne  otázky.  Okrem  toho  Tribunalul  Bihor  (Prvostupňový  súd  Bihor)  poukázal  na  to,  že  Súdna  inšpekcia  začala  disciplinárne  vyšetrovanie  proti  vnútroštátnemu  sudcovi z dôvodu  nerešpektovania  nálezov  Ústavného  súdu  uvedených v prejudiciálnych  otázkach.

Vec
C
‑
547/19
Súdna  inšpekcia  začala  disciplinárne  konanie  proti  CY,  sudkyni  Curtea  de  Apel  București  (Odvolací  súd  Bukurešť,  Rumunsko), v rámci  senátu  Najvyššej  rady  sudcov a prokurátorov  pre  disciplinárne  stíhanie  sudcov, s odôvodnením,  že  CY  sa  dopustila  disciplinárneho  previnenia  podľa článku 99 písm. o)  zákona  č. 303/2004.
Uznesením z 28. marca 2018  senát  Najvyššej  rady  sudcov a prokurátorov  pre  disciplinárne  stíhanie  sudcov  zamietol  ako  neprípustný  návrh  na  vstup  vedľajšieho  účastníka  do  konania  na  podporu  CY,  ktorý  podalo  Združenie  sudcov  Rumunska  „Forum“.  Toto  združenie a CY  podali  proti  uvedenému  uzneseniu  odvolanie  na  Najvyšší  kasačný  súd.
Senát  Najvyššej  rady  sudcov a prokurátorov  pre  disciplinárne  stíhanie  sudcov  uložil  rozhodnutím z 2. apríla  2018  CY  disciplinárnu  sankciu  odvolania z funkcie  podľa článku 100 písm. e)  zákona č. 303/2004.  CY  sa  proti  tomuto  rozhodnutiu  odvolala  na  Najvyšší  kasačný  súd.
Tieto  dve  veci  boli  náhodným  výberom  pridelené  senátu  Najvyššieho  kasačného  súdu  pozostávajúcemu z piatich  sudcov,  pričom  následne  boli  spojené  na  spoločné  konanie z dôvodu  ich  vzájomného  prepojenia.  Zloženie  senátu  bolo  stanovené  žrebovaním  30. októbra  2017.
Správna  rada  Najvyššieho  kasačného  súdu  prijala  8. novembra  2018  po  vyhlásení  nálezu  č. 685/2018  uvedeného v bode 60  tohto  rozsudku  rozhodnutie o žrebovaní  členov  senátov  pozostávajúcich z piatich  sudcov. V decembri  2018  Najvyššia  rada  sudcov a prokurátorov  prijala  dve  rozhodnutia,  ktorými  určila  pravidlá  na  dosiahnutie  súladu s požiadavkami  formulovanými v uvedenom  náleze.  Najvyšší  kasačný  súd s cieľom  zabezpečiť  súlad s týmito  rozhodnutiami  pristúpil k novému  žrebovaniu  členov  senátov  na  rok  2018,  čo  sa  týkalo  aj  vecí,  ktoré  už  boli  pridelené a nebolo v nich  nariadené  nijaké  opatrenie  až  do  konca  príslušného  roka,  pričom  medzi  tieto  veci  patrili  aj  prejednávané  spojené  veci.
CY a ďalší  pred  týmto  novým  senátom  podali  námietku  založenú  na  nezákonnosti  zloženia  uvedeného  senátu,  pričom  spochybňovali  najmä  súlad  nálezu  č. 685/2018 a následných  rozhodnutí  Najvyššej  rady  sudcov a prokurátorov  na  jednej  strane a článku 2 ZEÚ na  strane  druhej.  CY v tejto  súvislosti  poukázala  na  to,  že  Ústavný  súd a Najvyššia  rada  sudcov a prokurátorov  prekročili  svoje  právomoci, a dodala,  že  ak  by  tieto  dva  orgány  nevstúpili  do  činnosti  Najvyššieho  kasačného  súdu,  nebola  by  narušená  zásada  kontinuity  rozhodovacieho  zloženia a vec  by  bola  správne  pridelená  jednému  zo  senátov  pozostávajúcich z piatich  sudcov.
Aby  mohol  vnútroštátny  súd  rozhodnúť o námietke  nezákonnosti  podanej  CY,  obrátil  sa  na  Súdny  dvor s otázkou,  či  vstup  Ústavného  súdu  do  priebehu  súdneho  konania,  aký  vyplýva z nálezu  č. 685/2018,  je v súlade s hodnotou  právneho  štátu  uvedenou v článku 2 ZEÚ,  ako  aj s nezávislosťou  súdov  zaručenou v článku 19 ZEÚ a článku 47  Charty.
V tejto  súvislosti  vnútroštátny  súd  po  prvé  zdôrazňuje  politický  rozmer  nominácie  členov  Ústavného  súdu,  ako  aj  osobitné  postavenie  tohto  súdu v architektúre  štátnych  orgánov.
Po  druhé  postup  konštatovania  ústavnoprávneho  konfliktu  medzi  orgánmi  verejnej  moci  upravený v článku 146 písm. e)  rumunskej  Ústavy  je  sám  osebe  problematický,  pretože  podľa  tohto  ustanovenia  môžu  tento  postup  iniciovať  politické  orgány.  Okrem  toho  hranica  medzi  nezákonnosťou  aktu a existenciou  ústavnoprávneho  konfliktu  je  mimoriadne  tenká a obmedzenému  okruhu  právnych  subjektov  umožňuje  uplatniť  prostriedky  nápravy,  ktoré  sú  paralelné  vo  vzťahu k prostriedkom  použiteľným  pred  všeobecnými  súdmi.  Táto  okolnosť v spojení s politickou  dimenziou  menovania  sudcov  Ústavného  súdu  umožňuje  tomuto  súdu  zasahovať  do  priebehu  súdnych  konaní s politickým  cieľom  alebo v záujme  politicky  vplyvných  osôb.
Po  tretie  sa  vnútroštátny  súd  domnieva,  že  konštatovanie  Ústavného  súdu v náleze  č. 685/2018 o existencii  ústavnoprávneho  konfliktu  medzi  súdnou a zákonodarnou  mocou  je  problematické. V tomto  náleze  Ústavný  súd  podal  svoj  vlastný  výklad  nejasných  ustanovení  podústavnej  povahy,  teda článkov 32 a 33  zmeneného  zákona  č. 304/2004,  ktorý  sa  odlišoval  od  výkladu  Najvyššieho  kasačného  súdu  podaného v rámci  právomoci  tohto  súdu,  pričom  Ústavný  súd  uvedenému  súdu  vytýkal  systematické  nerešpektovanie  vôle  zákonodarcu,  aby  mohol  konštatovať  existenciu  ústavnoprávneho  konfliktu.
Podľa  vnútroštátneho  súdu  teda  vzniká  otázka,  či články 2 a 19 ZEÚ,  ako  aj článok 47  Charty  bránia  tomu,  aby v situácii, aká je vo  veci  samej,  judikatúra  Najvyššieho  kasačného  súdu  mohla  byť  predmetom  kontroly a sankcií  na  základe  zásahu  Ústavného  súdu.  Vnútroštátny  súd  tvrdí,  že  svojvoľný  zásah  Ústavného  súdu  vo  forme  preskúmania  zákonnosti  činnosti  Najvyššieho  kasačného  súdu,  ktorý  nahrádza  riadne  procesné  postupy,  ako  sú  správna  žaloba  alebo  procesné  námietky  podané v rámci  súdneho  konania,  môže  mať  negatívny  dosah  na  nezávislosť  súdov a samotné  základy  právneho  štátu  uvedeného v článku 2 ZEÚ,  pretože  Ústavný  súd  nie  je  súčasťou  systému  súdnictva a nemá  právomoc  vydávania  rozsudkov.
Za  týchto  okolnosti  Najvyšší  kasačný  súd  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  túto  prejudiciálnu  otázku:
„Majú  sa článok 2 [ZEÚ], článok 19 ods. 1  [ZEÚ] a článok 47  [Charty]  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  tomu,  aby  Ústavný  súd  (čiže  orgán,  ktorý  nie  je  podľa  vnútroštátneho  práva  súdnou  inštitúciou)  zasiahol  do  spôsobu,  akým  Najvyšší  súd  daného  členského  štátu  vyložil a uplatnil  podústavné  právne  predpisy  pri  zostavovaní  súdnych  senátov?“

Vec
C
‑
811/19
Rozsudkom z 8. februára  2018,  ktorý  bol v prvom  stupni  vyhlásený  senátom  zloženým z troch  sudcov,  trestná  sekcia  Najvyššieho  kasačného  súdu  odsúdila  FQ,  GP,  HO,  IN a JM  na  trest  odňatia  slobody v trvaní  od  dvoch  do  ôsmich  rokov  za  trestné  činy  korupcie a prania  špinavých  peňazí,  ako  aj  za  trestné  činy  podobné korupcii  spáchané v rokoch  2009  až  2013 v súvislosti s verejným  obstarávaním  uskutočneným v rámci  projektu,  ktorý  bol  financovaný  hlavne z nenávratných  fondov  Únie.  Štyria z obvinených,  medzi  ktorých  patrí  osoba  zastávajúca  postupne  funkcie  starostu,  senátora a ministra, a tiež  DNA,  podali  proti  tomuto  rozsudku  odvolanie.
V priebehu  odvolacieho  konania  odvolatelia  navrhovali,  aby  Najvyšší  kasačný  súd  vyhlásil  rozsudok z 8. februára  2018  za  neplatný,  keďže  bol  vyhlásený  senátom,  ktorý  sa v rozpore s právnymi  predpismi  nešpecializoval  na  oblasť  korupcie.
Odvolatelia v tejto  súvislosti  poukázali  na  nález  č. 417/2019  vyhlásený  3. júla  2019  na  návrh  predsedu  poslaneckej  snemovne, proti  ktorému  sa v tom  čase  tiež  viedlo  trestné  konanie v súvislosti  so  skutkami  spadajúcimi  do  pôsobnosti  zákona  č. 78/2000  pred  senátom  Najvyššieho  kasačného  súdu  pozostávajúcim z piatich  sudcov,  ktorý  rozhodoval  ako  odvolací  súd.  Ústavný  súd v tomto  náleze  konštatoval  existenciu  ústavnoprávneho  sporu  medzi  parlamentom  na  jednej  strane a Najvyšším  kasačným  súdom  na  strane  druhej  vyplývajúceho  zo  skutočnosti,  že  Najvyšší  kasačný  súd  nezriadil  špecializované  senáty  na  rozhodovanie v prvom  stupni o trestných  činoch  stanovených v článku 29 ods. 1  zákona č. 78/2000,  ďalej  určil,  že  rozsudok  vyhlásený  nešpecializovaným  senátom  spôsobuje  absolútnu  neplatnosť  tohto  rozsudku, a napokon  nariadil,  aby  všetky  veci, o ktorých  Najvyšší  kasačný  súd  rozhodol v prvom  stupni  pred  23. januárom  2019 a ešte  nenadobudli  právoplatnosť,  boli  opätovne  preskúmané  špecializovanými  senátmi  vytvorenými v súlade s uvedeným  ustanovením. V dotknutom  náleze  totiž  Ústavný  súd  rozhodol,  že  hoci  Správna  rada  Najvyššieho  kasačného  súdu  prijala  23. januára  2019  rozhodnutie,  podľa  ktorého  sú  všetky  senáty  tohto  súdu  pozostávajúce z troch  sudcov  špecializované  na  účely  rozhodovania o veciach  spojených s korupciou,  toto  rozhodnutie  sa  mohlo  zabrániť  protiústavnosti  len  od  dátumu  jeho  prijatia, a nie v súvislosti s minulosťou.
Na  podporu  svojho  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vnútroštátny  súd  poukazuje  na  to,  že  trestné  činy  vo  veci  samej,  akým  sú  trestné  činy  korupcie  spáchané v súvislosti s verejným  obstarávaním  financovaným  hlavne z európskych  zdrojov,  ako  aj  trestné  činy  prania  špinavých  peňazí,  poškodzujú  alebo  môžu  poškodiť  finančné  záujmy  Únie.
Podľa  tohto  súdu  po  prvé  vzniká  otázka,  či  sa článok 19 ods. 1 ZEÚ, článok 325 ods. 1 ZFEÚ, článok 4 smernice  Európskeho  parlamentu a Rady  (EÚ)  2017/1371 z 5. júla  2017 o boji  proti  podvodom,  ktoré  poškodzujú  finančné  záujmy  Únie,  prostredníctvom  trestného  práva  (Ú. v. EÚ L 198,  2017, s. 29) a článok 58  smernice  Európskeho  parlamentu a Rady  (EÚ)  2015/849 z 20. mája  2015 o predchádzaní  využívaniu  finančného  systému  na  účely  prania  špinavých  peňazí  alebo  financovania  terorizmu,  ktorou  sa  mení  nariadenie  Európskeho  parlamentu a Rady  (EÚ) č. 648/2012 a zrušuje  smernica  Európskeho  parlamentu a Rady  2005/60/ES a smernica  Komisie  2006/70/ES  (Ú. v. EÚ L 141,  2015, s. 73),  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia tomu,  aby  vnútroštátny  súd  uplatňoval  rozhodnutie  prijaté  orgánom,  ktorý  nie  súčasťou  systému  súdnictva,  akým  je  nález  Ústavného  súdu  č. 417/2019,  ktorý konštatuje dôvodnosť  riadneho  opravného  prostriedku a nariaďuje  vrátenie  veci,  pričom  dôsledkom  tohto  rozhodnutia  je  spochybnenie  trestného  konania a začatie  nového  konania  na  prvom  stupni.  Členské  štáty  sú  totiž  povinné  prijať  účinné a odradzujúce  opatrenia  na  boj s trestnou  činnosťou  poškodzujúcou  finančné  záujmy  Únie.
V tomto  kontexte  je  rovnako  potrebné  zistiť,  či  sa  výraz  „iné  protiprávne  konanie poškodzujúce  finančné  záujmy  Únie“,  uvedený v článku 325 ods. 1 ZFEÚ vzťahuje  aj  na  samotné  trestné  činy  korupcie,  keďže  najmä článok 4 smernice  2017/1371  definuje  trestné  činy  „pasívnej  korupcie“ a „aktívnej  korupcie“.  Toto  objasnenie  je  nevyhnutné  najmä  preto,  že  jeden z obvinených  vo  veci  samej  zneužíval  ako  senátor a minister  svoju  právomoc a ovplyvňoval  verejných  činiteľov,  aby  konali v rozpore  so  svojimi  povinnosťami,  pričom  získal  významnú  časť  hodnoty  verejných  zákaziek,  ktoré  boli  financované  najmä z európskych  zdrojov.
Podľa  vnútroštátneho  súdu  vzniká  otázka – rovnako  ako  vo  veci C‑357/19,  Eurobox  Promotion a i., – či  zásada  právneho  štátu  zakotvená v článku 2 ZEÚ a vykladaná z hľadiska článku 47  Charty  bráni  tomu,  aby  priebeh  súdneho  konania  mohol  byť  ovplyvnený  zásahom,  aký  vyplýva z nálezu  č. 417/2019. V tomto  náleze  Ústavný  súd  prijal  záväzné  opatrenia,  hoci  na  to  nemal  právomoc, z ktorých  vyplývalo  začatie  nového  konania  vzhľadom  na  údajný  nedostatok  špecializácie  senátu  trestnej  sekcie  Najvyššieho  kasačného  súdu v oblasti  trestných  činov  spojených s korupciou,  aj  keď  všetci  sudcovia  tejto  sekcie  podmienku  špecializácie  spĺňali  už  tým,  že  boli  sudcami  uvedeného  súdu.
Po  druhé  je  vzhľadom  na  judikatúru  Súdneho  dvora,  ako  aj  na  dôležitosť  zásady  zákonnosti  potrebné  objasniť  význam  výrazu  „súd  zriadený  zákonom“  uvedeného v článku 47  druhom  odseku  Charty,  aby  bolo  možné  zistiť,  či  toto  ustanovenie  bráni  výkladu  Ústavného  súdu  týkajúceho  sa  nezákonnej  povahy  zloženia  súdu.
Po  tretie  sa  vnútroštátny  súd  pýta,  či  je  povinný  neuplatniť  nález  č. 417/2019 s cieľom  zabezpečiť  plný  účinok  právnych  noriem  Únie. V širšom  kontexte  je  tiež  potrebné  preskúmať,  či  treba  vylúčiť  účinky  rozhodnutí  Ústavného  súdu  týkajúcich  sa  porušenia  zásady  nezávislosti  súdov  vo  veciach,  na  ktoré  sa  vzťahuje  výlučne  vnútroštátne  právo.  Tieto  otázky  vznikajú  najmä  preto,  lebo  rumunský  disciplinárny  systém  ukladá  sudcom  disciplinárne  sankcie v prípade,  keď  sudca  vylúči  účinky  rozhodnutí  Ústavného  súdu.
Vnútroštátny  súd  sa  domnieva,  že  nález č. 417/2019,  ktorého  účinkom  je  zrušenie  rozsudkov  vyhlásených v prvom  stupni  pred  23. januárom  2019  senátom  zloženým z troch  sudcov  trestnej  sekcie  Najvyššieho  kasačného  súdu,  porušuje  zásadu  účinnosti  trestných  sankcií v prípade  závažnej  trestnej  činnosti,  ktorá  ovplyvňuje  finančné  záujmy  Únie.  Uvedený  nález  totiž  jednak  vytvára  zdanie  beztrestnosti, a jednak  spôsobuje  systematické  riziko,  že  závažné  trestné  činy  nebudú  potrestané  z dôvodu vnútroštátnych  pravidiel o premlčaní  trestného  stíhania, a to  vzhľadom  na  komplexný  charakter a dĺžku  konania  vedúceho k vydaniu  právoplatného  rozsudku  po  opätovnom  preskúmaní  veci.  Vo  veci  samej  už  prvostupňové  súdne  konanie  vzhľadom  na  jeho  komplexnú  povahu  trvá  približne  štyri  roky.  Okrem  toho  vnútroštátny  súd  usúdil,  že  zásada  práva  Únie  týkajúca  sa  nezávislosti  súdov  bráni  tomu,  aby  sa  prostredníctvom  rozhodnutia  súdneho  orgánu  stojaceho  mimo  súdnej  moci  zaviedli  procesné  opatrenia,  ktoré  vyžadujú  opätovné  preskúmanie  určitých  vecí v prvom  stupni, a tým  narúšajú  trestné  stíhanie  bez  toho,  aby  existovali  závažné  dôvody,  ktoré  by  mohli  spochybniť  rešpektovanie  práva  obvinených  na  spravodlivý  proces. V tomto  prípade  skutočnosť,  že  trestná  sekcia  Najvyššieho  kasačného  súdu  pozostáva  zo  sudcov,  ktorí  sa  pri  menovaní  za  sudcov  tohto  súdu  špecializovali  na  prejednávanie  trestných  vecí,  nemožno  považovať  za  okolnosť,  ktorá  porušuje  právo  na  spravodlivý  proces a právo  na  prístup k spravodlivosti.
Za  týchto  okolností  Najvyšší  kasačný  súd  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  nasledujúce  prejudiciálne  otázky:
„1.      Majú  sa článok 19 ods. 1 ZEÚ, článok 325 ods. 1 ZFEÚ, článok 58  smernice  [2015/849] a článok 4 smernice  [2017/1371]  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  prijatiu  rozhodnutia  orgánu  stojaceho  mimo  súdnej  moci,  [Ústavného  súdu],  ktorý  rozhoduje o procesnej  námietke  týkajúcej  sa  údajne  nezákonného  zloženia  senátu  súdu z hľadiska  zásady  špecializácie  sudcov  Najvyššieho  kasačného  súdu  (ktorú  nestanovuje  Ústava  Rumunska) a ktorý  ukladá  súdu  povinnosť  vrátiť  veci  nachádzajúce  sa v štádiu  odvolania  (s devolutívnym  účinkom),  na  účely  ich  opätovného  preskúmania v rámci  prvej  fázy  konania  pred  týmto  istým  súdom?
2.      Majú  sa článok 2 [ZEÚ] a článok 47  druhý  odsek  [Charty]  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  tomu,  aby  orgán  stojaci  mimo  súdnej  moci  vyhlásil  za  nezákonné  zloženie  rozhodovacieho  senátu  sekcie  Najvyššieho  súdu  (senát  zložený  zo  sudcov,  ktorí v čase  povyšovania  spĺňali  okrem  iného  podmienku  špecializácie  požadovanej  na  účely  pridelenia  do  trestnej  sekcie  Najvyššieho  súdu)?
3.      Má  sa  zásada  prednosti  práva  Únie  vykladať v tom  zmysle,  že  vnútroštátnemu  súdu  umožňuje  neuplatniť  rozhodnutie  Ústavného  súdu,  ktoré  vykladá  normu  nižšej  právnej  sily,  ako  je  Ústava,  týkajúcu  sa  organizácie  Najvyššieho  kasačného  súdu a uvedenú  vo  vnútroštátnom  zákone o prevencii,  odhaľovaní a sankcionovaní  skutkov  korupcie, t. j. normu,  ktorú  súd  ustálene  vykladá v tom  istom  zmysle  počas  16  rokov?
4.      Zahŕňa  zásada  neobmedzeného  prístupu k spravodlivosti v súlade  so  správnym  výkladom článku 47  [Charty]  špecializáciu  sudcov a vytvorenie  špecializovaných  senátov  na  Najvyššom  súde?“

Vec
C
‑
840/19
Rozsudkom z 26. mája  2017  vyhlásenom  senátom  pozostávajúcim z troch  sudcov  odsúdila  trestná  sekcia  Najvyššieho  kasačného  súdu  okrem  iných  NC  na  trest  odňatia  slobody v trvaní  štyroch  rokov  za  to,  že  sa  pri  výkone  svojej  parlamentnej a ministerskej  funkcie  dopustil  trestného  činu  zneužívania  právomoci  verejného  činiteľa  upraveného v článku 291 ods. 1  Trestného  zákona v spojení s článkom 6 a článkom 7 ods. a)  zákona  č. 78/2000 v súvislosti  so  zadaním  zákazky,  ktorá  bola  do  veľkej  miery  financovaná z európskych  fondov.  Proti  tomuto  rozsudku  podali  odvolanie  DNA a NC a rozsudkom z 28. júna  2018  vyhlásenom  senátom  pozostávajúcim z piatich  sudcov  trestná  sekcia  Najvyššieho  kasačného  súdu  potvrdila  uvedené  odsúdenie a odvolanie  zamietla.  Tento  rozsudok  sa  tak  stal  právoplatným.
Po  zverejnení  nálezu  č. 685/2018  uvedeného v bode 60  tohto  rozsudku  NC a DNA  podali  mimoriadny  opravný  prostriedok,  ktorým  sa  domáhali  zrušenia  dotknutého  rozsudku,  pričom  poukazovali  najmä  na  nezákonnosť  zloženia  senátu  Najvyššieho  kasačného  súdu  pozostávajúceho z piatich  sudcov,  ktorý  rozhodoval o odvolaniach  podaných  proti  uvedenému  rozsudku z 26. mája  2017,  keďže  len  štyria z piatich  členov  tohto  senátu  boli  vybratí  žrebovaním.
Rozsudkami z 25. februára a 20. mája  2019  senát  Najvyššieho  kasačného  súdu  zložený z piatich  sudcov v nadväznosti  na  nález  Ústavného  súdu č. 685/2018  vyhovel  mimoriadnym  opravným  prostriedkom,  zrušil  odsúdenie  NC a nariadil  opätovne  preskúmať  odvolania  podané  NC a DNA.
V priebehu  opätovného  preskúmania  odvolania  pred  senátom  Najvyššieho  kasačného  súdu  pozostávajúcim z piatich  sudcov  Ústavný  súd  vydal  nález  č. 417/2019  uvedený v bode 95  tohto  rozsudku.
Vnútroštátny  súd  si  kladie  otázku,  či  tento  nález  je v súlade s článkom 2 a článkom 19 ods. 1 ZEÚ, článkom 325 ods. 1 ZFEÚ, článkom 47  Charty a článkom 4 smernice  2017/1371.  Pokiaľ  ide  konkrétne o článok 325 ZFEÚ,  vnútroštátny  súd v podstate  uvádza  rovnaké  dôvody  ako  vo  veci C‑811/19.  Tento  súd  dodáva,  že  vo  veci  samej  prebiehali  súdne  konania  približne  štyri  roky a vzhľadom  na  uplatnenie  nálezu  č. 685/2018  sa  vec  nachádza  vo  fáze  opätovného  preskúmania  odvolania.  Účinkom  nálezu  č. 417/2019  je  okrem  iného  nové  začatie  konania  vo  veci  samej v prvom  stupni,  čo  znamená,  že  rovnaké  konanie  by prebiehalo  dvakrát v prvom  stupni a trikrát v odvolacom  konaní.
Vnútroštátny  súd  poukazuje  na  to,  že  nález  č. 417/2019  zaviedol  záväzné  procesné  opatrenia,  ktoré  vyžadujú  začatie  nového  konania,  pretože  senáty v prvom  stupni  nemali  špecializáciu v súvislosti s trestnými  činmi  uvedenými v zákone  č. 78/2000.  To  znamená,  že  tento  nález  môže  vo  veľkom  počte  vecí  týkajúcich  sa  závažných  trestných  činov  spôsobiť  riziko  beztrestnosti.  Za  týchto  okolností  je  narušená  požiadavka  efektivity  uvedená v článku 325 ZFEÚ a tiež  základné  právo  obvineného,  aby  bola  jeho  vec  prejednaná v primeranej  lehote.
Vnútroštátny  súd  sa  tiež  domnieva,  že  rovnako  ako  vo  veciach C‑357/19, C‑547/19 a C‑811/19  je  potrebné  položiť  Súdnemu  dvoru  otázku o súlade  zásahu  Ústavného  súdu a zásady  právneho  štátu.  Vnútroštátny  súd  zdôrazňuje  význam  dodržiavania  nálezov  tohto  súdu,  pričom  spresňuje,  že  jeho  otázka  sa  netýka  judikatúry  Ústavného  súdu  vo  všeobecnosti,  ale  len  nálezu  č. 417/2019.  Ústavný  súd v ňom  formuloval  svoj  vlastný  výklad  protichodných  ustanovení  nachádzajúcich  sa v zákone  č. 78/2000 a zmenenom  v zákone  č. 304/2004,  ktoré  sa  týkajú  vytvorenia  špecializovaných  senátov,  pričom  tento  výklad  sa  líšil  od  výkladu  Najvyššieho  kasačného  súdu, a Ústavný  súd  zasiahol  do  právomoci  uvedeného  súdu,  keď  nariadil  opätovné  preskúmanie  niektorých  vecí.
Za  týchto  okolností  Najvyšší  kasačný  súd  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  nasledujúce  prejudiciálne  otázky:
„1.      Majú  sa článok 19 ods. 1 ZEÚ, článok 325 ods. 1 ZFEÚ a článok 4 smernice  [2017/1371],  ktorý  bol  prijatý  na  základe článku 83 ods. 2 ZFEÚ,  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  prijatiu  rozhodnutia  orgánu  stojaceho  mimo  súdnej  moci,  [Ústavného  súdu],  ktorým  sa  nariaďuje  opätovné  preskúmanie  prípadov  korupcie, o ktorých  sa  rozhodlo v určitom  konkrétnom  období a nachádzajú  sa v štádiu  odvolania, a to z dôvodu,  že v rámci  Najvyššieho  súdu  neboli  zriadené  súdne  senáty  špecializované v danej  oblasti,  hoci  sa  [v tomto  rozhodnutí]  uznáva  špecializácia  sudcov, z ktorých  boli  dotknuté  súdne  senáty  zložené?
2.      Majú  sa článok 2 ZEÚ a článok 47  druhý  odsek  [Charty]  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  tomu,  aby  orgán  stojaci  mimo  súdnej  moci  vyhlásil  za  nezákonné  zloženie  rozhodovacieho  senátu  sekcie  Najvyššieho  súdu  (senát  zložený z aktívnych  sudcov,  ktorí v čase  povýšenia  spĺňali  okrem  iného  podmienku  špecializácie  požadovanú  na  účely  ich  pridelenia  na  Najvyšší  súd)?
3.      Má  sa  prednosť  práva  Únie  vykladať v tom  zmysle,  že  vnútroštátnemu  súdu  umožňuje  neuplatniť  rozhodnutie  Ústavného  súdu  vyhláseného v konaní  týkajúcom  sa  ústavného  sporu,  ktoré  je v zmysle  vnútroštátneho  práva  záväzné?“

O konaní na Súdnom dvore

O
spojení

vecí
Rozhodnutiami  predsedu  Súdneho  dvora z 26. februára  2020  boli  veci C‑357/19 a C‑547/19  na  jednej  strane a veci C‑811/19 a C‑840/19  na  strane  druhej  spojené  na  spoločné  konanie  na  účely  ústnej  časti  konania a vyhlásenia  rozsudku.  Rozhodnutím  predsedu  Súdneho  dvora z 21. mája  2021  boli  tieto  veci a vec C‑379/19  vzhľadom  na  ich  prepojenosť  spojené  na  účely  vyhlásenia  rozsudku.

O
návrhoch

na

skrátené

konanie
a
o
prednostnom

prejednaní
Vnútroštátne  súdy  vo  veciach C‑357/19, C‑379/19, C‑811/19 a C‑840/19  navrhli  Súdnemu  dvoru,  aby  prejudiciálne  konanie v týchto  veciach  prebehlo v skrátenom  konaní  podľa článku 105  Rokovacieho  poriadku  Súdneho  dvora.
Na  podporu  svojich  návrhov  vnútroštátne  súdy v podstate  tvrdili,  že  situácia  osôb  obvinených  vo  veciach  samých  si  vyžaduje  odpoveď  bez  zbytočného  odkladu.  Konkrétne v súvislosti s vecami C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19  uvedené  súdy  uviedli,  že  plynutie  času  ohrozuje  prípadný  výkon  trestu.
V tejto  súvislosti  je  potrebné  pripomenúť,  že článok 105 ods. 1  rokovacieho  poriadku  stanovuje,  že  na  návrh  vnútroštátneho  súdu  alebo  výnimočne i bez  návrhu  môže  predseda  Súdneho  dvora,  ak  si  povaha  veci  vyžaduje  jej  prejednanie  bez  zbytočného  odkladu,  po  vypočutí  sudcu  spravodajcu a generálneho  advokáta  rozhodnúť,  že  prejudiciálne  konanie  prebehne v skrátenom  konaní  odchylne  od  ustanovení  tohto  poriadku.
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že  takéto  skrátené  konanie  predstavuje  procesný  nástroj  určený  na  riešenie  mimoriadnej  naliehavej  situácie.  Okrem  toho z judikatúry  Súdneho  dvora  tiež  vyplýva,  že  skrátené  konanie  sa  nemusí  uplatniť,  ak  citlivá a zložitá  povaha  právnych  problémov  nastolených  vo  veci  nie  je  vhodná  na  uplatnenie  takéhoto  konania,  najmä  ak  sa  nezdá  vhodné  skrátiť  písomnú  časť  konania  na  Súdnom  dvore  [rozsudok z 15. júla  2021,  Komisia/Poľsko  (Disciplinárny  režim  sudcov), C‑791/19,  EU:C:2021:596, bod 32 a citovaná  judikatúra].
V tomto  prípade,  pokiaľ  ide o veci C‑357/19 a C‑379/19,  predseda  Súdneho  dvora  rozhodol  23. mája a 17  júna  2019 v uvedenom  poradí  po  vypočutí  sudcu  spravodajcu a generálneho  advokáta,  že  návrhy  na  skrátené  konanie  je  potrebné  zamietnuť. V prvom  rade  totiž  dôvod  spočívajúci v tom,  že  uvedené  návrhy  sa  týkali  trestných  konaní, a preto  si  vyžadovali  rýchlu  odpoveď,  aby  bolo  možné  objasniť  právnu  situáciu  osôb  obvinených v rámci  konania  vo  veci  samej,  nemohol  byť  sám  osebe  dostatočný,  aby  boli  tieto  veci  prejednané v rámci  skráteného  konania v zmysle článku 105 ods. 1  rokovacieho  poriadku,  pretože  nešlo o okolnosti,  ktoré  by  mohli  predstavovať  mimoriadne  naliehavú  situáciu,  ako  je  to  uvedené v bode 116  tohto  rozsudku  (pozri  analogicky  uznesenie  predsedu  Súdneho  dvora z 20. septembra  2018,  Minister  for  Justice  and  Equality, C‑508/18 a C‑509/18,  neuverejnené,  EU:C:2018:766, bod 11,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
V druhom  rade  ak  položené  otázky,  ktoré  súvisia  so  základnými  ustanoveniami  práva  Únie,  môžu  mať
a priori
prvoradý  význam  pre  správne  fungovanie  súdneho  systému  Únie,  pre  ktorý  je  nezávislosť  vnútroštátnych  súdov  zásadná,  citlivá a zložitá  povaha  týchto  otázok  nie  je  vhodná  na  uplatnenie  skráteného  konania  [pozri  analogicky  rozsudky z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 105,  ako  aj z 15. júla  2021,  Komisia/Poľsko  (Disciplinárny  režim  sudcov), C‑791/19,  EU:C:2021:596, bod 34].
Vzhľadom  na  povahu  položených  otázok  však  predseda  Súdneho  dvora  rozhodnutím z 18. septembra  2019  rozhodol o prednostnom  prejednaní  vecí C‑357/19 a C‑379/19 v súlade s článkom 53 ods. 3  rokovacieho  poriadku.
Pokiaľ  ide o veci C‑811/19 a C‑840/19,  je  potrebné  uviesť,  že  spolu s vecami C‑357/19 a C‑379/19  poukazujú  na  to,  že v rámci  rumunských  súdov  existuje  neistota  súvisiaca s výkladom a uplatňovaním  práva  Únie  vo  veľkom  počte  vecí,  ktoré  spadajú  do  trestného  práva a týkajú  sa  uplynutia  premlčacích  dôb, a teda  rizika  beztrestnosti.  Za  týchto  okolností a vzhľadom  na  fázu, v ktorej  sa  nachádzajú  veci C‑357/19, C‑379/19 a C‑547/19, v ktorých  ide o podobné  otázky  výkladu  práva  Únie,  predseda  Súdneho  dvora  rozhodnutím z 28. novembra  2019  rozhodol,  že  veci C‑811/19 a C‑840/19  budú  prejednané v skrátenom  konaní.

O
návrhu

na

opätovné

začatie

ústnej

časti

konania
Spoločné  pojednávanie  predmetných  vecí  bolo  vzhľadom  na  zdravotnú  krízu  spojenú s pandémiu  spôsobenou  koronavírusom  trikrát  odložené, a napokon  zrušené  rozhodnutím z 3. septembra  2020.  Veľká  komora  Súdneho  dvora v zmysle článku 61 ods. 1  rokovacieho  poriadku  rozhodla  zmeniť  otázky,  ktoré  boli  pred  pojednávaním  zaslané  účastníkom  konania a subjektom  uvedeným v článku 23  Štatútu  Súdneho  dvora,  ktoré  predniesli  písomné  pripomienky,  na  otázky  vyžadujúce  písomnú  odpoveď.  CY,  PM,  RO,  KI,  LJ,  NC,  FQ,  združenie  sudcov  Rumunska  „Forum“,  DNA,  miestny  príslušný  odbor  DNA  Oradea,  rumunská  vláda,  ako  aj  Komisia  zaslali  Súdnemu  dvoru v stanovených  lehotách  svoje  odpovede  na  položené  otázky.
Podaním  doručeným  do  kancelárie  Súdneho  dvora  16. apríla  2021  navrhla  PM  opätovné  začatie  ústnej  časti  konania.  Na  podporu  svojho  návrhu v podstate  uviedla,  že  neuskutočnenie  pojednávania  by  porušilo  jej  právo  na  spravodlivý  proces a zásadu  kontradiktórnosti,  pričom  sa  opierala o články 19,  20,  31 a 32  Štatútu  Súdneho  dvora  Európskej  únie,  ako  aj o články 64,  65,  80 a 81  rokovacieho  poriadku.
V tejto  súvislosti  je  potrebné  pripomenúť,  že z práva  byť  vypočutý  stanoveného v článku 47  Charty  nevyplýva  absolútna  povinnosť  nariadiť  verejné  pojednávanie  vo  všetkých  konaniach.  Je  to  tak  najmä  vtedy,  keď  sa  vo  veci  neobjavili  skutkové  alebo  právne  otázky,  ktoré  by  nemohli  byť  dostatočne  vyriešené  na  základe  spisu a písomných  pripomienok  účastníkov  konania  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 26. júla  2017,  Sacko, C‑348/16,  EU:C:2017:591, bod 40,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
Pokiaľ  ide o ústnu  časť  konania  na  Súdnom  dvore, článok 76 ods. 2  rokovacieho  poriadku  stanovuje,  že  Súdny  dvor  môže  na  návrh  sudcu  spravodajcu a po  vypočutí  generálneho  advokáta  rozhodnúť,  že  pojednávanie  nenariadi,  ak  sa  po  oboznámení  sa s vyjadreniami  alebo  pripomienkami  predloženými v priebehu  písomnej  časti  konania  domnieva,  že  má  na  rozhodnutie  dostatok  informácií. V zmysle článku 76 ods. 3  sa  však  tento  odsek  neuplatní,  ak  odôvodnenú  žiadosť o nariadenie  pojednávania  podal  subjekt  oprávnený  podľa článku 23  Štatútu  Súdneho  dvora  Európskej  únie,  ktorý  sa  nezúčastnil  na  písomnej  časti  konania. V prejednávaných  veciach  však  nijaký  taký  subjekt  nepredložil  návrh v tomto  zmysle.
Vzhľadom  na  uvedené  Súdny  dvor  mohol v súlade s článkom 76 ods. 2 a 3  rokovacieho  poriadku  rozhodnúť  bez  toho,  aby  porušil  požiadavky  vyplývajúce z článku 47  Charty,  že v prejednávaných  veciach  sa  pojednávanie  neuskutoční.  Okrem  toho  ako  bolo  uvedené v bode 121  tohto  rozsudku,  Súdny  dvor  položil  účastníkom  konania,  ako  aj  oprávneným  subjektom,  ktoré  predložili  písomné  pripomienky,  písomné  otázky  vyžadujúce  písomnú  odpoveď a umožnil  im  tak  oznámiť  Súdnemu  dvoru  ďalšie  skutočnosti,  čo  využila  najmä  PM.
Je  pravda,  že v zmysle článku 83  rokovacieho  poriadku  Súdny  dvor  môže  kedykoľvek  po  vypočutí  generálneho  advokáta  rozhodnúť o opätovnom  začatí  ústnej  časti  konania,  najmä  ak  účastník  konania  uviedol  po  skončení  tejto  časti  konania  novú  skutočnosť,  ktorá  môže  mať  rozhodujúci  vplyv  na  rozhodnutie  Súdneho  dvora,  alebo  ak  sa  má  vo  veci  rozhodnúť  na  základe  tvrdenia, o ktorom  sa  nemali  možnosť  vyjadriť  účastníci  konania  alebo  oprávnené  subjekty.
Návrh  na  opätovné  začatie  ústnej  časti  konania,  ktorý  podala  PM  po  tom,  čo  boli  prednesené  návrhy  generálneho  advokáta,  však  neodhalil  nijakú  novú  skutočnosť,  ktorá  by  mohla  ovplyvniť  rozhodnutie  Súdneho  dvora.  Okrem  toho  Súdny  dvor  po  vypočutí  generálneho  advokáta  dospel k záveru,  že  na  konci  konania,  ktoré  pred  ním  prebieha,  má  dostatok  potrebných  informácií,  aby  mohol  rozhodnúť o návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vo  veci C‑357/19.
Vzhľadom  na  predchádzajúce  úvahy a po  vypočutí  generálneho  advokáta  je  potrebné  zamietnuť  návrh  PM  na  opätovné  začatie  ústnej  časti  konania.

O prejudiciálnych otázkach

O
právomoci

Súdneho

dvora
Účastníci  vnútroštátneho  konania  vo veci  samej  PM,  RO,  TQ,  KI,  LJ a NC,  ako  aj  poľská  vláda  vyjadrili  pochybnosti v súvislosti s právomocou  Súdneho  dvora  odpovedať  na  niektoré z otázok  položených  vnútroštátnym  súdom.
Pochybnosti,  ktoré v tejto  súvislosti  vyjadrili  PM,  RO a TQ,  sa  týkajú  otázok  položených  vo  veci C‑357/19,  pochybnosti  KI a LJ  sa  vzťahujú  na  otázky  vo  veci C‑379/19, a napokon  pochybnosti  formulované  NC  súvisia s otázkami  vo  veci C‑840/19.  Poľská  vláda  spochybňuje  právomoc  Súdneho  dvora  odpovedať  tak  na  otázky  položené  vo  veciach C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19,  ako  aj  na  tretiu  otázku  vo  veci C‑379/19.
Uvedení  účastníci  vnútroštátneho  konania a poľská  vláda  predložili  tri  súbory  tvrdení.  Predovšetkým  otázky,  ktoré  vnútroštátne  súdy  predniesli v súvislosti  so  súladom  judikatúry  vyplývajúcej z nálezov  Ústavného  súdu  vo  veci  samej a práva  Únie,  sa  týkajú  organizácie  systému  súdnictva,  čo  je  oblasť, v ktorej  Únia  nemá  nijakú  právomoc.  Ďalej  vzhľadom  na  to,  že  právo  Únie  neobsahuje  nijakú  normu  týkajúcu  sa  pôsobnosti a účinkov  nálezov  vyhlásených  vnútroštátnym  ústavným  súdom,  uvedené  otázky  sa  nevzťahujú  na  právo  Únie,  ale  na  vnútroštátne  právo.  Napokon  vnútroštátne  súdy  vlastne  vyzývajú  Súdny  dvor,  aby  sa  vyjadril k zákonnosti  nálezov  Ústavného  súdu,  ako  aj k niektorým  skutkovým  okolnostiam,  ktoré  vzal  tento  súd  do  úvahy,  čo  nespadá  do  právomoci  Súdneho  dvora.
V tejto  súvislosti  je  potrebné  konštatovať,  že  návrhy  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týkajú  výkladu  práva  Únie a že  ide o ustanovenia  primárneho  práva,  najmä článok 2, článok 19 ods. 1  druhý  pododsek  ZEÚ, článok 325 ZFEÚ,  ako  aj článok 47  Charty,  alebo  ustanovenia  sekundárneho  práva,  najmä  rozhodnutie  2006/928.  Tieto  návrhy  sa  týkajú  aj  dohovoru  vypracovaného  na  základe  článku  K.3  Zmluvy o Európskej  únii,  ktorého  výklad  patrí  do  právomoci  Súdneho  dvora,  teda  dohovoru  PIF.
Okrem  toho  Súdny  dvor  už  rozhodol,  že  hoci  organizácia  súdnictva v členských  štátoch  patrí  do  právomoci  týchto  štátov,  stále  platí,  že  pri  výkone  tejto  právomoci  sú  členské  štáty  povinné  dodržiavať  povinnosti,  ktoré  im  vyplývajú z práva  Únie  (rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 111,  ako  aj  citovaná  judikatúra).  To  isté  platí v oblasti  disciplinárnej  zodpovednosti  sudcov  vyplývajúcej z nedodržania  rozhodnutí  vnútroštátneho  ústavného  súdu.
Pokiaľ  ide o tvrdenie,  že  návrhy  na  začatie  prejudiciálneho  konania v podstate  vyzývajú  Súdny  dvor,  aby  posúdil  pôsobnosť,  účinky,  ako  aj  zákonnosť  nálezov  Ústavného  súdu  dotknutých  vo  veci  samej a aby  rozhodol o niektorých  skutkových  okolnostiach  zohľadnených  uvedeným  Ústavným  súdom, treba po  prvé  pripomenúť,  že  hoci v rámci  konania  podľa článku 267 ZFEÚ,  ktoré  je  založené  na  jasnom  rozdelení  úloh  medzi  vnútroštátnymi  súdmi a Súdnym  dvorom,  má  výlučne  vnútroštátny  súd  právomoc  zistiť a posúdiť  skutkové  okolnosti  sporu  vo  veci  samej,  ako  aj  vykladať a uplatňovať  vnútroštátne  právo,  nič  to  nemení  na  skutočnosti,  že  Súdnemu  dvoru  prináleží  poskytnúť  vnútroštátnemu  súdu,  ktorý  sa  na  neho  obrátil s návrhom  na  začatie  prejudiciálneho  konania,  výkladové  prvky  práva  Únie,  ktoré  sa  môžu  ukázať  ako  potrebné  na  vyriešenie  sporu  vo  veci  samej,  pri  súčasnom  zohľadnení  údajov,  ktoré  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  obsahuje,  pokiaľ  ide o vnútroštátne  právo  uplatniteľné  na  uvedený  spor a na  skutkové  okolnosti,  ktorými  sa  tento  spor  vyznačuje  [rozsudok  zo  6. októbra  2021,  W.Ż.  (Senát  Najvyššieho  súdu  pre  mimoriadne  preskúmanie a veci  verejné – Vymenovanie), C‑487/19,  EU:C:2021:798, bod 78 a citovaná  judikatúra].
Po  druhé,  hoci  Súdnemu  dvoru  neprináleží  ani  to,  aby v rámci  prejudiciálneho  konania  rozhodoval o zlučiteľnosti  ustanovení  alebo  praxe  vnútroštátneho  práva s právom  Únie,  tento  súd  je  príslušný  poskytnúť  vnútroštátnemu  súdu  všetky  výkladové  prvky  vyplývajúce z práva  Únie,  ktoré  mu  umožnia  posúdiť  tento  súlad  na  účely  vyriešenia  sporu, v ktorom  rozhoduje  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok  zo  6. októbra  2021,  W.Ż.  (Senát  Najvyššieho  súdu  pre  mimoriadne  preskúmanie a veci  verejné–  Vymenovanie), C‑487/19,  EU:C:2021:798, bod 79 a citovanú  judikatúru].
Vzhľadom  na  uvedené  Súdny  dvor  má  právomoc  odpovedať  na  otázky  položené v prejednávaných  veciach,  vrátane  otázok  uvedených v bode 130  tohto  rozsudku.

O
prípustnosti

Vec C
‑
379/19
KI  tvrdí,  že  každá z troch  prejudiciálnych  otázok  položených  vo  veci C‑379/19  je  neprípustná. V súvislosti s prvou  otázkou  uvádza,  že  odpoveď  na  ňu  je  evidentná,  pričom  zdôrazňuje,  že  ani  rozhodnutie  2006/928,  ani  odporúčania v správach  Komisie  vypracovaných  na  základe  tohto  rozhodnutia  sa v konaní  vo veci  samej  nespomínali.  Pokiaľ  ide o druhú a tretiu  otázku,  KI  sa  domnieva,  že  sporné  body,  na  ktoré  tieto  otázky  poukazujú,  nemajú  nijakú  spojitosť s predmetom  sporu  vo  veci  samej,  keďže  vnútroštátny  súd  sa  vlastne  len  pokúša  vyhnúť  svojej  povinnosti  uplatniť  judikatúru  vyplývajúcu z nálezov  Ústavného  súdu  vo  veci  samej  pod  hrozbou  vzniku  disciplinárnej  zodpovednosti  členov  tohto  vnútroštátneho  súdu.
Pokiaľ  ide v tejto  súvislosti o to,  že  správny  výklad  práva  Únie  je v prejednávanej  veci  tak  zjavný,  že  nie  je  nijaký  priestor  na  primerané  pochybnosti,  stačí  pripomenúť,  že  hoci  takáto  okolnosť  môže v prípade  jej  zistenia  priviesť  Súdny  dvor k rozhodnutiu  prostredníctvom  uznesenia  na  základe článku 99  rokovacieho  poriadku,  rovnaká  okolnosť  nemôže  brániť  vnútroštátnemu  súdu,  aby  položil  prejudiciálnu  otázku,  ani  nemá  za  následok  neprípustnosť  takto  položenej  otázky  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 23. novembra  2021,  IS  (Nezákonnosť  uznesenia o podaní  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania), C‑564/19,  EU:C:2021:949, bod 96].
Okrem  toho z ustálenej  judikatúry  vyplýva,  že  pri  otázkach  týkajúcich  sa  výkladu  práva  Únie  položených  vnútroštátnym  súdom v rámci  právnej  úpravy a skutkových  okolností,  ktoré  tento  súd  vymedzí  na  vlastnú  zodpovednosť a ktorých  správnosť  Súdnemu  dvoru  neprináleží  preverovať,  platí  prezumpcia  relevantnosti.  Súdny  dvor  môže  odmietnuť  rozhodnúť o prejudiciálnej  otázke  položenej  vnútroštátnym  súdom  len  vtedy,  ak  je  zjavné,  že  požadovaný  výklad  práva  Únie  nemá  nijakú  súvislosť s existenciou  alebo  predmetom  sporu  vo  veci  samej,  pokiaľ  ide o hypotetický  problém  alebo  ak  Súdny  dvor  nedisponuje  skutkovými  ani  právnymi  okolnosťami  potrebnými  na  užitočnú  odpoveď  na  otázky,  ktoré  mu  boli  položené  [rozsudky z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 116,  ako  aj z 2. septembra  2021,  INPS  (Príspevok  pri  narodení  dieťaťa a príspevok v materstve  pre  držiteľov  jednotného  povolenia), C‑350/20,  EU:C:2021:659, bod 39 a citovaná  judikatúra].
V prejednávanej  veci z návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vyplýva,  že  vnútroštátny  súd v rámci  trestného  konania  týkajúceho  sa  najmä  trestných  činov  korupcie  rozhodoval o návrhoch  obvinených  osôb,  aby  sa v konaní  nepoužili  dôkazy v podobe  zápisníc  zo  záznamov z odpočúvania, a to v zmysle  viacerých  nálezov  Ústavného  súdu.  Vnútroštátny  súd  sa  rozhodol  obrátiť  na  Súdny  dvor  práve z dôvodu  pochybností,  ktoré  má v súvislosti  so  súladom  týchto  nálezov,  ktorých  nerešpektovanie  vnútroštátnym  súdom  má  okrem  iného  za  následok  vznik  disciplinárnej  zodpovednosti  sudcov  podieľajúcich  sa  na  rozhodnutí  uvedeného  vnútroštátneho  súdu, a požiadavky  nezávislosti  súdov  vyplývajúcej z článku 19 ods. 1  druhého  pododseku  ZEÚ,  pričom  uvedené  pochybnosti  sú  formulované v rámci  druhej a tretej  prejudiciálnej  otázky  najmä v súvislosti s výkladom  uvedeného  ustanovenia.  Pokiaľ  ide o rozhodnutie  2006/928  uvedené v prvej  prejudiciálnej  otázke,  je  potrebné  poukázať  na  to,  že  vzhľadom  na  jeho  odôvodnenie  3,  na  ktoré  sa  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  odvoláva,  nadobúda  uvedená  požiadavka  nezávislosti  konkrétnu  podobu  prostredníctvom  referenčných  kritérií  stanovených v prílohe  tohto  rozhodnutia a prostredníctvom  odporúčaní  formulovaných v správach  Komisie,  ktoré  boli  na  základe  uvedeného  rozhodnutia  prijaté.  Prepojenie  medzi  konaním  vo  veci  samej a troma  položenými  otázkami  preto z návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  jasne  vyplýva.
To  znamená,  že  prejudiciálne  otázky  vo  veci C‑379/19  sú  prípustné.

Vec C
‑
547/19
Súdna  inšpekcia  spochybňuje  prípustnosť  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania z dôvodu  neuplatniteľnosti článkov 2 a 19 ZFEÚ,  ako  aj článku 47  Charty,  ktorých  výklad  vnútroštátny  súd  žiada,  na  vec  samu.
V tejto  súvislosti  je  potrebné  poukázať  na  to,  že  spor  vo  veci  samej  sa  vo  veci C‑547/19  týka  odvolania,  ktoré  na  vnútroštátny  súd  podala  sudkyňa a bolo  namierené  proti  disciplinárnej  sankcii  spočívajúcej v odvolaní  tejto  sudkyne z funkcie,  pričom  dotknutá  osoba v odvolaní  spochybňuje  zákonnosť  zloženia  uvedeného  vnútroštátneho  súdu  vytvoreného v zmysle  požiadaviek  nálezu  Ústavného  súdu  č. 685/2018.  Vnútroštátny  súd  preto  rozhoduje o tejto  procesnej  námietke a v tomto  rámci  aj o zákonnosti  svojho  vlastného  rozhodovacieho  zloženia s ohľadom na judikatúru,  ktorá  vyplýva z uvedeného  nálezu a podľa  neho  môže  ohroziť  jeho  nezávislosť.
Vnútroštátny  súd  je  súdny  orgán,  ktorý  ako  súd  môže  rozhodovať o otázkach  týkajúcich  sa  uplatnenia a výkladu  práva  Únie, a teda  spadajúcich  do  oblastí,  na  ktoré  sa  toto  právo  vzťahuje. V prejednávanej  veci  sa  preto článok 19 ods. 1  druhý  pododsek  ZEÚ  má  uplatňovať v súvislosti s vnútroštátnym  súdom,  ktorý  musí v zmysle  znenia  tohto  ustanovenia  zabezpečiť,  aby  disciplinárny  režim  uplatniteľný  na  sudcov  vnútroštátnych  súdov  patriacich  do  vnútroštátneho  systému  opravných  prostriedkov v oblastiach,  na  ktoré  sa  vzťahuje  právo  Únie,  rešpektoval  zásadu  nezávislosti  sudcov  najmä  tým,  že  zabezpečí,  aby  rozhodnutia  vydané v disciplinárnych  konaniach  začatých  proti  sudcom  uvedených  súdov  boli  preskúmané  orgánom,  ktorý  sám  spĺňa  záruky  späté s účinnou  súdnou  ochranou,  vrátane  záruky  nezávislosti  [rozsudok z 15. júla  2021,  Komisia/Poľsko  (Disciplinárny  režim  sudcov), C‑791/19,  EU:C:2021:596, bod 80 a citovaná  judikatúra]. V rámci  výkladu  tohto  ustanovenia  je  potrebné  zohľadniť  tak článok 2 ZEÚ,  ako  aj článok 47  Charty.
Z toho  vyplýva,  že  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vo  veci C‑547/19  je  prípustný.

Veci C
‑
357/19, C
‑
811/19 a C
‑
840/19
Pokiaľ  ide o vec C‑357/19,  PM,  RO a TQ,  ako  aj  poľská  vláda  tvrdia,  že  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  je  neprípustný.  PM a RO  predovšetkým  uvádzajú,  že  ich  osobná  právna  situácia  nie  je  nijako  prepojená s trestnými  činmi  poškodzujúcimi  finančné  záujmy  Únie, a teda s článkom 325 ods. 1 ZFEÚ.  Ďalej  RO a TQ  poukazujú  na  to,  že  keď  vnútroštátny  súd  vyhlásil  ich  mimoriadne  opravné  prostriedky  za  prípustné,  vyjadril  sa  tým k uplatniteľnosti  nálezu  Ústavného  súdu  č. 685/2018,  takže  podľa  nich  viac  nie  je  nevyhnutné  sa  touto  otázkou  na  účely  vyriešenia  sporu  vo  veci  samej  zaoberať.  Napokon  poľská  vláda  sa  domnieva,  že  vec C‑357/19  nespadá  do  pôsobnosti  práva  Únie, a teda  do  pôsobnosti  Charty.
Pokiaľ  ide o vec C‑811/19,  poľská  vláda  aj v tomto  prípade  spochybňuje  prípustnosť  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania a tvrdí,  že  ani  táto  vec  nespadá  do  pôsobnosti  práva  Únie, a preto  na  ňu  nie  je  vhodné  uplatňovať  Chartu.
Vo  veci C‑840/19  NC  navrhuje  vyhlásiť  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  za  neprípustný. V súvislosti s prvou  otázkou  sa  domnieva,  že článok 325 ZFEÚ sa v tejto  veci  neuplatňuje,  pretože  trestný  čin, o ktorý  ide  vo  veci  samej,  nepoškodzuje  finančné  záujmy  Únie.  Pokiaľ  ide o tretiu  otázku,  NC  tvrdí,  že  odpoveď  na  ňu  je  mimo  akejkoľvek  primeranej  pochybnosti  vzhľadom  na  judikatúru  Súdneho  dvora  týkajúcu  sa  zásady  prednosti  práva  Únie.  Okrem  toho,  že  NC  uvádza,  že  riešenie  sporu  vo  veci  samej  nezávisí  od  odpovede  na  položené  otázky,  vo  všeobecnosti  tvrdí,  že  informácie a úvahy v súvislosti s Ústavným  súdom, a najmä  jeho  nálezom  č. 417/2019,  ktoré  vnútroštátny  súd  predložil,  sú  neúplné a čiastočne  chybné.  Poľská  vláda  zas z rovnakých  dôvodov,  ako  uviedla  vo  veci C‑811/19,  usudzuje,  že  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vo  veci C‑840/19  je  neprípustný.
V tejto  súvislosti  už v bode 139  tohto  rozsudku  bolo  pripomenuté,  že v zmysle  ustálenej  judikatúry  pri  otázkach  týkajúcich  sa  výkladu  práva  Únie  položených  vnútroštátnym  súdom v rámci  právnej  úpravy a skutkových  okolností,  ktoré  tento  súd  vymedzí  na  vlastnú  zodpovednosť,  pričom  ich  správnosť  Súdnemu  dvoru  neprináleží  preverovať,  platí  prezumpcia  relevantnosti.
Pokiaľ  ide o vec C‑357/19,  informácie v návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  poukazujú  na  to,  že  vyplýva z trestného  konania  proti  viacerým  osobám  stíhaným  za  trestné  činy  korupcie  spáchané v súvislosti  so  správou  európskych  fondov a za  trestné  činy  daňových  podvodov  týkajúcich  sa  DPH.  Vo  veciach C‑811/19 a C‑840/19  vnútroštátny  súd  poukázal  na  to,  že  trestné  konania  vo  veci  samej  sa  vzťahujú  na  trestné  činy  korupcie v súvislosti s verejnými  zákazkami  zadanými v rámci  projektov  financovaných z európskych  fondov.  Vzhľadom  na  tieto  skutočnosti,  ktorých  správnosť  neprináleží  Súdnemu  dvoru  overovať,  sa  javí,  že  konania  vo  veci  samej  sa  čiastočne  týkajú  podvodov v oblasti  DPH,  ktoré  môžu  poškodiť  finančné  záujmy  Únie, a preto  spadajú  do  pôsobnosti článku 325 ods. 1 ZFEÚ (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 5. decembra  2017, M.A.S. a M.B., C‑42/17,  EU:C:2017:936, body 31 a 32,  ako  aj  citovanú  judikatúru).  Pokiaľ  ide o trestné  činy  korupcie v súvislosti s verejnými  zákazkami  zadanými v rámci  projektov  financovaných z európskych  fondov,  vnútroštátne  súdy  sa  najmä  pýtajú,  či  sa článok 325 ods. 1 ZFEÚ na  takéto  trestné  činy  uplatňuje,  takže  tvrdenie  založené  na  prípadnom  neuplatnení  tohto  ustanovenia  nemôže  spochybniť  prípustnosť  otázok,  ktoré  boli v tejto  súvislosti  položené.
Okrem  toho  sa  vnútroštátny  súd  domnieva,  že  judikatúra  Ústavného  súdu  vyplývajúca z nálezov  č. 685/2018 a 417/2019  by  mohla  narušiť  nezávislosť  súdov a brániť  boju  proti  korupcii, a preto  vo  veciach C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19  žiada  Súdny  dvor o výklad  najmä článku 325 ods. 1 ZFEÚ a článku 19 ods. 1 ZEÚ,  ako  aj  zásady  prednosti  práva  Únie,  aby  mohol  rozhodnúť,  či  má  uvedené  nálezy  uplatniť  alebo  nie.  Uplatniteľnosť  týchto  nálezov  by  podľa  vnútroštátneho  súdu  mala  za  následok  potrebu  vyhovieť  odvolaniu  alebo  pristúpiť k obnove  konania  vo  veci  samej.  Za  týchto  okolností  nemožno  dospieť k záveru,  že  požadovaný  výklad článku 325 ZFEÚ, článku 19 ods. 1 ZEÚ,  ako  aj článku 47  Charty,  na  ktoré  odkazujú  návrhy  na  začatie  prejudiciálneho  konania,  by  zjavne  nemal  nijakú  súvislosť s preskúmaním  odvolania  vo  veci  samej.
Pokiaľ  ide o okolnosť,  že  odpoveď  na  tretiu  otázku  vo  veci C‑840/19  je  mimo  akejkoľvek  pochybnosti,  ako  vyplýva z bodu 138  tohto  rozsudku,  nemôže  vnútroštátnemu  súdu  zabrániť,  aby  Súdnemu  dvoru  položil  prejudiciálnu  otázku  ani  nemôže  spôsobiť  jej  neprípustnosť.
Z toho  vyplýva,  že  návrhy  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vo  veciach C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19  sú  prípustné.

O
veci

samej
Vo  svojich  návrhoch  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  vnútroštátne  súdy  pýtajú  Súdneho  dvora  na  výklad  viacerých  zásad a ustanovení  práva  Únie,  ako  sú článok 2 a článok 19 ods. 1  druhý  pododsek  ZEÚ, článok 325 ods. 1 ZFEÚ,  zásada  prednosti  práva  Únie, článok 2 dohovoru  PIF,  ako  aj  rozhodnutie  2006/928.  Otázky,  ktoré z týchto  návrhov  vyplývajú,  sa v podstate  týkajú:
–        toho,  či  rozhodnutie  2006/928,  ako  aj  správy  vypracované  na  jeho  základe  sú  pre  Rumunsko  záväzné  (prvá  otázka  vo  veci C‑379/19),
–        súladu  práva  Únie,  najmä článku 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 dohovoru  PIF a vnútroštátnej  právnej  úpravy  alebo  praxe,  podľa  ktorej  rozsudky v oblasti  korupcie  alebo  podvodov s DPH,  ktoré  neboli  vyhlásené v prvom  stupni  senátom  špecializovaným v tejto  oblasti  alebo v odvolacom  konaní  senátom,  ktorého  všetci  členovia  boli  vybratí  žrebovaním,  sú  poznačené  absolútnou  neplatnosťou,  takže  predmetné  trestné  činy  korupcie a podvodov s DPH  sa  musia – prípadne  po  podaní  mimoriadneho  opravného  prostriedku  proti  právoplatným  rozsudkom v odvolacom  konaní – opätovne  preskúmať  na  prvom  a/alebo  druhom  stupni  (prvá  otázka  vo  veciach C‑357/19 a C‑840/19,  ako  aj  prvá a štvrtá  otázka  vo  veci C‑811/19)  a
–        súladu  práva  Únie,  konkrétne článku 2 a článku 19 ods. 1  druhého  pododseku  ZEÚ,  ako  aj  rozhodnutia  2006/928, a tiež  zásady  prednosti  práva  Únie  na  jednej  strane a vnútroštátnej  právnej  úpravy  alebo  praxe  na  strane  druhej,  podľa  ktorej  sú  vnútroštátne  všeobecné  súdy  viazané  rozhodnutiami  vnútroštátneho  ústavného  súdu  týkajúcimi  sa  prípustnosti  istých  dôkazov a zákonnosti  zloženia  senátov,  ktoré  rozhodujú v oblasti  korupcie,  podvodov s DPH a disciplinárnych  previnení  sudcov,  pričom  vzhľadom  na  uvedené a pod  hrozbou  dopustenia  sa  disciplinárneho  previnenia  uvedené  súdy  nemôžu  na  základe  vlastnej  právomoci  neuplatniť  judikatúru,  ktorá z týchto  rozhodnutí  vyplýva, a to  napriek  tomu,  že  sa  domnievajú,  že  je v rozpore s ustanoveniami  práva  Únie  (druhá a tretia  otázka  vo  veciach C‑357/19, C‑379/19, C‑811/19 a C‑840/19,  ako  aj  jediná  otázka  vo  veci C‑547/19).

O prvej otázke vo veci C
‑
379/19
Svojou  prvou  otázkou  vo  veci C‑379/19  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  rozhodnutie  2006/928,  ako  aj  odporúčania  formulované v správach  Komisie  prijatých  na  základe  tohto  rozhodnutia  sú  pre  Rumunsko  záväzné.
Na  úvod  je  potrebné  pripomenúť,  že  rozhodnutie  2006/928  je  aktom  prijatým  inštitúciou  Únie,  konkrétne  Komisiou,  na  základe  aktu o pristúpení,  ktorý  patrí  do  primárneho  práva  Únie, a že  presnejšie  predstavuje  rozhodnutie v zmysle článku 288  štvrtého  odseku  ZFEÚ.  Pokiaľ  ide o správy  vypracované  Komisiou  pre  Európsky  parlament a Radu  na  základe  MSO  zriadeného  týmto  rozhodnutím,  treba  ich  tiež  považovať  za  akty  prijaté  inštitúciou  Únie,  ktorých  právnym  základom  je  právo  Únie,  konkrétne článok 2 uvedeného  rozhodnutia  (rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 149).
Ako  vyplýva z odôvodnení  4 a 5,  rozhodnutie  2006/928  bolo  prijaté v kontexte  pristúpenia  Rumunska k Únii  1. januára  2007,  na  základe článkov 37 a 38  aktu o pristúpení,  ktorými  sa  Komisia  splnomocňuje  na  prijatie  príslušných  opatrení v prípade  bezprostredného  rizika,  že  Rumunsko  spôsobí  vážne  narušenie  fungovania  vnútorného  trhu  tým,  že  nesplní  záväzky,  ku  ktorým  sa  zaviazalo v rámci  prístupových  rokovaní, a v prípade  bezprostredného  rizika  vážnych  nedostatkov  Rumunska v oblasti  dodržiavania  práva  Únie v súvislosti s priestorom  slobody,  bezpečnosti a spravodlivosti.
Rozhodnutie  2006/928  bolo  prijaté  práve z dôvodu  existencie  bezprostredných  rizík  takej  povahy,  ako  je  uvedené v článkoch 37 a 38  aktu o pristúpení.  Ako  totiž  vyplýva z monitorovacej  správy  Komisie z 26. septembra  2006 o stave  pripravenosti  Bulharska a Rumunska  na  členstvo v EÚ  [KOM(2006)  549 v konečnom  znení],  na  ktorú  odkazuje  odôvodnenie  4  rozhodnutia  2006/928,  táto  inštitúcia  konštatovala  pretrvávanie  nedostatkov v Rumunsku,  najmä v oblasti  súdnictva a boja  proti  korupcii, a navrhla  Rade,  aby  podmienila  pristúpenie  tohto  štátu k Únii  zriadením  mechanizmu  spolupráce a overovania  na  účely  riešenia  týchto  nedostatkov.  Uvedeným  rozhodnutím,  ako  to  vyplýva  najmä z jeho  odôvodnení  4 a 6,  bol  zriadený  MSO,  pričom v oblasti  reformy  súdnictva a boja  proti  korupcii  boli  stanovené  referenčné  kritériá  uvedené  v článku 1 a vysvetlené v prílohe  tohto  rozhodnutia  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, body 157 a 158).
Ako v tejto  súvislosti  stanovujú  odôvodnenia  2 a 3  rozhodnutia  2006/928,  priestor  slobody,  bezpečnosti a spravodlivosti a vnútorný  trh  sú  založené  na  vzájomnej  dôvere  medzi  členskými  štátmi,  že  ich  správne a súdne  rozhodnutia a postupy  sú  plne v súlade  so  zásadou  právneho  štátu,  pričom  táto  podmienka  znamená,  že  vo  všetkých  členských  štátoch  existuje  nestranný,  nezávislý a efektívny  súdny a správny  systém,  adekvátne  vybavený  okrem  iného  na  boj  proti  korupcii  (rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 159).
Článok 49 ZEÚ,  ktorý  stanovuje  možnosť  každého  európskeho  štátu  požiadať o členstvo v Únii,  pritom  spresňuje,  že  Únia  združuje  štáty,  ktoré  slobodne a dobrovoľne  pristúpili k spoločným  hodnotám v súčasnosti  uvedeným v článku 2 ZEÚ,  tieto  hodnoty  rešpektujú a zaviažu  sa  ich  podporovať.  Konkrétne z článku 2 ZEÚ vyplýva,  že  Únia  je  založená  na  takých  hodnotách,  akou  je  právny  štát,  ktoré  sú  spoločné  členským  štátom v spoločnosti  vyznačujúcej  sa  okrem  iného  spravodlivosťou. V tejto  súvislosti  je  potrebné  uviesť,  že  vzájomná  dôvera  medzi  členskými  štátmi a najmä  medzi  ich  súdmi  vychádza  zo  základného  predpokladu,  podľa  ktorého  členské  štáty  zdieľajú  súbor  spoločných  hodnôt,  na  ktorých  sa  Únia  zakladá,  ako  je  spresnené v tomto  článku  (rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 160 a citovaná  judikatúra).
Rešpektovanie  hodnôt  uvedených v článku 2 ZEÚ je  tak  predpokladom  pristúpenia  každého  európskeho  štátu,  ktorý  sa  chce  stať  členom  Únie, k Únii.  Práve v tomto  kontexte  bol  rozhodnutím  2006/928  zriadený  MSO s cieľom  zabezpečiť  dodržiavanie  hodnôt  právneho  štátu v Rumunsku  (rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 161).
Okrem  toho  rešpektovanie  hodnôt  zakotvených v článku 2 ZEÚ členským  štátom  predstavuje  podmienku  požívania  všetkých  práv  vyplývajúcich z uplatňovania  Zmlúv  na  tento  členský  štát.  Členský  štát  teda  nemôže  zmeniť  svoju  právnu  úpravu  tak,  aby  to  viedlo k znižovaniu  úrovne  ochrany  hodnoty  právneho  štátu  vyjadrenej  najmä v článku 19 ZEÚ.  Členské  štáty  sú  preto  povinné  dbať  na  to,  aby  nedošlo z hľadiska  tejto  hodnoty k znižovaniu  úrovne  ich  právnej  úpravy v oblasti  organizácie  súdnictva,  tým,  že  sa  zdržia  prijímania  pravidiel,  ktoré  by  ohrozili  nezávislosť  sudcov  [rozsudky z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 162,  ako  aj  citovaná  judikatúra, a z 15. júla  2021,  Komisia/Poľsko  (Disciplinárny  režim  sudcov), C‑791/19,  EU:C:2021:596, bod 51].
V tejto  súvislosti  treba  poukázať  na  to,  že  akty  prijaté  inštitúciami  Únie  pred  pristúpením,  medzi  ktoré  patrí  rozhodnutie  2006/928,  zaväzujú  Rumunsko  odo  dňa  jeho  pristúpenia k Únii  na  základe článku 2 aktu o pristúpení a v súlade s článkom 2 ods. 3  zmluvy o pristúpení  zostávajú v platnosti  až  do  ich  zrušenia  (rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 163).
Pokiaľ  ide  konkrétne o opatrenia  prijaté  na  základe článkov 37 a 38  aktu o pristúpení,  je  síce  pravda,  že  prvý  odsek  oboch  týchto  článkov  umožňuje  Komisii  prijať  opatrenia v nich  uvedené  „do  uplynutia  obdobia,  ktoré  nepresahuje  tri  roky  odo  dňa  pristúpenia“,  avšak  druhý  odsek  oboch  uvedených  článkov  výslovne  stanovuje,  že  takto  prijaté  opatrenia  možno  uplatňovať  aj  po  uplynutí  tohto  obdobia,  ak  príslušné  záväzky  neboli  splnené  alebo  pokiaľ  zistené  nedostatky  pretrvávajú,  pričom  uvedené  opatrenia  budú  zrušené,  až  keď  bude  splnený  príslušný  záväzok  alebo  budú  napravené  predmetné  nedostatky.  Napokon  aj  samotné  rozhodnutie  2006/928  vo  svojom  odôvodnení  9  spresňuje,  že  „by  malo  byť  zrušené,  ak  sa  dostatočne  splnia  všetky  referenčné  kritériá“.
Rozhodnutie  2006/928  teda  aj  po  pristúpení  Rumunska k Únii  vyvoláva  právne  účinky,  keďže  ešte  nebolo  zrušené  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 165).
Pokiaľ  ide o otázku,  či  je  rozhodnutie  2006/928  pre  Rumunsko  záväzné a do  akej  miery,  je  potrebné  pripomenúť,  že článok 288  štvrtý  odsek  ZFEÚ  stanovuje,  rovnako  ako článok 249  štvrtý  odsek  ES,  že  rozhodnutie  „je  záväzné v celom  rozsahu“  pre  tých,  ktorým  je  určené.
Rozhodnutie  2006/928  je  podľa  svojho článku 4 určené  pre  všetky  členské  štáty,  medzi  ktoré  patrí  aj  Rumunsko  od  jeho  pristúpenia.  Je  teda  pre  tento  členský  štát v celom  rozsahu  záväzné  od  jeho  pristúpenia k Únii.  Toto  rozhodnutie  teda  Rumunsku  ukladá  povinnosť  splniť  referenčné  kritériá  uvedené v jeho  prílohe a na  základe článku 1 prvého  odseku  každoročne  Komisii  predložiť  správu o dosiahnutom  pokroku v tomto  smere  (rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, body 167 a 168).
Pokiaľ  ide  predovšetkým o tieto  referenčné  kritériá,  je  potrebné  uviesť,  že  ako  vyplýva z bodov 157  až  162  tohto  rozsudku,  boli  definované v dôsledku  toho,  že  Komisia  pred  vstupom  Rumunska  do  Únie  zistila  nedostatky  najmä v oblasti  reforiem  súdnictva a boja  proti  korupcii, a ich  cieľom  je  zabezpečiť,  aby  tento  členský  štát  dodržiaval  hodnotu  právneho  štátu  vyjadrenú v článku 2 ZEÚ,  čo  je  podmienka  požívania  všetkých  práv  vyplývajúcich z uplatnenia  Zmlúv  na  tento  členský  štát.  Navyše  uvedené  referenčné  kritériá  zhmotňujú  osobitné  záväzky a požiadavky  prijaté  Rumunskom  pri  ukončení  prístupových  rokovaní  14. decembra  2004,  ktoré  sú  uvedené v prílohe IX aktu o pristúpení a týkajú  sa  najmä  oblasti  súdnictva a boja  proti  korupcii.  Ako  teda  vyplýva z odôvodnení  4 a 6  rozhodnutia  2006/928,  cieľom  zavedenia  MSO a stanovenia  referenčných  kritérií  je  zavŕšiť  pristúpenie  Rumunska k Únii,  aby  sa  odstránili  nedostatky  zistené  Komisiou v týchto  oblastiach  pred  uvedeným  pristúpením  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, body 169  až  171).
Z toho  vyplýva,  že  referenčné  kritériá  sú  pre  Rumunsko  záväzné,  takže  tento  členský  štát  má  špecifickú  povinnosť  splniť  tieto  kritériá a prijať  primerané  opatrenia  na  ich  dosiahnutie v čo  najkratšom  čase.  Rovnako  je  tento  členský  štát  povinný  zdržať  sa  uplatňovania  opatrení,  ktoré  by  mohli  ohroziť  plnenie  uvedených  kritérií  (rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 172).
Pokiaľ  ide o správy  vypracované  Komisiou  na  základe  rozhodnutia  2006/928,  treba  pripomenúť,  že  na  účely  stanovenia,  či  akt  Únie  vyvoláva  záväzné  účinky,  treba  vychádzať z podstaty  tohto  aktu a posúdiť  jeho  účinky  vzhľadom  na  objektívne  kritériá,  akými  je  jeho  obsah, a prípadne  zohľadniť  kontext, v akom  bol  tento  akt  prijatý,  ako  aj  právomoci  inštitúcie,  ktorá  je  jeho  autorom  (rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 173 a citovaná  judikatúra).
Je  pravda,  že v tomto  prípade  sú  správy,  ktoré  boli  vypracované  na  základe  rozhodnutia  2006/928,  určené v zmysle článku 2 prvého  odseku  tohto  rozhodnutia  Parlamentu a Rade, a nie  Rumunsku.  Okrem  toho  tieto  správy  síce  obsahujú  analýzu  situácie v Rumunsku a formulujú  sa v nich  vo  vzťahu k tomuto  členskému  štátu  požiadavky,  ich  závery  však  členskému  štátu  adresujú  „odporúčania“,  ktoré  sa o uvedené  požiadavky  opierajú.
Ako  pritom  vyplýva z článku 1 v spojení s článkom 2 uvedeného  rozhodnutia,  tieto  správy  majú  analyzovať a zhodnotiť  pokrok  dosiahnutý  Rumunskom z hľadiska  referenčných  kritérií,  ktoré  musí  tento  členský  štát  splniť.  Pokiaľ  ide  osobitne o odporúčania  uvedené v týchto  správach,  sú  formulované  na  účely  dosiahnutia  týchto  kritérií a usmernenia  reforiem v uvedenom  členskom  štáte v tejto  súvislosti  (rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 175).
V tomto  smere  treba  pripomenúť,  že  podľa  ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora  zo  zásady  lojálnej  spolupráce  zakotvenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ vyplýva,  že  členské  štáty  sú  povinné  prijať  všetky  vhodné  opatrenia  na  zabezpečenie  pôsobnosti a účinnosti  práva  Únie,  ako  aj  odstrániť  protiprávne  následky  porušenia  práva  Únie,  pričom  touto  povinnosťou  sú  viazané  všetky  orgány  dotknutého  členského  štátu v rámci  svojich  právomocí  (rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 176,  ako  aj citovaná  judikatúra).
Ak  má  za  týchto  podmienok  Rumunsko  splniť  referenčné  kritériá  uvedené v prílohe  rozhodnutia  2006/928,  musí  náležite  zohľadniť  požiadavky a odporúčania  uvedené v správach  vypracovaných  Komisiou  na  základe  tohto  rozhodnutia.  Tento  členský  štát  najmä  nesmie v oblastiach,  na  ktoré  sa  vzťahujú  referenčné  kritériá,  prijať  ani  zachovať  opatrenia,  ktoré  by  mohli  ohroziť  predpísaný  výsledok. V prípade,  že  Komisia v takej  správe  vyjadrí  pochybnosti o zlučiteľnosti  vnútroštátneho  opatrenia s jedným z referenčných  kritérií,  Rumunsko  musí s touto  inštitúciou v dobrej  viere  spolupracovať,  aby v plnom  súlade s referenčnými  kritériami a ustanoveniami  Zmlúv  prekonalo  ťažkosti, s ktorými  sa  stretlo  pri  plnení  referenčných  kritérií  (rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 177).
Vzhľadom  na  vyššie  uvedené  úvahy  je  potrebné  na  prvú  otázku  vo  veci C‑379/19  odpovedať v tom  zmysle,  že  rozhodnutie  2006/928  je  pre  Rumunsko v celom  rozsahu  záväzné  dovtedy,  kým  sa  nezruší.  Referenčné  kritériá  uvedené v jeho  prílohe  majú  zaručiť,  že  tento  členský  štát  bude  rešpektovať  hodnotu  právneho  štátu  zakotvenú v článku 2 ZEÚ, a sú  preň  záväzné v tom  zmysle,  že  je  povinný  prijať  primerané  opatrenia  na  splnenie  týchto  kritérií,  pričom  musí v súlade  so  zásadou  lojálnej  spolupráce  uvedenou v článku 4 ods. 3 ZEÚ náležite  zohľadniť  správy  vypracované  Komisiou  na  základe  uvedeného  rozhodnutia,  najmä  odporúčania  formulované v týchto  správach.

O prvej otázke vo veciach C
‑
357/19 a C
‑
840/19, ako aj o prvej a štvrtej otázke vo veci C
‑
811/19
Prvou  otázkou  vo  veciach C‑357/19 a C‑840/19,  ako  aj  prvou a štvrtou  otázkou  vo  veci C‑811/19,  ktoré  je  potrebné  preskúmať  spoločne,  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má článok 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 dohovoru  PIF  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  vnútroštátnej  právnej  úprave  alebo  praxi  spočívajúcej v tom,  že  rozsudky v oblasti  korupcie a podvodov s DPH,  ktoré v prvom  stupni  neboli  vyhlásené  senátmi  špecializovanými v tejto  oblasti  alebo v odvolacom  konaní  senátmi,  ktorých  všetci  členovia  boli  vybratí  žrebovaním,  sú  poznačené  absolútnou  neplatnosťou,  takže  dotknuté  veci  týkajúce  sa  korupcie a podvodov s DPH  musia  byť – prípadne  na  základe  mimoriadneho  opravného  prostriedku  podaného  proti  právoplatným  rozsudkom – opätovne  preskúmané v prvom  a/alebo  druhom  stupni.
Na  úvod  je  potrebné  poukázať  na  to,  že  vnútroštátny  súd v týchto  veciach  zdôrazňuje  význam  vplyvu,  aký  môže  mať  judikatúra  Ústavného  súdu  vychádzajúca z nálezov  č. 685/2018 a 417/2019  týkajúcich  sa  zloženia  senátov  Najvyššieho  kasačného  súdu  na  účinnosť  trestných  stíhaní,  sankcií, a tiež  výkonu  sankcií v oblasti  trestných  činov  korupcie a podvodov s DPH,  akými  sú  trestné  stíhania a sankcie  vzťahujúce  sa  na  obvinených,  medzi  ktorých  patria  osoby  zastávajúce v čase  relevantných  skutkových  okolností  najvyššie  pozície v Rumunsku.  Vnútroštátny  súd  sa v podstate  Súdneho  dvora  pýta  na  súlad  takejto  judikatúry a práva  Únie.
Hoci  otázky,  ktoré  vnútroštátny  súd v tejto  súvislosti  položil,  sa  formálne  týkajú článku 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 dohovoru  PIF a neodkazujú  na  rozhodnutie  2006/928,  toto  rozhodnutie,  rovnako  ako  referenčné  kritériá  nachádzajúce  sa v jeho  prílohe,  je  na  účely  odpovedí  na  uvedené  otázky  relevantné.  Naopak,  aj  keď  vnútroštátny  súd  vo  svojich  otázkach  výslovne  odkazuje  na článok 19 ods. 1  druhý  pododsek  ZEÚ a na  smernice  2015/849 a 2017/1371,  preskúmanie  týchto  právnych  predpisov  sa  nezdá  nevyhnutné  na  účely  odpovede  na  predmetné  otázky.  Okrem  toho  je v súvislosti s uvedenými  smernicami  potrebné  poukázať  na  to,  že  obdobie,  ktoré  je  vo  veciach  samých  relevantné,  predchádza  nadobudnutiu  účinnosti  týchto  smerníc.
Za  týchto  okolností  je  potrebné  na  položené  otázky  odpovedať  tak z hľadiska článku 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 dohovoru  PIF,  ako  aj z hľadiska  rozhodnutia  2006/928.
Ako  už  bolo v tejto  súvislosti  pripomenuté v bode 133  tohto  rozsudku,  právo  Únie v jeho  súčasnej  podobe  neobsahuje  pravidlá  upravujúce  organizáciu  súdnictva v členských  štátoch, a konkrétne  zloženie  senátov  rozhodujúcich v oblasti  korupcie a podvodu.  Takéto  pravidlá  teda v zásade  spadajú  do  právomoci  členských  štátov.  Tie  sú  však  pri  výkone  tejto  právomoci  povinné  dodržiavať  povinnosti,  ktoré  im  vyplývajú z práva  Únie.
Pokiaľ  ide o povinnosti  vyplývajúce z článku 325 ods. 1 ZFEÚ,  toto  ustanovenie  zaväzuje  členské  štáty,  aby  zamedzili  podvodom a iným  protiprávnym  konaniam  poškodzujúcim  finančné  záujmy  Únie  prostredníctvom  odrádzajúcich a účinných  opatrení  (rozsudky z 5. júna  2018,  Kolev a i., C‑612/15,  EU:C:2018:392, bod 50 a citovaná  judikatúra,  ako  aj  zo  17. januára  2019,  Dzivev a i., C‑310/16,  EU:C:2019:30, bod 25).
V tomto  kontexte  musia  členské  štáty  na  účely  zabezpečenia  ochrany  finančných  záujmov  Únie  predovšetkým  prijať  potrebné  opatrenia,  aby  zaručili  účinný a úplný  výber  vlastných  zdrojov,  ktorými  sú  príjmy  pochádzajúce z uplatnenia  jednotnej  sadzby  na  harmonizovaný  vymeriavací  základ  DPH  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 5. decembra  2017, M.A.S. a M.B., C‑42/17,  EU:C:2017:936, body 31 a 32,  ako  aj  citovanú  judikatúru, a z 5. júna  2018,  Kolev a i., C‑612/15,  EU:C:2018:392, body 51 a 52).  Členské  štáty  sú  tiež  povinné  prijať  účinné  opatrenia  umožňujúce  vymáhať  sumy  neoprávnene  vyplatené  príjemcovi  príspevku,  ktorý  bol  čiastočne  financovaný z rozpočtu  Únie  (rozsudok z 1. októbra  2020,  Úrad  špeciálnej  prokuratúry, C‑603/19,  EU:C:2020:774, bod 55).
Preto,  ako  uviedol v bodoch 94 a 95  svojich  návrhov  vo  veciach C‑357/19 a C‑547/19  generálny  advokát,  pojem  „finančné  záujmy“  Únie v zmysle článku 325 ods. 1 ZFEÚ zahŕňa  nielen  príjem,  ktorý  je k dispozícii  rozpočtu  Únie,  ale  aj  výdavky,  ktoré  tento  rozpočet  pokrýva.  Takýto  výklad  má  oporu v definícii  pojmu  „podvod,  ktorý  má  dopad  na  finančné  záujmy  [Únie]“,  nachádzajúceho  sa v článku 1 ods. 1 písm. a) a b)  dohovoru  PIF a zameraného  na  rôzne  úmyselné  činy  alebo opomenutia v súvislosti s výdavkami,  ako  aj  príjmami.
Okrem  toho  pokiaľ  ide o výraz  „iné  protiprávne  konanie“  nachádzajúci  sa v článku 325 ods. 1 ZFEÚ,  je  potrebné  pripomenúť,  že  „protiprávne  konanie“  zvyčajne  označuje  nezákonné  správanie a použitie  zámena  „iné“  naznačuje  zámer  obsiahnuť  každé  nezákonné  správanie  bez  rozdielu.  Navyše s prihliadnutím  na  význam,  ktorý  treba  priznať  ochrane  finančných  záujmov  Únie,  ktorá  je  jej  cieľom,  pojem  „protiprávne  konanie“  nemožno  vykladať  reštriktívne  (rozsudok z 2. mája  2018,  Scialdone, C‑574/15,  EU:C:2018:295, bod 45 a citovaná  judikatúra).
Uvedený  výraz  „protiprávne  konanie“  sa  preto,  ako v podstate  uviedol v bode 100  svojich  návrhov  vo  veciach C‑357/19 a C‑547/19  generálny  advokát,  vzťahuje  najmä  na  akúkoľvek  korupciu,  ktorej  sa  dopúšťajú  verejní  činitelia,  alebo  na  zneužitie  právomoci  týchto  verejných  činiteľov,  ktoré  môže  mať  dosah  na  finančné  záujmy  Únie a môže  mať  napríklad  podobu  sprenevery  jej  finančných  prostriedkov. V tomto  kontexte  nie  je  dôležité,  či  ku  korupcii  dochádza  konaním  alebo  opomenutím  dotknutého  verejného  činiteľa,  keďže  opomenutie  môže  poškodiť  finančné  záujmy  Únie  rovnako  ako  konanie a môže  byť s takýmto  konaním  vnútorne  späté,  ako  je  to  napríklad v prípade,  keď  verejný  činiteľ  opomenie  vykonať  kontroly  alebo  overenia  potrebné v súvislosti s výdavkami  krytými  rozpočtom  Únie  alebo  keď  sa  schváli  nevhodné  či  nesprávne  vynakladanie  finančných  prostriedkov  Únie.
Skutočnosť,  že článok 2 ods. 1  dohovoru  PIF v spojení s článkom 1 ods. 1  tohto  dohovoru  odkazuje  iba  na  podvod,  ktorý  má  dosah  na  finančné  záujmy  Únie,  nemôže  oslabiť  uvedený  výklad článku 325 ods. 1 ZFEÚ,  ktorého  znenie  výslovne  odkazuje  na  „podvody a iné  protiprávne  konanie  poškodzujúce  finančné  záujmy  Únie“.  Okrem  toho,  ako  vyplýva z článku 1 písm. a)  tohto  dohovoru,  sprenevera  finančných  prostriedkov z rozpočtu  Únie  na  iné  účely  ako  účely,  na  ktoré  boli  tieto  pôvodne  poskytnuté,  je  podvodom,  pričom  takáto  sprenevera  môže  tiež  byť  príčinou  korupcie  alebo  jej  dôsledkom.  To  znamená,  že  skutky  korupcie  môžu  byť  spojené s prípadmi  podvodu  alebo  naopak  spáchanie  podvodu  môže  byť  umožnené  skutkom  korupcie,  takže  prípadné  poškodenie  finančných  záujmov  môže v niektorých  prípadoch  vyústiť  do  spojenia  podvodu s DPH a korupcie.  Ako v bode 98  svojich  návrhov  vo  veciach C‑357/19 a C‑547/19 v podstate  konštatoval  generálny  advokát,  existenciu  takého  spojenia  potvrdzuje  protokol k dohovoru  PIF,  ktorý  vo  svojich článkoch 2 a 3  uvádza  pasívnu a aktívnu  korupciu.
Rovnako  je  potrebné  pripomenúť,  že  Súdny  dvor  už  rozhodol,  že  aj  nezrovnalosti,  ktoré  nemajú  presný  finančný  dosah,  môžu  vážne  poškodiť  finančné  záujmy  Únie  (rozsudok z 21. decembra 2011, Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, C‑465/10, EU:C:2011:867, bod 47 a citovaná judikatúra). Ako v bode 103 svojich návrhov vo veciach C‑357/19 a C‑547/19  uviedol generálny  advokát, článok 325 ods. 1 ZFEÚ sa  môže  vzťahovať  nielen  na  skutky,  ktoré  skutočne  spôsobili  stratu  vlastných  zdrojov,  ale  aj  na  pokusy  dopustiť  sa  takýchto  skutkov.
V tomto kontexte treba doplniť, že pokiaľ ide o Rumunsko, povinnosť bojovať s korupciou, ktorá poškodzuje finančné záujmy Únie, ako to vyplýva z článku 325 ods. 1 ZFEÚ, dopĺňajú osobitné záväzky tohto členského štátu, ktoré prijal pri uzavretí prístupových rokovaní 14. decembra 2004.  Podľa prílohy IX časti I bodu 4 aktu o pristúpení  sa  uvedený  členský  štát  zaviazal  najmä  „výrazne  zintenzívniť  boj  proti  korupcii a najmä  proti  korupcii  na  najvyššej  úrovni  zabezpečením  prísneho  presadzovania  protikorupčných  právnych  predpisov“.  Tento  osobitný  záväzok  následne  konkretizovalo  prijatie  rozhodnutia  2006/928,  ktorým  sa  stanovujú  referenčné  kritériá  určené  na  nápravu  nedostatkov  konštatovaných  Komisiou  pred  pristúpením  Rumunska  do  Únie, a to  najmä v oblasti  boja  proti  korupcii. V prílohe  tohto  rozhodnutia  obsahujúcej  uvedené  referenčné  kritériá  sa v bode 3 opisuje  kritérium  „pokračovať v profesionálnom,  nezaujatom  vyšetrovaní v prípadoch  podozrenia z korupcie  na  najvyšších  miestach“ a v bode 4 kritérium  „prijať  ďalšie  opatrenia  na  prevenciu a boj  proti  korupcii,  najmä v miestnej  samospráve“.
Ako  bolo  pripomenuté v bode 169  tohto  rozsudku,  referenčné  kritériá,  ktoré  sa  Rumunsko  takto  zaviazalo  dodržiavať,  sú  preň  záväzné,  takže  tento  členský  štát  má  špecifickú  povinnosť  splniť  tieto  kritériá a prijať  primerané  opatrenia  na  ich  dosiahnutie v čo  najkratšom  čase.  Rovnako  je  tento  členský  štát  povinný  zdržať  sa  uplatňovania  opatrení,  ktoré  by  mohli  ohroziť  plnenie  uvedených  kritérií.  Povinnosť  účinne  bojovať  proti  korupcii, a najmä  korupcii  na  najvyššej  úrovni,  ktorá  vyplýva z referenčných  kritérií  uvedených v prílohe  rozhodnutia  2006/928 a vykladaných v spojení s osobitnými  záväzkami  Rumunska,  sa  neobmedzuje  len  na  prípady  korupcie  poškodzujúce  finančné  záujmy  Únie.
Okrem toho tak zo znenia článku 325 ods. 1 ZFEÚ, ktorý stanovuje povinnosť bojovať proti podvodom a iným protiprávnym konaniam poškodzujúcim finančné záujmy Únie, ako aj zo znenia rozhodnutia 2006/928, ktoré vyžaduje prevenciu korupcie ako takej a boj s ňou, vyplýva, že Rumunsko musí v prípade týchto trestných činov zabezpečiť uplatnenie účinných a odrádzajúcich sankcií (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júna 2018, Kolev a i., C‑612/15, EU:C:2018:392, bod 53).
Uvedený  členský  štát  síce  má v tejto  súvislosti  slobodnú  voľbu  pri  výbere  uplatniteľných  sankcií,  ktoré  môžu  mať  podobu  administratívnych  sankcií,  trestných  sankcií  alebo  môžu  byť  ich  kombináciou,  musí  však v zmysle článku 325 ods. 1 ZFEÚ zabezpečiť,  aby  sa  na  závažné  trestné  činy  podvodu  alebo  korupcie  poškodzujúce  finančné  záujmy  Únie  uplatňovali  účinné a odrádzajúce  trestné  sankcie  (pozri v tejto súvislosti rozsudky z 5. júna 2018, Kolev a i., C‑612/15, EU:C:2018:392, bod 54 a citovanú judikatúru, ako aj zo 17. januára 2019,  Dzivev a i., C‑310/16,  EU:C:2019:30, bod 27). Okrem  toho,  pokiaľ  ide o trestné  činy  korupcie  vo  všeobecnosti,  povinnosť  stanoviť  trestné  sankcie,  ktoré  sú  účinné a odrádzajúce,  vyplýva  Rumunsku z rozhodnutia  2006/928,  keďže  ako  bolo  uvedené v bode 189  tohto  rozsudku,  toto  rozhodnutie  zaväzuje  uvedený  členský  štát,  aby  účinne a bez  ohľadu  na  prípadné  poškodenie  finančných  záujmov  Únie  bojoval  proti  korupcii, a najmä  korupcii  na  najvyššej  úrovni.
Rumunsko  je  okrem  iného  povinné  zabezpečiť,  aby  jeho  normy  trestného  práva  hmotného a procesného  umožňovali  účinný  postih  trestných  činov  podvodu  poškodzujúcich  finančné  záujmy  Únie,  ako  aj  trestných  činov  korupcie  vo  všeobecnosti.  Aj  keď  sankcie a trestné  konania  vytvorené  na  boj  proti  týmto  trestným  činom  patria  do  právomoci  tohto  členského  štátu,  táto  právomoc  je  obmedzená  nielen  zásadou  proporcionality a zásadou  ekvivalencie,  ale  aj  zásadou  efektivity,  podľa  ktorej  majú  mať  uvedené  sankcie  účinnú a odrádzajúcu  povahu  (pozri v tomto zmysle rozsudky z 2. mája 2018, Scialdone, C‑574/15, EU:C:2018:295, bod 29, ako aj zo 17. januára 2019,  Dzivev a i., C‑310/16,  EU:C:2019:30, body 29 a 30).  Uvedená  požiadavka  efektivity  sa  nevyhnutne  vzťahuje  tak  na  stíhanie a sankcionovanie  trestných  činov  podvodu  poškodzujúcich  finančné  záujmy  Únie a trestných  činov  korupcie  vo  všeobecnosti,  ako  aj  na  uplatnenie  uložených  trestov,  pretože  ak  sankcie  nie  sú  účinne  vykonané,  nemôžu  mať  účinnú a odrádzajúcu  povahu.
V tomto kontexte musí vnútroštátny zákonodarca predovšetkým prijať potrebné opatrenia. Môže tak prípadne zmeniť svoju právnu úpravu a zabezpečiť, aby procesný režim uplatniteľný na stíhanie a sankcionovanie trestných činov podvodu poškodzujúcich finančné záujmy Únie, ako aj trestných činov korupcie vo všeobecnosti nebol stanovený tak, že z dôvodov, ktoré sú preň charakteristické, predstavuje systematické riziko, že skutky zakladajúce takéto trestné činy nebudú potrestané, pričom zaručí ochranu základných práv obvinených osôb (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. júna 2018, Kolev a i., C‑612/15, EU:C:2018:392, bod 65, ako aj zo 17. januára 2019,  Dzivev a i., C‑310/16,  EU:C:2019:30, bod 31).
Vnútroštátnym súdom teda prináleží zabezpečiť plný účinok povinností vyplývajúcich z článku 325 ods. 1 ZFEÚ, ako aj z rozhodnutia 2006/928 a upustiť od uplatnenia vnútroštátnych ustanovení, ktoré v rámci konania týkajúceho sa závažných trestných činov podvodu poškodzujúcich finančné záujmy Únie alebo trestných činov korupcie vo všeobecnosti tvoria prekážku uplatnenia účinných a odrádzajúcich sankcií na zamedzenie takýchto trestných činov (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. decembra 2017, M.A.S. a M.B., C‑42/17,  EU:C:2017:936, bod 39 a citovanú  judikatúru;  zo  17. januára  2019,  Dzivev a i., C‑310/16,  EU:C:2019:30, bod 32,  ako  aj z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, body 249 a 251).
V tomto prípade vyplýva z informácií v návrhoch na začatie prejudiciálneho konania vo veciach C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19,  ktoré  boli  zhrnuté v bodoch 60,  95 a 107  tohto  rozsudku,  že  Ústavný  súd  vo  svojom  náleze  č. 417/2019  vyhlásenom  3. júla  2019  na  návrh  predsedu  poslaneckej  snemovne  konštatoval,  že  všetky  veci, v ktorých  Najvyšší  kasačný  súd  rozhodol v prvom  stupni  pred  23. januárom  2019 a v ktorých  rozhodnutia  tohto  súdu v čase  vyhlásenia  uvedeného  nálezu  ešte  neboli  právoplatné,  musia  byť  opätovne  preskúmané  senátmi  špecializovanými v oblasti  boja  proti  korupcii  vytvorenými  podľa článku 29 ods. 1  zákona  č. 78/2000,  ako  ho  vykladá  Ústavný  súd.  Podľa  rovnakých  informácií  tiež z nálezu  č. 417/2019  vyplýva,  že v prvom  stupni  musia  byť  opätovne  preskúmané  najmä  všetky  veci,  ktoré  boli  23. januára  2019  prejednávané v odvolacom  konaní,  alebo v ktorých  ešte  mohol  byť v rovnaký  deň  rozsudok v odvolacom  konaní  predmetom  mimoriadneho  opravného  prostriedku. Z uvedených  informácií  ešte  vyplýva,  že  Ústavný  súd v náleze  č. 685/2018  vyhlásenom  7. novembra  2018  na  návrh  predsedu  vlády  rozhodol,  že  skutočnosť,  že  len  štyria z piatich  členov  senátu  Najvyššieho  kasačného  súdu,  ktorý  pozostával z piatich  sudcov a rozhodoval o odvolaní,  boli  vybratí  na  základe  žrebovania,  predstavovala  porušenie článku 32  zmeneného  zákona  č. 304/2004,  pričom  Ústavný  súd  jednak  spresnil,  že  jeho  nález  sa  odo  dňa  jeho  uverejnenia  bude  uplatňovať  najmä  na  aktuálne  prejednávané  veci a na  veci, v ktorých  už  bolo  rozhodnutie  prijaté,  za  predpokladu,  že  osoby  podliehajúce  súdnej  právomoci  ešte  mohli  podať  príslušné  mimoriadne  opravné  prostriedky, a jednak  uviedol,  že  judikatúra  vychádzajúca z tohto  nálezu  vyžaduje,  aby  všetky  tieto  veci  boli v odvolacom  konaní  opätovne  preskúmané  senátom, v ktorom  budú  všetci  jeho  členovia  vybratí  žrebovaním.
Okrem toho ako vyplýva z bodu 108 tohto rozsudku, judikatúra Ústavného súdu vychádzajúca z nálezov uvedených v predchádzajúcom bode sa môže uplatniť viackrát za sebou, čo môže znamenať, že v prípade obvineného nachádzajúceho sa v situácii, v akej je NC, by bolo nevyhnutné dvojité preskúmanie veci v prvom stupni a prípadne trojité preskúmanie v odvolacom konaní.
Potreba opätovne preskúmať príslušné veci týkajúce sa korupcie, ktorá vyplýva z uvedenej judikatúry Ústavného súdu, tak má nevyhnutne za následok predĺženie dotknutých trestných konaní. Okrem toho, že Rumunsko prijalo záväzok vyplývajúci z prílohy IX časti I bodu 5 aktu o pristúpení „preskúmať spomalené trestné konanie do konca roka 2005, aby sa zabezpečilo, že prípady korupcie sa vyriešia rýchlym a transparentným spôsobom s cieľom zaručiť primerané sankcie, ktoré majú odradzujúci účinok“, Súdny dvor rozhodol, že vzhľadom na osobitné záväzky, ktoré tomuto členskému štátu vyplývajú z rozhodnutia 2006/928 v oblasti boja proti korupcii, vnútroštátna právna úprava a prax v tejto oblasti nemôžu mať za následok predĺženie trvania vyšetrovania korupčných trestných činov ani akékoľvek oslabenie boja proti korupcii (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. mája 2021, Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19, EU:C:2021:393, bod 214).
Je  potrebné  dodať,  že  vnútroštátny  súd  vo  veciach C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19  odkázal  nielen  na  komplexnosť a trvanie  takého  opätovného  preskúmania  na  Najvyššom  kasačnom  súde,  ale  aj  na  vnútroštátne  právne  normy  týkajúce  sa  premlčania,  najmä  na  ustanovenie článku 155 ods. 4  Trestného  zákona,  podľa  ktorého k premlčaniu  dochádza  bez  ohľadu  na  to,  koľkokrát  bolo  prerušené,  najneskôr v deň,  keď  uplynula  doba  zodpovedajúca  dvojnásobku  danej  zákonnej  premlčacej  doby.  Vnútroštátny  súd  sa  preto  domnieva,  že  uplatnenie  judikatúry  Ústavného  súdu  vyplývajúcej z nálezov  č. 685/2018 a 417/2019  by  vo  veľkom  počte  vecí  mohlo  viesť k premlčaniu  trestných  činov,  čo  by  znamenalo  systematické  riziko  beztrestnosti  pri  závažných  trestných  činoch  podvodu  poškodzujúcich  finančné  záujmy  Únie  alebo  trestných  činoch  korupcie  vo  všeobecnosti.
Napokon  podľa  údajov  nachádzajúcich  sa v návrhoch  na  začatie  prejudiciálneho  konania  Najvyšší  kasačný  súd  má k dispozícii  výlučnú  právomoc  na  rozhodovanie o všetkých  trestných  činoch  podvodu,  ktoré  môžu  poškodiť  finančné  záujmy  Únie, a o trestných  činoch  korupcie  vo  všeobecnosti,  ktorých  sa  dopustili  osoby  zastávajúce  najvyššie  pozície v Rumunsku, a to v rámci  výkonnej,  zákonodarnej  alebo  súdnej  moci.
V tejto  súvislosti  je  potrebné  poukázať  na  to,  že  systematické  riziko  beztrestnosti  nemožno  vylúčiť,  ak z uplatnenia  judikatúry  Ústavného  súdu  vychádzajúcej z nálezov  č. 685/2018 a 417/2019 v spojení s uplatnením  vnútroštátnych  ustanovení o premlčaní  vyplýva,  že  účinným a odrádzajúcim  sankciám  sa  vyhne  istá  presne  vymedzená  kategória  osôb, v tomto  prípade  osôb,  ktoré  zastávali  najvyššie  pozície v Rumunsku a boli  rozsudkom  Najvyššieho  kasačného  súdu v prvom  a/alebo  druhom  stupni  odsúdené  za  spáchanie  závažných  skutkov  podvodu  a/alebo  korupcie  pri  výkone  svojej  funkcie,  pričom  tento  rozsudok  bol  predmetom  odvolania  a/alebo  mimoriadneho  opravného  prostriedku  na  rovnakom  súde.
Aj  keď  sú  uvedené  nálezy  Ústavného  súdu  z časového hľadiska obmedzené,  môžu  mať  priamy a všeobecný  dosah  na  túto  kategóriu  osôb,  pretože  ak  je  uvedený  odsudzujúci  rozsudok  Najvyššieho  kasačného  súdu  označený  ako  absolútne  neplatný a vyžaduje  sa  opätovné  preskúmanie  dotknutých  vecí  týkajúcich  sa  podvodu  a/alebo  korupcie,  uvedené  nálezy  môžu  spôsobiť  predĺženie  príslušných  trestných  konaní  nad  rámec  premlčacích  dôb,  pričom  riziko  beztrestnosti  tak v súvislosti s uvedenou  kategóriou  osôb  nadobúda  systematickú  povahu.
Takéto  riziko  by  však  narušilo  cieľ,  ktorý  sleduje  tak článok 325 ods. 1 ZFEÚ,  ako  aj  rozhodnutie  2006/928 a ktorý spočíva v boji  proti  korupcii  na  najvyššej  úrovni  účinnými a odrádzajúcimi  sankciami.
Z toho  vyplýva,  že  ak  by  vnútroštátny  súd  vo  veciach C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19  dospel k záveru,  že  uplatnenie  judikatúry  Ústavného  súdu  vyplývajúcej z nálezov  č. 685/2018 a 417/2019 v spojení s uplatnením  vnútroštátnych  ustanovení  týkajúcich  sa  premlčania a najmä  absolútnej  premlčacej  doby  stanovenej v článku 155 ods. 4  Trestného  zákona  spôsobuje  systematické  riziko  beztrestnosti  skutkov  zakladajúcich  závažné  trestné  činy  podvodu  poškodzujúce  finančné  záujmy  Únie a trestné  činy  korupcie  vo  všeobecnosti,  nemožno  považovať  sankcie,  ktoré  vnútroštátne  právo  upravuje s cieľom  boja  proti  takýmto  trestným  činom,  za  účinné a odrádzajúce,  čo  je v rozpore s článkom 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 dohovoru  PIF,  ako  aj s rozhodnutím  2006/928.
Vnútroštátny súd však zároveň musí zabezpečiť, aby v prípade, že trestné konania vo veci samej vykonávajú článok 325 ods. 1 ZFEÚ a/alebo rozhodnutie 2006/928, a teda právo Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty, boli dodržiavané základné práva, ktoré osobám obvineným vo veci samej zaručuje Charta, pričom ide najmä o práva zakotvené v jej článku 47. V oblasti trestného práva musia byť uvedené práva zabezpečené nielen počas prípravného konania, a to od okamihu, keď bolo voči dotknutej osobe vznesené obvinenie, ale aj počas celého trestného konania (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. júna 2018, Kolev a i., C‑612/15, EU:C:2018:392, body 68 a 71, ako aj citovanú judikatúru, a zo 17. januára 2019,  Dzivev a i., C‑310/16,  EU:C:2019:30, bod 33)  a v rámci výkonu trestu.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že článok 47 druhý odsek prvá veta Charty zakotvuje právo každého, aby jeho vec bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom. Keď toto ustanovenie stanovuje požiadavku, aby bol súd „zriadený zákonom“, jeho cieľom je zabezpečiť, aby sa organizácia systému súdnictva spravovala zákonom prijatým zákonodarnou mocou spôsobom, ktorý je v súlade s pravidlami vymedzujúcimi výkon jej právomoci, a zabrániť tomu, aby táto organizácia bola ponechaná na voľnú úvahu výkonnej moci. Uvedená požiadavka sa týka právneho základu samotnej existencie súdu, ako aj každého iného ustanovenia vnútroštátneho práva, ktorého nedodržanie spôsobuje protiprávnosť účasti jedného alebo viacerých sudcov na preskúmaní dotknutej veci, čo zahŕňa najmä ustanovenia týkajúce sa rozhodovacieho zloženia súdu [pozri analogicky a s odkazom na judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva týkajúcu sa článku 6 EDĽP rozsudky z 26. marca 2020,  Preskúmanie  Simpson/Rada a HG/Komisia, C‑542/18  RX‑II a C‑543/18  RX‑II,  EU:C:2020:232, bod 73,  ako  aj  zo  6. októbra  2021,  W.Ż.  (Senát  Najvyššieho  súdu  pre  mimoriadne  preskúmanie a veci  verejné – Vymenovanie), C‑487/19,  EU:C:2021:798, bod 129].
Pritom  je  potrebné  poukázať  na  to,  že  nezrovnalosť,  ku  ktorej  došlo  pri  vytváraní  rozhodovacieho  zloženia  súdu,  predstavuje  porušenie článku 47  druhého  odseku  prvej  vety  Charty,  najmä  ak  má  táto  nezrovnalosť  takú  povahu a závažnosť,  že  vytvára  skutočné  riziko,  že  iné  zložky  moci,  najmä  výkonná  moc,  by  mohli  vykonávať  nenáležitú  diskrečnú  právomoc,  ktorá  ohrozuje  integritu  výsledku,  ku  ktorému  vedie  proces  vytvorenia  rozhodovacieho  zloženia, a teda  vyvoláva  legitímnu  pochybnosť v mysli  osôb  podliehajúcich  súdnej  právomoci,  pokiaľ  ide o nezávislosť a nestrannosť  dotknutého  sudcu  alebo  sudcov,  čo  nastáva v prípade,  keď  sú  dotknuté  základné  pravidlá,  ktoré  tvoria  neoddeliteľnú  súčasť  vytvárania a fungovania  tohto  súdneho  systému  [pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 26. marca 2020,  Preskúmanie  Simpson/Rada a HG/Komisia, C‑542/18  RX‑II a C‑543/18  RX‑II,  EU:C:2020:232, bod 75,  ako  aj  zo  6. októbra  2021,  W.Ż.  (Senát  Najvyššieho  súdu  pre  mimoriadne  preskúmanie a veci  verejné – Vymenovanie), C‑487/19,  EU:C:2021:798, bod 130].
Aj  keď v tomto  prípade  Ústavný  súd v dotknutých  nálezoch  rozhodol,  že  predchádzajúca  prax  Najvyššieho  kasačného  súdu  založená  najmä  na  organizačnom a administratívnom  poriadku a týkajúca  sa  špecializácie a zloženia  senátov  vo  veciach  korupcie  nebola v súlade s platnými  vnútroštátnymi  ustanoveniami,  nezdá  sa,  že  by  táto  prax  bola  poznačená  zjavným  porušením  základného  pravidla  rumunského  systému  súdnictva a mohla  by  tak  spochybniť  povahu  senátov  Najvyššieho  kasačného  súdu,  ktoré  rozhodovali v oblasti  korupcie a boli  vytvorené v súlade s uvedenou  praxou  prechádzajúcou  týmto  nálezom  Ústavného  súdu,  ako  súdu  „zriadeného  zákonom“.
Navyše  ako  vyplýva z bodu 95  tohto  rozsudku,  23. januára  2019  Správna  rada  Najvyššieho  kasačného  súdu  prijala  rozhodnutie,  podľa  ktorého  sú  všetky  senáty  tohto  súdu  pozostávajúce z troch  sudcov  špecializované  na  účely  rozhodovania  vo  veciach  spojených s korupciou,  pričom  toto  rozhodnutie  podľa  Ústavného  súdu  mohlo  zabrániť  protiústavnosti  len  od  dátumu  jeho  prijatia, a nie v súvislosti s minulosťou.  Uvedené  rozhodnutie v zmysle  výkladu  Ústavného  súdu  poukazuje  na  to,  že  predchádzajúca  prax  Najvyššieho  kasačného  súdu  týkajúca  sa  špecializácie  nepredstavuje  zjavné  porušenie  základného  pravidla  rumunského  systému  súdnictva,  pretože  požiadavka  špecializácie  vyplývajúca z nálezu  Ústavného  súdu  č. 417/2019  sa  považovala  za  splnenú  prijatím  jednoduchého  formálneho  aktu,  akým  bolo  rozhodnutie z 23. januára  2019,  ktoré  len  potvrdzuje,  že  sudcovia  Najvyššieho  kasačného  súdu,  ktorí  boli  súčasťou  senátov  rozhodujúcich  vo  veciach  korupcie  pred  prijatím  tohto  rozhodnutia,  boli  špecializovaní v tejto  oblasti.
Okrem  toho  je  potrebné  rozlišovať  medzi  vecami C‑357/19, C‑840/19 a C‑811/19 a vecou, v ktorej  bol  vyhlásený  rozsudok z 5. decembra  2017, M.A.S. a M.B. (C‑42/17,  EU:C:2017:936), a Súdny  dvor v nej  konštatoval,  že  ak  by  bol  vnútroštátny  súd  vedený k záveru,  že  povinnosť  upustiť  od  uplatnenia  dotknutých  vnútroštátnych  ustanovení  je v rozpore  so  zásadou  zákonnosti  trestných  činov a trestov  zakotvenou v článku 49  Charty,  nebol  by  povinný  splniť  túto  povinnosť  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 5. decembra  2017, M.A.S. a M.B., C‑42/17,  EU:C:2017:936, bod 61).  Naopak  požiadavky  vyplývajúce z článku 47  druhého  odseku  prvej  vety  Charty  nebránia  neuplatneniu  judikatúry  vyplývajúcej z nálezov  č. 685/2018 a 417/2019  vo  veciach C‑357/19, C‑840/19 a C‑811/19.
Vo  svojej  odpovedi  na  otázku  Súdneho  dvora  položenú  vo  veci C‑357/19  PM  tvrdí,  že  požiadavka, v zmysle  ktorej  rozsudky v odvolacom  konaní  týkajúce  sa  korupcie  musia  byť  vyhlásené  senátmi, v ktorých  sú  všetci  ich  členovia  vybratí  na  základe  žrebovania,  predstavuje  vnútroštátny  štandard  ochrany  základných  práv.  Rumunská  vláda a Komisia  si  naopak  myslia,  že  táto  kvalifikácia  nie  je  správna,  ani  pokiaľ  ide o uvedenú  požiadavku,  ani  pokiaľ  ide o požiadavku  týkajúcu  sa  vytvorenia  špecializovaných  senátov v oblasti  trestných  činov  korupcie.
V tejto  súvislosti  postačí  pripomenúť,  že  aj  za  predpokladu,  že  tieto  požiadavky  tvoria  takýto  vnútroštátny  štandard  ochrany,  je  pravda,  že  ak  má  súd  členského  štátu  preskúmať  súlad  so  základnými  právami v prípade  vnútroštátneho  ustanovenia  alebo  opatrenia  vykonávajúceho  právo  Únie v zmysle článku 51 ods. 1  Charty – v situácii,  keď  postup  členských  štátov  nie  je  úplne  upravený  právom  Únie – článok 53  Charty  potvrdzuje,  že  vnútroštátne  orgány a súdy  môžu  uplatniť  vnútroštátne  štandardy  ochrany  základných  práv,  ak  toto  uplatnenie  neohrozí  úroveň  ochrany  stanovenú  Chartou,  ako  ju  vykladá  Súdny  dvor,  ani  prednosť,  jednotnosť a účinnosť  práva  Únie  (rozsudky z 26. februára  2013,  Åkerberg  Fransson, C‑617/10,  EU:C:2013:105, bod 29; z 26. februára  2013,  Melloni, C‑399/11,  EU:C:2013:107, bod 60,  ako  aj z 29. júla  2019,  Pelham a i., C‑476/17,  EU:C:2019:624, bod 80).
Za  predpokladu,  že  vnútroštátny  súd  vo  veciach C‑357/19, C‑811/19 a C‑840/19  dospeje k záveru  uvedenému v bode 203  tohto  rozsudku,  uplatnenie  vnútroštátneho  štandardu  ochrany,  na  ktorý  poukazuje  PM,  by  mohlo v prípade,  že  by  sa  takýto  štandard  preukázal,  spochybniť  prednosť,  jednotnosť a účinnosť  práva  Únie,  najmä článku 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 dohovoru  PIF,  ako  aj  rozhodnutia  2006/928. V takom  prípade  by  totiž  uplatnenie  vnútroštátneho  štandardu  ochrany  spôsobilo  systematické  riziko  beztrestnosti  skutkov,  ktoré  zakladajú  závažné  trestné  činy  podvodu  poškodzujúce  finančné  záujmy  Únie  alebo  trestné  činy  korupcie  vo  všeobecnosti, a to v rozpore s požiadavkou  vyplývajúcou z uvedených  ustanovení,  stanoviť  účinné a odrádzajúce  sankcie s cieľom  bojovať  proti  trestným  činom  tejto  povahy.
Vzhľadom  na  uvedené  je  potrebné  na  prvú  otázku  vo  veciach C‑357/19 a C‑840/19,  ako  aj  na  prvú a štvrtú  otázku  vo  veci C‑811/19  odpovedať,  že článok 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 dohovoru  PIF a rozhodnutie  2006/928  sa  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  vnútroštátnej  právnej  úprave  alebo  praxi,  podľa  ktorej  rozsudky v oblasti  korupcie a podvodov s DPH,  ktoré  neboli  vyhlásené v prvom  stupni  senátmi  špecializovanými v tejto  oblasti  alebo v odvolacom  konaní  senátmi,  ktorých  všetci  členovia  boli  vybratí  žrebovaním,  sú  poznačené  absolútnou  neplatnosťou,  takže  predmetné  veci  týkajúce  sa  korupcie a podvodov s DPH  sa  musia – prípadne  po  podaní  mimoriadneho  opravného  prostriedku  proti  právoplatným  rozsudkom – opätovne  preskúmať v prvom  a/alebo  druhom  stupni,  ak  uplatnenie  takejto  vnútroštátnej  právnej  úpravy  alebo  praxe  môže  vytvoriť  systematické  riziko  beztrestnosti  skutkov  zakladajúcich  závažné  trestné  činy  podvodu  poškodzujúce  finančné  záujmy  Únie  alebo  trestné  činy  korupcie  vo  všeobecnosti.  Povinnosť  zabezpečiť,  aby  takéto  trestné  činy  boli  predmetom  trestných  sankcií,  ktoré  sú  účinné a odrádzajúce,  neznamená,  že  vnútroštátny  súd  nie  je  povinný  overiť  náležité  dodržiavanie  základných  práv  zaručených v článku 47  Charty,  pričom  uvedený  vnútroštátny  súd  nemôže  uplatniť  vnútroštátny  štandard  základných  práv,  ktorý  by  spôsoboval  uvedené  systematické  riziko  beztrestnosti.

O druhej a tretej otázke vo veciach C
‑
357/19, C
‑
379/19, C
‑
811/19 a C
‑
840/19, ako aj o jedinej otázke vo veci C
‑
547/19
Druhou a treťou  otázkou  vo  veciach C‑357/19, C‑379/19, C‑811/19 a C‑840/19,  ako  aj  jedinou  otázkou  vo  veci C‑547/19,  ktoré  je  potrebné  preskúmať  spoločne,  sa  vnútroštátne  súdy v podstate  pýtajú,  či  sa článok 2 a článok 19 ods. 1  druhý  pododsek  ZEÚ, článok 47  Charty,  ako  aj  rozhodnutie  2006/928  na  jednej  strane, a zásada  prednosti  práva  Únie v spojení s uvedenými  ustanoveniami a článkom 325 ods. 1 ZFEÚ na  strane  druhej  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  vnútroštátnej  právnej  úprave a praxi,  podľa  ktorej  sú  všeobecné  súdy  viazané  rozhodnutiami  vnútroštátneho  ústavného  súdu,  pričom z toho  dôvodu a pod  hrozbou  dopustenia  sa  disciplinárneho  previnenia  nemôžu  na  základe  vlastnej  právomoci  neuplatniť  judikatúru,  ktorá z týchto  rozhodnutí  vyplýva, a to  napriek  tomu,  že  sa s ohľadom na rozsudok  Súdneho  dvora  domnievajú,  že  uvedená  judikatúra  je v rozpore s uvedenými  ustanoveniami  práva  Únie.
–
O záruke nezávislosti sudcov
Vnútroštátne  súdy  sa  domnievajú,  že  judikatúra  Ústavného  súdu  vyplývajúca z nálezov  dotknutých  vo  veci  samej  môže  spochybniť  ich  nezávislosť, a preto  nie  je v súlade s právom  Únie,  najmä  so  zárukami  stanovenými v článku 2 a článku 19 ods. 1  druhom  pododseku  ZEÚ,  ako  aj v článku 47  Charty, a tiež s rozhodnutím  2006/928. V tejto  súvislosti  vnútroštátne  súdy  usudzujú,  že  Ústavný  súd,  ktorý  nie  je  súčasťou  rumunského  systému  súdnictva,  prekročil  svoje  právomoci,  keď  vyhlásil  nálezy  dotknuté  vo  veci  samej a zasiahol  do  právomocí  všeobecných  súdov  vykladať a uplatňovať  podústavné  právne  predpisy.  Vnútroštátne  súdy  tiež  poukazujú  na  to,  že  nerešpektovanie  nálezov  Ústavného  súdu  predstavuje v rámci  rumunského  práva  disciplinárne  previnenie, a preto  sa v podstate  pýtajú,  či  na  základe  práva  Únie  môžu  neuplatniť  dotknuté  nálezy  bez  toho,  aby  sa  museli  obávať,  že  proti  nim  bude  vedené  disciplinárne  konanie.
Ako  bolo v tejto  súvislosti  uvedené v bode 133  tohto  rozsudku,  organizácia  súdnictva v členských  štátoch  vrátane  vytvorenia,  zloženia a fungovania  Ústavného  súdu  síce  patrí  do  právomoci  týchto  štátov,  stále  však  platí,  že  pri  výkone  tejto  právomoci  sú  členské  štáty  povinné  dodržiavať  povinnosti,  ktoré  im  vyplývajú z práva  Únie.
Článok 19 ZEÚ,  ktorý  konkretizuje  hodnotu  právneho  štátu  uvedenú v článku 2 ZEÚ,  zveruje  vnútroštátnym  súdom a Súdnemu  dvoru  úlohu  zaručovať  plné  uplatňovanie  práva  Únie  vo  všetkých  členských  štátoch,  ako  aj  súdnu  ochranu  práv,  ktoré  osobám  podliehajúcim  súdnej  právomoci z tohto  práva  vyplývajú  [rozsudky z 5. novembra  2019,  Komisia/Poľsko  (Nezávislosť  všeobecných  súdov), C‑192/18,  EU:C:2019:924, bod 98 a citovaná  judikatúra,  ako  aj z 2. marca 2021, A. B. a i. (Vymenovanie  sudcov  na  Najvyšší  súd – Odvolanie), C‑824/18,  EU:C:2021:153, bod 108].
Ako  vyplýva z odôvodnenia  3  rozhodnutia  2006/928,  hodnota  právneho  štátu  „vytvára  predpoklad  existencie  nestranného,  nezávislého a efektívneho  súdneho a správneho  systému,  ktorý  je  adekvátne  vybavený
inter  alia
na  boj  proti  korupcii“.
Samotná  existencia  účinného  súdneho  preskúmania  na  účely  dodržania  ustanovení  práva  Únie  je  inherentnou  súčasťou  právneho  štátu. V tomto  zmysle a ako  stanovuje článok 19 ods. 1  druhý  pododsek  ZEÚ,  členským  štátom  prináleží  stanoviť  pre  osoby  podliehajúce  súdnej  právomoci v oblastiach,  na  ktoré  sa  vzťahuje  právo  Únie,  prostriedky  nápravy a konania  potrebné  na  zabezpečenie  ich  práva  na  účinnú  súdnu  ochranu.  Zásada  účinnej  súdnej  ochrany  práv  jednotlivcov  vyplývajúcich z práva  Únie,  na  ktorú  sa  odvoláva článok 19 ods. 1  druhý  pododsek  ZEÚ,  predstavuje  všeobecnú  zásadu  práva  Únie,  ktorá  vychádza z ústavných  tradícií  spoločných  členským  štátom,  bola  zakotvená v článkoch 6 a 13  EDĽP a v súčasnosti  je  potvrdená v článku 47  Charty  (rozsudok z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, body 189 a 190,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
Z toho  vyplýva,  že  každý  členský  štát  musí  podľa článku 19 ods. 1  druhého  pododseku  ZEÚ  zabezpečiť,  aby  orgány,  ktoré v zmysle  práva  Únie  ako  „súdne  orgány“  môžu  rozhodovať o otázkach  týkajúcich  sa  uplatňovania  alebo  výkladu  tohto  práva, a z tohto  dôvodu  patria  do  jeho  systému  opravných  prostriedkov v oblastiach,  na  ktoré  sa  právo  Únie  vzťahuje,  spĺňali  požiadavky  účinnej  súdnej  ochrany,  pričom  toto  ustanovenie  sa  týka  „oblastí,  na  ktoré  sa  vzťahuje  právo  Únie“  bez  ohľadu  na  okolnosti,  za  akých  členské  štáty  uplatňujú  toto  právo v zmysle článku 51 ods. 1  Charty  [pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 5. novembra  2019,  Komisia/Poľsko  (Nezávislosť  všeobecných  súdov), C‑192/18,  EU:C:2019:924, body 101 a 103,  ako  aj  citovanú  judikatúru; z 20. apríla  2021,  Repubblika, C‑896/19,  EU:C:2021:311, body 36 a 37,  ako  aj 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, body 191 a 192].
Aby  orgány,  ktoré  môžu  rozhodovať o otázkach  týkajúcich  sa  uplatňovania  alebo  výkladu  práva  Únie,  boli  schopné  zabezpečiť  účinnú  súdnu  ochranu,  ktorá  sa  vyžaduje  podľa článku 19 ods. 1  druhého  pododseku  ZEÚ,  je  prvoradé  zachovanie  ich  nezávislosti,  ako  to  potvrdzuje článok 47  druhý  odsek  Charty,  ktorý  medzi  požiadavkami  súvisiacimi  so  základným  právom  na  účinný  prostriedok  nápravy  uvádza  prístup k „nezávislému“  súdu  [rozsudky z 2. marca 2021, A. B. a i. (Vymenovanie  sudcov  na  Najvyšší  súd – Odvolanie), C‑824/18,  EU:C:2021:153, bod 115 a citovaná  judikatúra,  ako  aj z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 194].
Táto  požiadavka  nezávislosti  súdov,  ktorá  je  inherentnou  súčasťou  výkonu  úlohy  rozhodovať  ako  súd,  patrí  do  podstaty  práva  na  účinnú  súdnu  ochranu a základného  práva  na  spravodlivý  proces,  ktoré  má  zásadný  význam  ako  záruka  ochrany  všetkých  práv  vyplývajúcich  osobám  podliehajúcim  súdnej  právomoci z práva  Únie a zachovania  spoločných  hodnôt  členských  štátov  uvedených v článku 2 ZEÚ,  najmä  hodnoty  právneho  štátu  [rozsudok z 2. marca 2021, A. B. a i. (Vymenovanie  sudcov  na  Najvyšší  súd – Odvolanie), C‑824/18,  EU:C:2021:153, bod 116,  ako  aj  citovaná  judikatúra].
Ako  tiež  vyplýva  najmä z odôvodnenia  3  rozhodnutia  2006/928 a referenčných  kritérií  uvedených v bodoch 1 až  3  prílohy  tohto  rozhodnutia,  existencia  nestranného,  nezávislého a efektívneho  súdneho  systému  má  osobitný  význam  pri  boji  proti  korupcii,  najmä  tej,  ktorá  prebieha  na  najvyšších  miestach.
Požiadavka  nezávislosti  súdov  vyplývajúca z článku 19 ods. 1  druhého  pododseku  ZEÚ  má  dve  hľadiská.  Prvé,  vonkajšie,  hľadisko  vyžaduje,  aby  dotknutý  orgán  vykonával  svoje  úlohy  úplne  samostatne,  nikomu  hierarchicky  nepodliehal  alebo  nebol  podriadený a od  nikoho  neprijímal  príkazy  alebo  inštrukcie,  bez  ohľadu  na  ich  pôvod,  čím  je  chránený  pred  vonkajšími  zásahmi  alebo  tlakmi,  ktoré  by  mohli  ohroziť  nezávislosť  rozhodovania  jeho  členov a ovplyvniť  ich  rozhodnutia.  Druhé,  vnútorné,  hľadisko  súvisí s pojmom  nestrannosť a týka  sa  rovnakého  odstupu  od  účastníkov  konania a ich  príslušných  záujmov  vo  vzťahu k predmetu  sporu.  Toto  hľadisko  vyžaduje  rešpektovanie  objektívnosti a neexistenciu  akéhokoľvek  záujmu  na  vyriešení  sporu  mimo  striktného  uplatnenia  právneho  predpisu  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 19. novembra  2019, A. K. a i. (Nezávislosť  disciplinárneho  senátu  Najvyššieho  súdu), C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18,  EU:C:2019:982, body 121 a 122,  ako  aj  citovanú  judikatúru].
Tieto  záruky  nezávislosti a nestrannosti  vyžadované  podľa  práva  Únie  predpokladajú  existenciu  pravidiel,  ktoré  umožňujú  odstrániť  akékoľvek  oprávnené  pochybnosti  osôb  podliehajúcich  súdnej  právomoci,  pokiaľ  ide o neovplyvniteľnosť  dotknutého  orgánu z vonkajšieho  hľadiska a jeho  neutralitu  vo  vzťahu k protichodným  záujmom  [pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 19. septembra  2006,  Wilson, C‑506/04,  EU:C:2006:587, bod 53 a citovanú  judikatúru; z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 196,  ako  aj z 15. júla  2021,  Komisia/Poľsko  (Disciplinárny  režim  sudcov), C‑791/19,  EU:C:2021:596, bod 59 a citovanú  judikatúru].
V tejto  súvislosti  je  dôležité,  aby  boli  sudcovia  chránení  pred  vonkajšími  zásahmi  alebo  tlakmi,  ktoré  by  mohli  ohroziť  ich  nezávislosť.  Pravidlá  týkajúce  sa  postavenia  sudcov a výkonu  ich  funkcií  musia v prvom  rade  umožniť  vylúčiť  nielen  akýkoľvek  priamy  vplyv  vo  forme  pokynov,  ale  aj  formy  vplyvu,  ktoré  sú  viac  nepriame a mohli  by  ovplyvniť  rozhodnutia  dotknutých  sudcov, a v druhom  rade  tak  odstrániť  absenciu  dojmu  nezávislosti  alebo  nestrannosti  týchto  sudcov,  ktorá  by  mohla  narušiť  dôveru,  ktorú  musí  súdnictvo v demokratickej  spoločnosti a v právnom  štáte  vzbudzovať u osôb  podliehajúcich  súdnej  právomoci  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 2. marca 2021, A. B. a i. (Vymenovanie  sudcov  na  Najvyšší  súd – Odvolanie), C‑824/18,  EU:C:2021:153, body 119 a 139,  ako  aj  citovanú  judikatúru].
Pokiaľ  ide  konkrétne o ustanovenia  upravujúce  disciplinárny  režim,  požiadavka  nezávislosti  si  podľa  ustálenej  judikatúry  vyžaduje,  aby  tento  režim  poskytoval  potrebné  záruky s cieľom  predísť  akémukoľvek  riziku,  že  bude  využitý  ako  systém  politickej  kontroly  obsahu  súdnych  rozhodnutí. V tejto  súvislosti  sa  zdá  byť  zásadné,  aby  skutočnosť,  že  súdne  rozhodnutie  obsahuje  prípadné  pochybenie  vo  výklade a uplatňovaní  pravidiel  vnútroštátneho  práva a práva  Únie  alebo v posúdení  skutkových  okolností a hodnotení  dôkazov,  nemohla  sama  osebe  viesť ku vzniku  disciplinárnej  zodpovednosti  dotknutého  sudcu  [pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, body 198 a 234,  ako  aj  citovanú  judikatúru, a z 15. júla  2021,  Komisia/Poľsko  (Disciplinárny  režim  sudcov), C‑791/19,  EU:C:2021:596, body 134 a 138].  Inherentnú  záruku  nezávislosti  vnútroštátnych  sudcov  okrem  iného  predstavuje  skutočnosť,  že  títo  sudcovia  nemusia  čeliť  disciplinárnym  konaniam a sankciám  za  to,  že  uplatnili  svoju  možnosť  obrátiť  sa  na  Súdny  dvor v zmysle článku 267 ZFEÚ,  ktorá  spadá  do  ich  výlučnej  právomoci  [pozri v tejto  súvislosti  rozsudky z 5. júla  2016,  Ogňanov, C‑614/14,  EU:C:2016:514, body 17 a 25; z 26. marca 2020,  Miasto  Łowicz a Prokurator  Generalny, C‑558/18 a C‑563/18,  EU:C:2020:234, bod 59,  ako  aj z 23. novembra  2021,  IS  (Nezákonnosť  uznesenia o podaní  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania), C‑564/19,  EU:C:2021:949, bod 91].
Navyše v súlade  so  zásadou  deľby  moci,  ktorou  sa  vyznačuje  fungovanie  právneho  štátu,  musí  byť  nezávislosť  súdov  zaručená  najmä  vo  vzťahu k zákonodarnej a výkonnej  moci  [rozsudky z 19. novembra  2019, A. K. a i. (Nezávislosť  disciplinárneho  senátu  Najvyššieho  súdu), C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18,  EU:C:2019:982, bod 124 a citovaná  judikatúra,  ako  aj z 2. marca 2021, A. B. a i. (Vymenovanie  sudcov  na  Najvyšší  súd – Odvolanie), C‑824/18,  EU:C:2021:153, bod 118].
Ani článok 2,  ani článok 19 ods. 1  druhý  pododsek  ZEÚ a ani  nijaké  ďalšie  ustanovenie  práva  Únie  pritom  neukladá  členským  štátom  nejaký  konkrétny  ústavný  model  upravujúci  vzťahy a vzájomné  pôsobenie  medzi  jednotlivými  zložkami  štátnej  moci,  najmä  pokiaľ  ide o definovanie a vymedzenie  ich  právomocí,  to  však  neznamená,  že  by  členské  štáty  nemuseli  dodržiavať  predovšetkým  požiadavky  nezávislosti  súdov,  ktoré  vyplývajú z uvedených  ustanovení  práva  Únie  [s odkazom  na  judikatúru  Európskeho  súdu  pre  ľudské  práva v súvislosti s článkom 6 EDĽP  pozri  rozsudok z 19. novembra  2019, A. K. a i. (Nezávislosť  disciplinárneho  senátu  Najvyššieho  súdu), C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18,  EU:C:2019:982, bod 130].
Za  týchto  okolností článok 2 a článok 19 ods. 1  druhý  pododsek  ZEÚ  ani  rozhodnutie  2006/928  nebránia  vnútroštátnej  právnej  úprave  alebo  praxi,  podľa  ktorej  rozhodnutia  Ústavného  súdu  zaväzujú  všeobecné  súdy,  za  predpokladu,  že  vnútroštátne  právo  zaručuje  nezávislosť  uvedeného  Ústavného  súdu  najmä  od  zákonodarnej a výkonnej  moci,  ako  si  to  tieto  ustanoveniam  vyžadujú.  Naopak,  ak  vnútroštátne  právo  túto  nezávislosť  nezaručuje,  uvedené  ustanovenia  práva  Únie  bránia  takejto  vnútroštátnej  právnej  úprave  alebo  praxi,  keďže  taký  Ústavný  súd  nedokáže  zabezpečiť  účinnú  súdnu  ochranu,  ktorú  vyžaduje článok 19 ods. 1  druhý  pododsek  ZEÚ.
V prejednávanej  veci  sa  otázky  položené  vnútroštátnymi  súdmi v súvislosti s požiadavkou  nezávislosti  sudcov  vyplývajúcou z uvedených  ustanovení  práva  Únie  týkajú  po  prvé  všetkých  aspektov  postavenia,  zloženia a fungovania  Ústavného  súdu,  ktorý  vyhlásil  nálezy  dotknuté  vo  veci  samej.  Uvedené  vnútroštátne  súdy  najmä  poukazujú  na  to,  že  Ústavný  súd  nie  je  podľa  rumunskej  Ústavy  súčasťou  systému  súdnictva,  jeho  členov  menujú  orgány  spadajúce  do  zákonodarnej a výkonnej  moci,  ktoré  sa  naň  tiež  môžu  obrátiť, a napokon,  že  tento  súd  prekročil  svoje  právomoci a uskutočnil  svojvoľný  výklad  príslušnej  vnútroštátnej  právnej  úpravy.
Pokiaľ  ide o okolnosť,  že  Ústavný  súd  nie  je v zmysle  rumunskej  Ústavy  súčasťou  systému  súdnictva, v bode 229  tohto  rozsudku  sa  pripomína,  že  právo  Únie  neukladá  členským  štátom  nejaký  konkrétny  ústavný  model  upravujúci  vzťahy a vzájomné  pôsobenie  medzi  jednotlivými  zložkami  štátnej  moci,  najmä  pokiaľ  ide o definovanie a vymedzenie  ich  právomocí. V tejto  súvislosti  je  dôležité  spresniť,  že  právo  Únie  nebráni  vytvoreniu  Ústavného  súdu,  ktorého  rozhodnutia  zaväzujú  všeobecné  súdy,  ak  tento  Ústavný  súd  dodržiava  požiadavky  nezávislosti  uvedené v bodoch 224  až  230  tohto  rozsudku. Z návrhov  na  začatie  prejudiciálneho  konania  pritom  nijako  nevyplýva,  že  by  Ústavný  súd,  ktorého  úlohou  je  najmä  dozerať  na  ústavnosť  zákonov a nariadení,  ako  aj  rozhodovať o ústavnoprávnych  sporoch  medzi  orgánmi  verejnej  moci v zmysle článku 146 písm. d) a e)  rumunskej  Ústavy,  uvedené  požiadavky  nedodržiaval.
Pokiaľ  ide o podmienky  menovania  sudcov  Ústavného  súdu, z judikatúry  Súdneho  dvora  vyplýva,  že  samotná  skutočnosť,  že  dotknutí  sudcovia  sú,  ako  je  to v prípade  sudcov  Ústavného  súdu v zmysle článku 142 ods. 3  rumunskej  Ústavy,  vymenovaní  zákonodarnou a výkonnou  mocou,  nemôže  spôsobiť,  že  by  uvedení  sudcovia  boli  od  týchto  zložiek  moci  závislí, a ani  nemôže  vyvolávať  pochybnosti o ich  nestrannosti,  ak  dotknuté  osoby  po  vymenovaní  nie  sú  vystavené  žiadnemu  tlaku a nedostávajú  pokyny  pri  výkone  svojich  funkcií  [pozri  analogicky  rozsudok z 19. novembra  2019, A. K. a i. (Nezávislosť  disciplinárneho  senátu  Najvyššieho  súdu), C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18,  EU:C:2019:982, bod 133,  ako  aj  citovanú  judikatúru].
Aj  keď  sa  samozrejme  môže  ukázať,  že  je  nevyhnutné  zabezpečiť,  aby  hmotnoprávne  podmienky a procesné  postupy,  ktorými  sa  riadi  prijímanie  uvedených  rozhodnutí o vymenovaní,  boli  také,  že u osôb  podliehajúcich  súdnej  právomoci  nemôžu  po  vymenovaní  dotknutých  osôb  vyvolať  oprávnené  pochybnosti,  pokiaľ  ide o neovplyvniteľnosť  sudcov  vonkajšími  činiteľmi a o ich  neutralitu  vo  vzťahu k protichodným  záujmom, a aj  keď  je  na  tento  účel  dôležité  najmä  to,  aby  boli  uvedené  podmienky a postupy  navrhnuté  tak,  aby  spĺňali  požiadavky  uvedené v bode 226  tohto  rozsudku  [rozsudok z 2. marca 2021, A. B. a i. (Vymenovanie  sudcov  na  Najvyšší  súd – Odvolanie), C‑824/18,  EU:C:2021:153, bod 123,  ako  aj  citovaná  judikatúra], z informácií  nachádzajúcich  sa v návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  nevyplýva,  že  by  podmienky,  za  ktorých  došlo k vymenovaniu  sudcov  Ústavného  súdu,  ktorý  prijal  nálezy  dotknuté  vo  veci  samej,  neboli v súlade s uvedenými  požiadavkami.
Okrem  toho  je  potrebné  poukázať  na  to,  že  podľa  rovnakých  informácií  rumunská  Ústava  vo  svojom článku 142 ods. 2  stanovuje,  že  sudcovia  Ústavného  súdu  sú  „vymenovaní  na  deväť  rokov,  pričom  toto  funkčné  obdobie  nemožno  predĺžiť  alebo  obnoviť“, a v článku 145  ďalej  spresňuje,  že  sudcovia  sú  „pri  výkone  svojej  funkcie  nezávislí a počas  ich  funkčného  obdobia  ich  nemožno  odvolať“.  Navyše článok 143  uvedenej  Ústavy  upravuje  podmienky  menovania  sudcov  Ústavného  súdu a v tejto  súvislosti z neho  vyplýva  požiadavka,  podľa  ktorej  uvedení  sudcovia  musia  mať  „vynikajúcu  právnickú  kvalifikáciu,  musia  dosahovať  vysokú  úroveň  odbornej  spôsobilosti a najmenej  18  rokov  vykonávať  právnu  prax  alebo  pôsobiť v oblasti  vysokoškolského  vzdelávania“,  kým článok 144  rovnakej  Ústavy  zakotvuje  zásadu  nezlučiteľnosti  funkcie  sudcu  Ústavného  súdu  „s nijakou  inou  verejnou  alebo  súkromnou  funkciou s výnimkou  pedagogickej  činnosti v oblasti  právnického  vysokoškolského  vzdelávania“.
Treba  dodať,  že  skutočnosť,  že  na  Ústavný  súd  sa  môžu  obrátiť  orgány  spadajúce  do  výkonnej a zákonodarnej  moci,  je  spojená s povahou a poslaním  súdu,  ktorý  je  vytvorený,  aby  rozhodoval o ústavnoprávnych  sporoch a sama  osebe  nemôže  byť  aspektom  spochybňujúcim  nezávislosť  uvedeného  súdu  od  spomenutých  zložiek  štátnej  moci.
V súvislosti s otázkou, či Ústavný súd nekonal v konaniach, ktoré viedli k vyhláseniu nálezov vo veci samej, nezávisle a nestranne, vnútroštátne súdy poukazujú na jedinú okolnosť spočívajúcu v tom, že Ústavný súd prekročil svoje právomoci na úkor rumunského súdneho orgánu a vyložil príslušnú rumunskú právnu úpravu svojvoľným spôsobom, avšak ani v prípade, že sa táto okolnosť preukáže, to ešte nemusí znamenať, že Ústavný súd nespĺňa požiadavky nezávislosti a nestrannosti, ktoré pripomínajú body 224 až 230 tohto rozsudku. Návrhy na začatie prejudiciálneho konania totiž neobsahujú nijakú inú podrobne opísanú skutočnosť, z ktorej by vyplývalo, že predmetné nálezy boli vyhlásené v kontexte vzbudzujúcom oprávnenú pochybnosť o tom, že Ústavný súd uvedené požiadavky v plnom rozsahu rešpektoval.
Pokiaľ  ide  po  druhé o disciplinárnu  zodpovednosť,  ktorej  môžu  sudcovia  všeobecných  súdov  čeliť v zmysle  dotknutej  vnútroštátnej  právnej  úpravy v prípade  nerešpektovania  rozhodnutí  Ústavného  súdu,  je  pravda,  že  ochrana  nezávislosti  súdov  nemôže  mať  za  následok,  že  sa  úplne  vylúči  možnosť  vzniku  disciplinárnej  zodpovednosti  sudcu v niektorých  celkom  výnimočných  prípadoch z dôvodu  súdnych  rozhodnutí,  ktoré  prijal.  Požiadavka  nezávislosti  totiž  evidentne  nemá  za  cieľ  odobriť  prípadné  vážne a úplne  neospravedlniteľné  správanie  sudcov,  ktoré  by  spočívalo  napríklad v porušovaní – úmyselnom,  na  základe  zlého  úmyslu  či  obzvlášť  závažnej a hrubej  nedbanlivosti – pravidiel  vnútroštátneho  práva a práva  Únie,  ktorých  dodržiavanie  majú  zabezpečiť,  alebo  vo  svojvôli  či v odopretí  spravodlivosti,  hoci  ako  nositelia  rozhodovacej  funkcie  majú  úlohu  rozhodovať v sporoch,  ktoré  im  predkladajú  osoby  podliehajúce  súdnej  právomoci  [rozsudok z 15. júla  2021,  Komisia/Poľsko  (Disciplinárny  režim  sudcov), C‑791/19,  EU:C:2021:596, bod 137].
Na účely zachovania tejto nezávislosti, a teda zabránenia situácii, v ktorej by disciplinárny režim mohol byť odklonený od svojich legitímnych cieľov a využívaný na účel politickej kontroly súdnych rozhodnutí alebo nátlaku na sudcov, sa však zdá byť zásadné, aby skutočnosť, že súdne rozhodnutie obsahuje prípadné pochybenie vo výklade a uplatňovaní pravidiel vnútroštátneho práva a práva Únie alebo v posúdení skutkových okolností a hodnotení dôkazov, nemohla sama osebe viesť ku vzniku disciplinárnej zodpovednosti dotknutého sudcu [rozsudok z 15. júla  2021,  Komisia/Poľsko  (Disciplinárny  režim  sudcov), C‑791/19,  EU:C:2021:596, bod 138 a citovaná judikatúra].
Preto je dôležité, aby bolo založenie disciplinárnej zodpovednosti sudcu z dôvodu súdneho rozhodnutia obmedzené na celkom výnimočné prípady, akými sú prípady uvedené v bode 238 tohto rozsudku, a v tejto súvislosti podliehalo objektívnym a overiteľným kritériám, ktoré súvisia s požiadavkami na riadny výkon spravodlivosti, ako aj zárukám, ktoré majú zabrániť riziku vyvíjania vonkajšieho tlaku na obsah súdnych rozhodnutí, čím sa v mysliach osôb podliehajúcich súdnej právomoci rozptýlia akékoľvek oprávnené pochybnosti, pokiaľ ide o neovplyvniteľnosť dotknutých sudcov a ich neutralitu vo  vzťahu k protichodným  záujmom  [rozsudok z 15. júla  2021,  Komisia/Poľsko  (Disciplinárny  režim  sudcov), C‑791/19,  EU:C:2021:596, bod 139 a citovaná judikatúra].
V prejednávanej  veci  informácie  vyplývajúce z návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  nepoukazujú  na  to,  že  by  disciplinárna  zodpovednosť  vnútroštátnych  sudcov  všeobecných  súdov  vyplývajúca z nedodržania  rozhodnutí  Ústavného  súdu,  ako  ju  upravuje článok 99 písm. ș) zákona č. 303/2004, ktorého znenie neobsahuje nijakú inú podmienku, bola obmedzená na celkom výnimočné prípady uvedené v bode 238 tohto rozsudku, čo je v rozpore s judikatúrou pripomenutou v bode 239 a 240 tohto rozsudku.
Z toho  vyplýva,  že článok 2 a článok 19 ods. 1  druhý  pododsek  ZEÚ,  ako  aj  rozhodnutie  2006/928  sa  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  nebránia  vnútroštátnej  právnej  úprave  alebo  praxi,  podľa  ktorej  rozhodnutia  Ústavného  súdu  zaväzujú  všeobecné  súdy,  za  predpokladu,  že  vnútroštátne  právo  zaručuje  nezávislosť  uvedeného  Ústavného  súdu  najmä  od  zákonodarnej a výkonnej  moci,  ako  si  to  uvedené  ustanovenia  vyžadujú.  Naopak  tieto  ustanovenia  Zmluvy  EÚ a predmetné  rozhodnutie  sa  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  vnútroštátnej  právnej  úprave,  podľa  ktorej  akékoľvek  nerešpektovanie  rozhodnutí  vnútroštátneho  ústavného  súdu  zo  strany  vnútroštátnych  sudcov  všeobecných  súdov  môže  spôsobiť  vznik  ich  disciplinárnej  zodpovednosti.
Za  týchto  okolností a v súvislosti s vecami, v ktorých  vnútroštátna  právna  úprava  alebo  prax  vo  veci  samej  vykonávajú  právo  Únie v zmysle článku 51 ods. 1  Charty,  nie  je  samostatné  preskúmanie článku 47  Charty,  ktoré  by  mohlo  len  podporiť  záver  uvedený v predchádzajúcom  bode,  nevyhnutné  na  účely  odpovede  na  otázky  vnútroštátneho  súdu a vyriešenia  sporov, o ktorých  tieto  súdy  rozhodujú.
–
O prednosti práva Únie
Vnútroštátne  súdy  poukazujú  na  to,  že  judikatúra  Ústavného  súdu  vyplývajúca z nálezov  vo  veci  samej, v súvislosti s ktorou  tieto  súdy  majú  pochybnosť o jej  súlade s právom  Únie,  má v zmysle článku 147 ods. 4  rumunskej  Ústavy  záväznú  povahu a vnútroštátne  súdy  ju  musia  rešpektovať, v opačnom  prípade  by  ich  členovia  mohli  čeliť  disciplinárnej  sankcii  podľa článku 99 písm. ș)  zákona  č. 303/2004.  Za  týchto  okolností  sa  uvedené  súdy  pýtajú,  či  zásada  prednosti  práva  Únie  bráni  takejto  vnútroštátnej  právnej  úprave  alebo  praxi a umožňuje  vnútroštátnemu  súdu,  aby  podobnú  judikatúru  neuplatnil  bez  toho,  aby  jeho  členovia  boli  vystavení  riziku  uloženia  disciplinárnej  sankcie.
V tejto  súvislosti  je  potrebné  pripomenúť,  že v ustálenej  judikatúre  týkajúcej  sa  Zmluvy  EHS  už  Súdny  dvor  konštatoval,  že  Zmluvy  Spoločenstva,  na  rozdiel  od  bežných  medzinárodných  zmlúv,  vytvorili  vlastný  nový  právny  poriadok,  ktorý  sa  stáva  súčasťou  právneho  systému  členských  štátov  pri  nadobudnutí  platnosti  Zmlúv a súdy  týchto  členských  štátov  ho  musia  rešpektovať.  Tento  nový  právny  poriadok, v prospech  ktorého  členské  štáty  obmedzili v oblastiach  vymedzených  Zmluvami  svoje  zvrchované  práva a ktorému  podliehajú  nielen  členské  štáty,  ale  aj  ich  štátni  príslušníci,  sprevádzajú  aj  jeho  vlastné  inštitúcie  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 5. februára  1963,  van  Gend & Loos,  26/62,  EU:C:1963:1, s. 23, a z 15. júla  1964,  Costa,  6/64,  EU:C:1964:66, s. 1158 a 1159).
Súdny  dvor  preto v rozsudku z 15. júla  1964,  Costa  (6/64,  EU:C:1964:66, s. 1158  až  1160)  stanovil  zásadu  prednosti  práva  Spoločenstva,  ktorá  sa  vykladá v tom  zmysle,  že  zakotvuje  prednosť  tohto  práva  pred  právom  členských  štátov. V tejto  súvislosti  konštatoval,  že  dôsledkom  vytvorenia  vlastného  právneho  poriadku  Zmluvou  EHS,  ktorý  členské  štáty  prijali  na  základe  reciprocity,  je,  že  štáty  nemôžu  presadzovať  neskoršie  jednostranné  opatrenie,  ktoré  by  bolo v rozpore s týmto  právnym  poriadkom,  ani  odporovať  právu,  ktoré  vzniklo  zo  Zmluvy  EHS,  na  základe  akýchkoľvek  vnútroštátnych  právnych  noriem,  inak  by  toto  právo  stratilo  svoju  komunitárnu  povahu a bol  by  spochybnený  právny  základ  samotného  Spoločenstva.  Okrem  toho  vykonateľnosť  práva  Spoločenstva  sa  nemôže v jednotlivých  štátoch  líšiť v závislosti  od  neskorších  vnútroštátnych  predpisov,  lebo  by  bolo  ohrozené  uskutočňovanie  cieľov  Zmluvy  EHS a vznikla  by  diskriminácia  na  základe  štátnej  príslušnosti,  ktorú  táto  Zmluva  zakazuje.
V bode 21  svojho  stanoviska  1/91  (Dohoda o EHP – I)  zo  14. decembra  1991  (EU:C:1991:490)  Súdny  dvor v tejto  línii  konštatoval,  že  hoci  sa  Zmluva  EHS  uzavrela v podobe  medzinárodnej  dohody,  tvorí  konštitučnú  listinu  právneho  spoločenstva a hlavnými  vlastnosťami  takto  vytvoreného  právneho  poriadku  Spoločenstva  sú  najmä  jeho  nadradenosť  vo  vzťahu k právnym  predpisom  členských  štátov a priamy  účinok  radu  ustanovení  uplatniteľných  voči  ich  štátnym  príslušníkom  aj  voči  členským  štátom  samotným.
Tieto  základné  vlastnosti  právneho  poriadku  Únie a význam  rešpektu,  ktorý  mu  prináleží,  okrem  toho  potvrdila  jednohlasná  ratifikácia  zmlúv,  ktorými  sa  mení a dopĺňa  Zmluva o EHS, a najmä  Lisabonskej  zmluvy.  Pri  jej  prijímaní  konferencia  zástupcov  vlád  členských  štátov  výslovne  pripomenula  vo  svojom  vyhlásení č. 17  týkajúcom  sa  prednosti a pripojenom k záverečnému  aktu  medzivládnej  konferencie,  ktorá  prijala  Lisabonskú  zmluvu  (Ú. v. EÚ 2012,  C 326, s. 346),  že v súlade s ustálenou  judikatúrou  Súdneho  dvora  majú  Zmluvy a právo  prijaté  Úniou  na  základe  Zmlúv  prednosť  pred  právom  členských  štátov  za  podmienok  ustanovených v uvedenej  judikatúre.
Je  potrebné  doplniť,  že  podľa článku 4 ods. 2 ZEÚ Únia  rešpektuje  rovnosť  členských  štátov  pred  Zmluvami.  Únia  však  túto  rovnosť  môže  rešpektovať  len  vtedy,  keď  členské  štáty v zmysle  zásady  prednosti  práva  Únie  nemôžu  proti  právu  Únie  presadzovať  akékoľvek  jednostranné  opatrenie.
Po  nadobudnutí  platnosti  Lisabonskej  zmluvy  Súdny  dvor  opakovane  potvrdil  svoju  predchádzajúcu  judikatúru o zásade  prednosti  práva  Únie,  ktorá  ukladá  všetkým  orgánom  členských  štátov  povinnosť  zaručiť  plný  účinok  jednotlivých  noriem  Únie,  pričom  právo  členských  štátov  nemôže  mať  vplyv  na  účinok  priznaný  týmto  jednotlivým  normám  na  území  uvedených  štátov  [rozsudky z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 244 a citovaná  judikatúra;  zo  6. októbra  2021,  W.Ż  (Senát  Najvyššieho  súdu  pre  mimoriadne  preskúmanie a veci  verejné – Vymenovanie), C‑487/19,  EU:C:2021:798, bod 156,  ako  aj z 23. novembra  2021,  IS  (Nezákonnosť  uznesenia o podaní  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania), C‑564/19,  EU:C:2021:949, bod 78 a citovaná  judikatúra].
Zo  zásady  prednosti  práva  Únie  teda  vyplýva,  že  ak  sa  členský  štát  odvoláva  na  ustanovenia  vnútroštátneho  práva,  hoci  aj  ústavnej  povahy,  nemôže  to  ohroziť  jednotu a účinnosť  práva  Únie.  Podľa  ustálenej  judikatúry  sú  totiž  účinky  spojené  so  zásadou  prednosti  práva  Únie  záväzné  pre  všetky  orgány  členského  štátu,  pričom  tomu  najmä  nemôžu  brániť  vnútroštátne  ustanovenia  vrátane  tých  ústavných  [rozsudky z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, bod 245 a citovaná  judikatúra;  zo  6. októbra  2021,  W.Ż.  (Senát  Najvyššieho  súdu  pre  mimoriadne  preskúmanie a veci  verejné – Vymenovanie), C‑487/19,  EU:C:2021:798, bod 157,  ako  aj z 23. novembra  2021,  IS  (Nezákonnosť  uznesenia o podaní  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania), C‑564/19,  EU:C:2021:949, bod 79 a citovaná  judikatúra].
V tejto  súvislosti  je  potrebné  predovšetkým  pripomenúť,  že  zásada  prednosti  práva  Únie  vyžaduje,  aby v prípade  nemožnosti  vyložiť  vnútroštátnu  právnu  úpravu v súlade s požiadavkami  práva  Únie  vnútroštátny  súd,  ktorý  je v rámci  svojej  právomoci  poverený  uplatňovať  ustanovenia  práva  Únie,  zabezpečil  plný  účinok  uvedených  požiadaviek v spore, o ktorom  rozhoduje, a v prípade  potreby z vlastnej  iniciatívy  neuplatnil  akúkoľvek,  hoci  aj  časovo  následnú,  vnútroštátnu  právnu  úpravu  alebo  prax  odporujúcu  ustanoveniu  práva  Únie s priamym  účinkom,  pričom  nemusí  požiadať o predchádzajúce  zrušenie  tejto  vnútroštátnej  právnej  úpravy  alebo  praxe  zákonodarnou  cestou  alebo  akýmkoľvek  iným  ústavným  postupom  alebo  na  takéto  zrušenie  počkať  pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, body 247 a 248,  ako  aj z 23. novembra  2021,  IS  (Nezákonnosť  uznesenia o podaní  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania), C‑564/19,  EU:C:2021:949, bod 80.
Pokiaľ  ide o ustanovenia  práva  Únie,  ktorých  sa  týkajú  prejednávané  návrhy  na  začatie  prejudiciálneho  konania,  je  potrebné  pripomenúť,  že v zmysle  judikatúry  Súdneho  dvora  sú článok 19 ods. 1  druhý  pododsek  ZEÚ, článok 325 ods. 1 ZFEÚ,  ako  aj  referenčné  kritériá  uvedené v prílohe  rozhodnutia  2006/928  formulované  jasne a presne a nie  sú  spojené s nijakou  podmienkou,  takže  majú  priamy  účinok  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 5. decembra  2017, M.A.S. a M.B.,   C‑42/17,  EU:C:2017:936, body 38 a 39,  ako  aj z 18. mája  2021,  Asociaţia  „Forumul  Judecătorilor  din  România“ a i., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19,  EU:C:2021:393, body 249 a 250).
V tomto  kontexte  je  potrebné  spresniť,  že  podľa článku 19 ZEÚ vnútroštátnym  súdom a Súdnemu  dvoru  prislúcha,  aby  zaručili  plné  uplatňovanie  práva  Únie  vo  všetkých  členských  štátoch,  ako  aj  účinnú  súdnu  ochranu,  ktorá  pre  osoby  podliehajúce  súdnej  právomoci z tohto  práva  vyplýva,  pričom  Súdny  dvor  má  výlučnú  právomoc  poskytnúť  konečný  výklad  uvedeného  práva  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 2. septembra  2021,  Moldavská  republika, C‑741/19,  EU:C:2021:655, bod 45).  Pri  výkone  tejto  právomoci  prináleží v konečnom  dôsledku  Súdnemu  dvoru,  aby  spresnil  pôsobnosť  zásady  prednosti  práva  Únie v súvislosti s relevantnými  ustanoveniami  tohto  práva a táto  pôsobnosť  nemôže  závisieť  od  výkladu  vnútroštátnych  právnych  predpisov  ani  od  výkladu  ustanovení  práva  Únie,  ktorý  vykoná  vnútroštátny  súd a nezodpovedá  výkladu  Súdneho  dvora.  Konanie o prejudiciálnej  otázke  upravené v článku 267 ZFEÚ,  ktoré  je  základom  celého  súdneho  systému  vytvoreného  Zmluvami,  nastoľuje  na  tento  účel  dialóg  medzi  súdmi,  konkrétne  medzi  Súdnym  dvorom a súdmi  členských  štátov,  ktorého  cieľom  je  zabezpečiť  jednotný  výklad  práva  Únie,  čím  umožňuje  zabezpečiť  jeho  súdržnosť,  plný  účinok a autonómiu a nakoniec  aj  špecifický  charakter  práva  vytvoreného  Zmluvami  (rozsudky  zo  6. marca 2018,  Achmea, C‑284/16,  EU:C:2018:158, bod 37 a citovaná  judikatúra,  ako  aj  zo  6. októbra  2021,  Consorzio  Italian  Management a Catania  Multiservizi, C‑561/19,  EU:C:2021:799, bod 27).
V prejednávanej  veci  vnútroštátne  súdy  poukazujú  na  to,  že  podľa  rumunskej  Ústavy  sú  viazané  judikatúrou  vyplývajúcou z dotknutých  nálezov  Ústavného  súdu a nemôžu  túto  judikatúru  neuplatniť,  pretože  ich  členom  hrozí  konanie o uložení  disciplinárnych  sankcií,  hoci  sa s ohľadom na rozsudok  vyhlásený  Súdnym  dvorom v prejudiciálnom  konaní  domnievajú,  že  uvedená  judikatúra  je v rozpore s právom  Únie.
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že  pokiaľ  ide o výklad  dotknutých  ustanovení  práva  Únie,  rozsudok  vyhlásený  Súdnym  dvorom v prejudiciálnom  konaní  je  pre  vnútroštátny  súd v súvislosti s vyriešením  sporu  vo  veci  samej  záväzný  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 5. apríla  2016,  PFE, C‑689/13,  EU:C:2016:199, bod 38 a citovanú  judikatúru).
Vnútroštátnemu  súdu,  ktorý  využil  možnosť  alebo  splnil  svoju  povinnosť  obrátiť  sa  na  Súdny  dvor s návrhom  na  začatie  prejudiciálneho  konania v zmysle článku 267 ZFEÚ,  nemožno  brániť,  aby  mohol  okamžite  uplatniť  právo  Únie v súlade s rozhodnutím  alebo  judikatúrou  Súdneho  dvora,  inak  by  bol  potrebný  účinok  uvedeného  ustanovenia  oslabený  (pozri v tejto  súvislosti  rozsudky z 9. marca 1978,  Simmenthal,  106/77,  EU:C:1978:49, bod 20, a z 5. apríla  2016,  PFE, C‑689/13,  EU:C:2016:199, bod 39).  Je  potrebné  doplniť,  že  možnosť  urobiť  presne v čase  tohto  uplatnenia  všetko  potrebné s cieľom  neuplatniť  vnútroštátnu  právnu  úpravu  alebo  prax,  ktoré  by  prípadne  mohli  byť  prekážkou  plnej  účinnosti  právnych  noriem  Únie,  je  neoddeliteľnou  súčasťou  úloh  sudcu  Únie,  ktoré  prináležia  vnútroštátnemu  sudcovi  poverenému  uplatňovaním  právnych  noriem  Únie v rámci  jeho  právomocí,  takže  výkon  tejto  právomoci  je  inherentnou  zárukou  nezávislosti  súdov  vyplývajúcou z článku 19 ods. 1  druhého  pododseku  ZEÚ  [pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 26. marca 2020,  Miasto  Łowicz a Prokurator  Generalny, C‑558/18 a C‑563/18,  EU:C:2020:234, bod 59,  ako  aj z 23. novembra  2021,  IS  (Nezákonnosť  uznesenia o podaní  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania), C‑564/19,  EU:C:2021:949, bod 91.
Akákoľvek  vnútroštátna  právna  úprava  alebo  prax,  ktorá  by  mohla  oslabiť  účinnosť  uplatňovania  práva  Únie  tým,  že  príslušnému  vnútroštátnemu  súdu,  ktorý  aplikuje  toto  právo,  nepriznáva  ani  vo  chvíli  tohto  uplatnenia  právomoc,  aby  urobil  všetko,  čo  je  nevyhnutné  na  neuplatnenie  vnútroštátneho  ustanovenia  alebo  praxe,  ktoré  môžu  byť  prekážkou  plného  účinku  noriem  Únie,  je  totiž  nezlučiteľná s požiadavkami,  ktoré  sú  podstatou  práva  Únie  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 22. júna  2010,  Melki a Abdeli, C‑188/10 a C‑189/10,  EU:C:2010:363, bod 44 a citovanú  judikatúru; z 5. apríla  2016,  PFE, C‑689/13,  EU:C:2016:199, bod 41,  ako  aj  zo  4. decembra  2018,  Minister  for  Justice  and  Equality a Commissioner  of  An  Garda  Síochána, C‑378/17,  EU:C:2018:979, bod 36).
Vnútroštátna  právna  úprava  alebo  prax,  podľa  ktorej  nálezy  Ústavného  súdu  zaväzujú  všeobecné  súdy,  aj  keď  uvedené  súdy  zastávajú s ohľadom na rozsudok,  ktorý v prejudiciálnom  konaní  vyhlásil  Súdny  dvor,  názor,  že  judikatúra  vyplývajúca z týchto  ústavných  nálezov  je v rozpore s právom  Únie,  môže  týmto  súdom  brániť v zabezpečení  plného  účinku  požiadaviek  tohto  práva,  pričom  tento  zabraňujúci  účinok  môže  ešte  viac  posilniť  skutočnosť,  že  vnútroštátne  právo  kvalifikuje  prípadné  nerešpektovanie  uvedenej  ústavnej  judikatúry  ako  disciplinárne  previnenie.
V tomto  kontexte  je  potrebné  poukázať  na  to,  že článok 267 ZFEÚ bráni  akejkoľvek  vnútroštátnej  právnej  úprave  alebo  praxi,  ktorá  môže  vnútroštátnym  súdom  zabrániť,  podľa  okolností,  využiť  možnosť  alebo  splniť  povinnosť  podľa článku 267  obrátiť  sa s návrhom  na  načatie  prejudiciálneho  konania  na  Súdny  dvor  [pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 5. apríla  2016,  PFE, C‑689/13,  EU:C:2016:199, body 32  až  34 a citovanú  judikatúru; z 19. novembra  2019, A. K. a i. (Nezávislosť  disciplinárneho  senátu  Najvyššieho  súdu), C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18,  EU:C:2019:982, bod 103,  ako  aj z 23. novembra  2021,  IS  (Nezákonnosť  uznesenia o podaní  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania), C‑564/19,  EU:C:2021:949, bod 93].  Okrem  toho  podľa  judikatúry  pripomenutej v bode 227  tohto  rozsudku  predstavuje  skutočnosť,  že  vnútroštátni  sudcovia  nebudú  čeliť  disciplinárnym  konaniam  alebo  sankciám  za  to,  že  využili  možnosť, ktorá spadá do ich výlučnej právomoci,  obrátiť  sa  podľa článku 267 ZFEÚ na  Súdny  dvor,  inherentnú  záruku  ich  nezávislosti.  Rovnako v prípade,  že  sudca  vnútroštátneho  všeobecného  súdu  dospeje  na  základe  odpovede  Súdneho  dvora k záveru,  že  judikatúra  vnútroštátneho  ústavného  súdu  je v rozpore s právom  Únie,  nemôže  skutočnosť,  že  tento  vnútroštátny  sudca  uvedenú  judikatúru  neuplatnil v súlade  so  zásadou  prednosti  práva  Únie v nijakom  prípade  spôsobiť  vznik  jeho  disciplinárnej  zodpovednosti.
V prejednávanej  veci  zo  spisu,  ktorý  má k dispozícii  Súdny  dvor,  vyplýva,  že v zmysle článku 99 písm. ș)  zákona  č. 303/2004  sa  začali  disciplinárne  konania  proti  niektorým  sudcom  vnútroštátnych  súdov  po  tom,  čo  podali  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania.  Okrem  toho  nie  je  vylúčené,  že  vzhľadom  na  judikatúru  Ústavného  súdu  uvedenú v bode 58  tohto  rozsudku  môžu  sudcovia  uvedených  súdov v prípade,  že  odpoveď  Súdneho  dvora  bude  viesť k tomu,  že  neuplatnia  judikatúru  Ústavného  súdu  vyplývajúcu z nálezov  vo  veci  samej,  čeliť  riziku  uloženia  disciplinárnych  sankcií.
To  znamená,  že  zásada  prednosti  práva  Únie  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  vnútroštátnej  právnej  úprave  alebo  praxi,  podľa  ktorej  sú  vnútroštátne  všeobecné  súdy  viazané  nálezmi  vnútroštátneho  ústavného  súdu,  pričom z toho  dôvodu a pod  hrozbou  dopustenia  sa  disciplinárneho  previnenia  nemôžu  na  základe  vlastnej  právomoci  neuplatniť  judikatúru  vyplývajúcu z týchto  nálezov,  hoci  sa s ohľadom na rozsudok  Súdneho  dvora  domnievajú,  že  je v rozpore s článkom 19 ods. 1  druhým  pododsekom  ZEÚ, článkom 325 ods. 1 ZFEÚ alebo s rozhodnutím  2006/928.
Vzhľadom  na  všetky  uvedené  skutočnosti  je  potrebné  na  druhú a tretiu  otázku  vo  veciach C‑357/19, C‑379/19, C‑811/19 a C‑840/19,  ako  aj  na  jedinú  otázku  vo  veci C‑547/19  odpovedať,  že:
–        článok 2 a článok 19 ods. 1  druhý  pododsek  ZEÚ,  ako  aj  rozhodnutie  2006/928  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  nebránia  vnútroštátnej  právnej  úprave  alebo  praxi,  podľa  ktorej  rozhodnutia  vnútroštátneho  ústavného  súdu  zaväzujú  všeobecné  súdy,  za  predpokladu,  že  vnútroštátne  právo  zaručuje  nezávislosť  uvedeného  Ústavného  súdu  najmä  od  zákonodarnej a výkonnej  moci,  ako  si  to  uvedené  ustanovenia  vyžadujú.  Naopak,  tieto  ustanovenia  Zmluvy  EÚ a predmetné  rozhodnutie  sa  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  vnútroštátnej  právnej  úprave,  podľa  ktorej  akékoľvek  nerešpektovanie  rozhodnutí  vnútroštátneho  ústavného  súdu  zo  strany  vnútroštátnych  sudcov  všeobecných  súdov  môže  spôsobiť  vznik  ich  disciplinárnej  zodpovednosti,
–        zásada  prednosti  práva  Únie  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  vnútroštátnej  právnej  úprave  alebo  praxi,  podľa  ktorej  sú  vnútroštátne  všeobecné  súdy  viazané  rozhodnutiami  vnútroštátneho  ústavného  súdu,  pričom z toho  dôvodu a pod  hrozbou  dopustenia  sa  disciplinárneho  previnenia  nemôžu  na  základe  vlastnej  právomoci  neuplatniť  judikatúru  vyplývajúcu z týchto  rozhodnutí,  hoci  sa s ohľadom na rozsudok  Súdneho  dvora  domnievajú,  že  táto  judikatúra  je v rozpore s článkom 19 ods. 1  druhým  pododsekom  ZEÚ, článkom 325 ods. 1 ZFEÚ alebo  rozhodnutím  2006/928.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (veľká  komora)  rozhodol  takto:
1.
Rozhodnutie Komisie 2006/928 z 13. decembra 2006, ktorým sa zriaďuje mechanizmus na zaistenie spolupráce a overovania pokroku v Rumunsku na účely osobitných referenčných kritérií v oblastiach reformy súdnictva a boja proti korupcii, je pre Rumunsko v celom rozsahu záväzné dovtedy, kým sa nezruší. Referenčné kritériá uvedené v jeho prílohe majú zaručiť, že tento členský štát bude rešpektovať hodnotu právneho štátu uvedenú v článku 2 ZEÚ, a sú preň záväzné v tom zmysle, že je povinný prijať primerané opatrenia na splnenie týchto kritérií, pričom musí v súlade so zásadou lojálnej spolupráce uvedenou v článku 4 ods. 3 ZEÚ náležite zohľadniť správy vypracované Európskou komisiou na základe uvedeného rozhodnutia, najmä odporúčania formulované v týchto správach.
2.
[Opravené uznesením z 15. marca 2022] Článok 325 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 2 Dohovoru vypracovaného na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev, ktorý bol podpísaný v Bruseli 26. júla 1995, a rozhodnutie 2006/928 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave alebo praxi, podľa ktorej rozsudky v oblasti korupcie a podvodov s daňou z pridanej hodnoty (DPH), ktoré neboli vyhlásené v prvom stupni senátmi špecializovanými v tejto oblasti alebo v odvolacom konaní senátmi, ktorých všetci členovia boli vybratí žrebovaním, sú poznačené absolútnou neplatnosťou, takže predmetné veci týkajúce sa korupcie a podvodov s DPH sa musia – prípadne po podaní mimoriadneho opravného prostriedku proti právoplatným rozsudkom – opätovne preskúmať v prvom a/alebo druhom stupni, ak uplatnenie takejto vnútroštátnej právnej úpravy alebo praxe môže vytvoriť systematické riziko beztrestnosti skutkov zakladajúcich závažné trestné činy podvodu poškodzujúce finančné záujmy Únie alebo trestné činy korupcie vo všeobecnosti. Povinnosť zabezpečiť, aby takéto trestné činy boli predmetom trestných sankcií, ktoré sú účinné a odrádzajúce, neznamená, že vnútroštátny súd nie je povinný overiť náležité dodržiavanie základných práv zaručených v článku 47 Charty základných práv Európskej únie, pričom uvedený vnútroštátny súd nemôže uplatniť vnútroštátny štandard základných práv, ktorý by spôsoboval uvedené systematické riziko beztrestnosti.
3.
Článok 2 a článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ, ako aj rozhodnutie 2006/928 sa má vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave alebo praxi, podľa ktorej rozhodnutia vnútroštátneho ústavného súdu zaväzujú všeobecné súdy, za predpokladu, že vnútroštátne právo zaručuje nezávislosť uvedeného ústavného súdu najmä od zákonodarnej a výkonnej moci, ako si to uvedené ustanovenia vyžadujú. Naopak, tieto ustanovenia Zmluvy EÚ a predmetné rozhodnutie sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej akékoľvek nerešpektovanie rozhodnutí vnútroštátneho ústavného súdu zo strany vnútroštátnych sudcov všeobecných súdov môže spôsobiť vznik ich disciplinárnej zodpovednosti.
4.
Zásada prednosti práva Únie sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave alebo praxi, podľa ktorej sú vnútroštátne všeobecné súdy viazané rozhodnutiami vnútroštátneho ústavného súdu, pričom z toho dôvodu a pod hrozbou dopustenia sa disciplinárneho previnenia nemôžu na základe vlastnej právomoci neuplatniť judikatúru vyplývajúcu z týchto rozhodnutí, hoci sa s ohľadom na rozsudok Súdneho dvora domnievajú, že táto judikatúra je v rozpore s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ, článkom 325 ods. 1 ZFEÚ alebo rozhodnutím 2006/928.
Podpisy
*
Jazyk konania: rumunčina.