CELEX: 62019CJ0097
Előzetes döntéshozatal
Vámkódex
Vámáru‑nyilatkozatok
E kódex 78. cikke
; A vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálata
A nyilatkozattevő neve
A nyilatkozattevő személyére vonatkozó információknak a közvetett képviseleti viszony fennállásának a megállapítása céljából történő módosítása
A behozatali engedélyt megszerző személy közvetett képviselete

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (
HL 1992. L 302., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.; a továbbiakban: Vámkódex) 78. cikke (3) bekezdésének az értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet a Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG és a Hauptzollamt Köln (kölni fővámhivatal, Németország; a továbbiakban: fővámhivatal) között annak tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, hogy ez utóbbi elutasította a vámáru‑nyilatkozatban szereplő nyilatkozattevő személyére vonatkozó információk kijavítása iránti kérelmet.
Jogi háttér
A Vámkódexet hatályon kívül helyezte a 2008. június 24‑én hatályba lépett, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról (Modernizált Vámkódex) szóló, 2008. április 23‑i 450/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2008. L 145., 1. o.
), és annak helyébe lépett. E rendeletet módosította a 2013. június 12‑i (EU) 528/2013 európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2013. L 165., 62. o.
; a továbbiakban: modernizált Vámkódex). Amint a modernizált Vámkódex 188. cikkéből kitűnik, annak bizonyos rendelkezései 2008. június 24‑től, a többi rendelkezése pedig legkésőbb 2013. november 1‑jétől volt alkalmazandó. Az Uniós Vámkódex létrehozásáról szóló, 2013. október 9‑i 952/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2013. L 269., 1. o.
; helyesbítések:
HL 2013. L 287., 90. o.
;
HL 2016. L 267., 2. o.
;
HL 2018. L 173., 35. o.
) 2013. október 30‑án lépett hatályba, és hatályon kívül helyezte a modernizált Vámkódexet, azonban a Vámkódexet is, mivel ez utóbbi kódex bizonyos rendelkezései legkésőbb 2013. november 1‑jéig alkalmazandóak maradtak. Így a 952/2013 rendelet 286. cikke (2) bekezdésének és 288. cikke (2) bekezdésének együttes olvasatából kitűnik, hogy a Vámkódexet 2016. május 1‑től helyezték hatályon kívül. Következésképpen, figyelembe véve az alapügy tényállásának időpontját, a Vámkódex továbbra is alkalmazandó a jelen ügyben. Egyébiránt a modernizált Vámkódex 2008. június 24‑től alkalmazandó egyetlen rendelkezése sem releváns a jelen ügyben.
A Vámkódex nyolcadik preambulumbekezdése a következőképpen szólt:
„mivel az e Kódex végrehajtásához szükséges intézkedések elfogadása során a lehető legnagyobb gondossággal kell eljárni minden olyan visszaélés vagy szabálytalanság megakadályozására, amely káros hatással lehet az Európai Közösségek általános költségvetésére.”
A Vámkódex 4. cikke a következőket írta elő:
„E Kódex alkalmazásában a következő meghatározásokat kell alkalmazni:
[…]
17.
»Vámáru‑nyilatkozat« valamely személy azon óhajának előírt formában és módon tett jelzése, hogy az árut adott vámeljárás alá kívánja helyezni”.
18.
»Nyilatkozattevő« az a személy, aki saját nevében tesz vámáru‑nyilatkozatot, vagy akinek nevében a vámáru‑nyilatkozatot tették.
[…]”
E kódex 5. cikke a következőképpen rendelkezett:
„(1)   A 64. cikk (2) bekezdésében megállapított feltételek mellett és a 243. cikk (2) bekezdésének b) pontja keretén belül elfogadott rendelkezéseknek megfelelően bármely személy képviselőt jelölhet ki a vámhatóságok előtti ügyeiben a vámjogszabályok által megállapított cselekmények és alakiságok elvégzésére.
(2)   A fenti képviselet lehet:
–
közvetlen, amikor a képviselő egy másik személy nevében és érdekében jár el,
vagy
–
közvetett, amikor a képviselő saját nevében, de egy másik személy érdekében jár el.
A tagállam korlátozhatja
–
a közvetett képviselettel, vagy
–
a közvetett képviselettel
történő vámárunyilatkozat‑tételi jogot azáltal, hogy a képviselőnek olyan vámügynöknek kell lennie, aki üzleti tevékenységét ezen ország területén folytatja.
[…]
(4)   A képviselőnek nyilatkoznia kell arról, hogy a képviselt személy érdekében jár el, valamint arról, hogy a képviselet közvetlen vagy közvetett, és meghatalmazással kell rendelkeznie ahhoz, hogy képviselőként eljárjon.
Azt a személyt, aki elmulasztott nyilatkozatot tenni arról, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el, illetve aki azt állítja, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el anélkül, hogy erre meghatalmazással rendelkezne, úgy kell tekinteni, mint aki saját nevében és saját érdekében jár el.
(5)   A vámhatóságok előírhatják, hogy az a személy, aki azt állítja, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el, igazolja azon jogosultságát, hogy képviselőként járhat el.”
Az említett kódex 64. cikke a következőképpen szólt:
„(1)   Az 5. cikkre is figyelemmel, vámáru‑nyilatkozatot bárki tehet, aki a szóban forgó árut az illetékes vámhatóság elé állítja vagy állíttatja, az összes olyan irattal együtt, amelyek az adott vámeljárásra vonatkozó szabályok alkalmazásához szükségesek.
(2)   Azonban,
a)
ha valamely vámáru‑nyilatkozat elfogadása külön kötelezettségeket ró valamely személyre, a bejelentést ennek a személynek vagy ennek a személynek a nevében kell megtenni;
[…]”
Ugyanezen kódex 65. cikke értelmében:
„A nyilatkozattevő, kérelmére, engedélyt kap a bejelentés egy vagy több adatának módosítására, miután azt a vámhatóság már elfogadta. A módosítás nem járhat azzal a hatással, hogy annak eredményeként az az eredeti áruktól eltérő árukra vonatkozzon.
Nem lehet módosítást engedélyezni azonban, ha annak jóváhagyását azután kérik, miután a vámhatóság:
a)
értesítette a nyilatkozattevőt arról, hogy szeretné megvizsgálni az árut; vagy
b)
megállapította, hogy a szóban forgó adatok nem helytállóak; vagy
c)
már kiadta az árut.”
A Vámkódex 66. cikke a következőket írta elő:
„(1)   A vámhatóság, a nyilatkozattevő kérelmére, érvényteleníti a már elfogadott nyilatkozatot, ha a nyilatkozattevő bizonyítja, hogy az árut tévesen jelentette be a nyilatkozatban foglalt vámeljárásra, vagy hogy különleges körülmények folytán az áru azon vámeljárás alá vonása, amelyre bejelentették, már nem indokolt.
[…]
(2)   A bizottsági eljárásnak megfelelően meghatározott esetek kivételével, az áru kiadását követően a vámáru‑nyilatkozatot nem lehet érvényteleníteni.
[…]”
E kódex 74. cikke a következőképpen rendelkezett:
„(1)   Ha valamely vámáru‑nyilatkozat elfogadása vámtartozást eredményez, azokat az árukat, amelyekre a vámáru‑nyilatkozat kiterjed, csak akkor adja ki a vámhatóság, ha a vámtartozást megfizették, vagy arra biztosítékot nyújtottak. […]
(2)   Ha azoknak a vámeljárást szabályozó rendelkezéseknek alapján, amelyre az árut bejelentették, a vámhatóság biztosíték nyújtását írja elő, az említett árut nem lehet a szóban forgó vámeljárás alá vonni, amíg nem nyújtottak biztosítékot.”
Az említett kódex 78. cikke a következőket írta elő:
„(1)   A vámhatóság saját kezdeményezésére [helyesen: hivatalból] vagy a nyilatkozattevő kérelmére, az áru kiadása után módosíthatja a vámáru‑nyilatkozatot.
(2)   A vámhatóság az áru kiadása után, és azért, hogy meggyőződjön a vámáru‑nyilatkozatban szereplő adatok pontosságáról, megvizsgálhatja az érintett áruval kapcsolatos import vagy export műveletekre, vagy az ezt követő, ezen árukat érintő kereskedelmi ügyletekre vonatkozó adatokat és kereskedelmi okmányokat. Az ilyen vizsgálat a nyilatkozattevő, az említett műveletekben üzlettársi minőségben közvetlenül vagy közvetve részt vevő valamilyen más személy, vagy az említett okmányt és adatokat üzleti célból birtokában tartó valamilyen más személy telephelyén végezhető el. A vámhatóság, amennyiben erre még lehetőség van, meg is vizsgálhatja az árut.
(3)   Ha a vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálata vagy utólagos ellenőrzése azt jelzi, hogy az érintett vámeljárást szabályozó rendelkezéseket helytelen vagy hiányos adatok alapján alkalmazták, a vámhatóság, a megállapított rendelkezésnek megfelelően és a rendelkezésére álló új információk figyelembevételével meghoz minden szükséges intézkedést a helyzet rendezésére.
Ugyanezen kódex 201. cikke értelmében:
„(1)   A behozatalkor vámtartozás keletkezik:
a)
behozatalivám‑köteles áru szabad forgalomba bocsátásakor;
vagy
b)
ilyen árunak a behozatali vámok alóli részleges mentesség melletti ideiglenes behozatali eljárás alá helyezésekor.
(2)   A vámtartozás a szóban forgó vámáru‑nyilatkozat elfogadásának időpontjában keletkezik.
(3)   Az adós a nyilatkozattevő. Közvetett képviselet esetén az a személy, akinek az érdekében a vám‑árunyilatkozatot tették, szintén adósnak minősül.
Ha az (1) bekezdésben említett valamelyik eljárás vonatkozásában olyan adatok alapján készítenek vámáru‑nyilatkozatot, amelyek a jogszerűen felszámítható vámok egy része vagy teljes egésze beszedésének elmulasztásához vezetnek, az a személy, aki a vámáru‑nyilatkozat elkészítéséhez szükséges adatokat szolgáltatta, és tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy az adatok valótlanok, szintén adósnak tekinthető a hatályban lévő nemzeti rendelkezéseknek megfelelően.”
A Vámkódex 236. cikke a következőket írta elő:
„(1)   A behozatali vagy kiviteli vámokat vissza kell fizetni, amennyiben megállapításra kerül, hogy megfizetésükkor e vámösszegek nem jogszabály szerintiek voltak, vagy az összeget a 220. cikk (2) bekezdése ellenére vették könyvelésbe.
A behozatali vagy kiviteli vámokat el kell engedni, amennyiben megállapításra kerül, hogy könyvelésbe vételükkor e vámösszegek nem jogszabály szerintiek voltak, vagy az összeget a 220. cikk (2) bekezdése ellenére vették könyvelésbe.
Visszafizetés vagy elengedés nem nyújtható, ha valamely, nem jogszabály szerint fizetendő összegnek a kifizetése vagy könyvelésbe vétele az érintett személy szándékos cselekedetének eredménye.
(2)   A behozatali vagy kiviteli vámokat a megfelelő vámhivatalnál a szóban forgó vámösszegnek az adóssal való közlésétől számított 3 éven belül benyújtott kérelemre fizetik vissza vagy engedik el.
[…]
Ha e határidőn belül a vámhatóság maga fedezi fel, hogy az (1) bekezdés első és második albekezdésében foglalt helyzet áll fenn, saját kezdeményezésére [helyesen: hivatalból] hajtja végre a visszafizetést vagy elengedést.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
Az SC Zahărul Oradea SA (a továbbiakban: Zahărul Oradea) egy Romániában letelepedett társaság, amely a Pfeifer & Langen leányvállalata. A Zahărul Oradea 45000 tonna Brazíliából származó nádcukrot vásárolt, amelyet a Pfeifer & Langen és a Zahărul Oradea között létrejött megállapodás értelmében a Pfeifer & Langen euskircheni (Németország) üzemében szántak finomításra. Ezt követően a finomított cukrot a Pfeifer & Langen részére kellett értékesíteni.
2011. december 13‑án a hatáskörrel rendelkező román hatóságok engedélyt állítottak ki a Zahărul Oradea részére e mennyiségű nádcukor behozatalára. A kérdést előterjesztő bíróság tájékoztatása szerint a Zahărul Oradea 2012. február 2‑án meghatalmazást adott a Pfeifer & Langen számára, hogy az e behozatalra vonatkozó vámáru‑nyilatkozatok tekintetében képviselje őt.
2012. február 24‑én a Pfeifer & Langen szabad forgalomba bocsátás céljából saját nevében a finomításra szánt nádcukor 499456 kilogramm (kg) részleges mennyiségét jelentette be a fővámhivatalnak. A vámáru‑nyilatkozatban a Pfeifer & Langen a Zahărul Oradea behozatali engedélyére hivatkozott. Ezenkívül átadta a Zahărul Oradea által adott meghatalmazás másolatát. A fővámhivatal elfogadta a nyilatkozatot, és miután e nádcukormennyiséget bejegyezte a Pfeifer & Langen által benyújtott behozatali engedélybe, ez utóbbitól 252,50 euró/tonna csökkentett vámtétel alkalmazásával 126113,65 euró összegű vám megfizetését kérte.
Két, 2013. január 10‑i és 11‑i levelében a Pfeifer & Langen a fővámhivatalvalhoz fordult a 2012. február 24‑én benyújtott vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálatát kérelmezve annak figyelembevétele céljából, hogy az említett nyilatkozatot a Zahărul Oradea nyilatkozattevő közvetett képviselőjeként tette meg, mivel nem volt biztos abban, hogy igénybe vehette a nádcukorra vonatkozó csökkentett vámtételt.
A fővámhivatal a 2013. január 24‑i határozatában 83158,41 euró összegű vám utólagos megfizetését követelte a Pfeifer & Langentől. Ezen összeget a Kombinált Nómenklatúra 17011490 vámtarifaalszámában szereplő nádcukorra előírt, 41,90 euró/100 kg‑os vámtétel alkalmazásával állapították meg. E határozat alátámasztására a fővámhivatal kifejtette, hogy a Pfeifer & Langen nem lett volna jogosult a csökkentett vámtétel alkalmazására, ugyanis a behozatali engedélyt a Zahărul Oradea számára állították ki.
A Pfeifer & Langen a 2012. február 24‑i vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálata iránti kérelmére hivatkozva kifogással élt e határozattal szemben.
A fővámhivatal a 2018. április 26‑i határozatában azzal az indokkal utasította el az említett kifogást, hogy mivel a Pfeifer & Langen nem pontosította a vámáru‑nyilatkozatban, hogy a Zahărul Oradea nevében jár el, nyilatkozattevőnek minősült, következésképpen a vámtartozás adósa is lett. E határozat szerint a nyilatkozattevő személyének a vámáru‑nyilatkozatban való feltüntetése önkéntes eljárási cselekmény esetén nem lehet pontatlan vagy hiányos, amely miatt azt később nem lehet módosítani. E tekintetben nincs jelentősége annak, hogy a Pfeifer & Langen vámáru‑nyilatkozata a Zahărul Oradea meghatalmazására tekintettel, amelynek egy példányát átadta a fővámhivatalnak, nem volt következetes.
A Pfeifer & Langen a 2018. április 26‑i határozattal szemben keresetet indított a kérdést előterjesztő bíróság előtt. A felperes keresetében arra hivatkozik, hogy az általa tett vámáru‑nyilatkozatot úgy kell kijavítani, hogy őt úgy tekintsék, mint aki a Zahărul Oradea közvetett képviselőjeként járt el. Annak oka, hogy a Pfeifer & Langen e vámáru‑nyilatkozatban az eredeti szándékával ellentétben nem jelezte, hogy a Zahărul Oradea közvetett képviselőjeként jár el, kizárólag abból ered, hogy a Pfeifer & Langen szerint a vámhivatal egyik tisztviselőjétől téves tájékoztatást kapott. Ez utóbbi a Pfeifer & Langen kérdésére válaszolva jelezte, hogy a vámáru‑nyilatkozatot a saját nevében és saját érdekében kell megtennie. A Pfeifer & Langen ugyanakkor nyilvánvalóvá tette a képviseleti jogkört azáltal, hogy benyújtotta a Zahărul Oradea által a részére adott meghatalmazás másolatát. Ezenkívül a Pfeifer & Langen azt állítja, hogy a vámeljárás céljai nem voltak veszélyben. A nádcukor vámhivatal általi kiadásának a feltételei megítélése szerint fennálltak, mivel a behozatali vámokra bankgaranciát helyezett letétbe.
A fővámhivatal arra hivatkozik, hogy a Pfeifer & Langen az állítólagos tájékoztatást nem kapta meg a vámhivatal tisztviselőjétől. Ezenkívül álláspontja szerint a Pfeifer & Langen által a vámáru‑nyilatkozatában megjelölt adatok nem voltak tévesek. Mivel a Pfeifer & Langen a vámáru‑nyilatkozatot saját nevében nyújtotta be, a fővámhivatal úgy véli, hogy érvényesen megszerezte a nyilatkozattevői minőséget, és lemondott azon szándékáról, hogy a vámáru‑nyilatkozatot – a rendelkezésére álló képviseleti jogkör ellenére – közvetett képviselőként nyújtsa be.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a Vámkódex 78. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az lehetővé teszi az alapügyben szóban forgóhoz hasonló vámáru‑nyilatkozat hivatalból vagy a nyilatkozattevő kérelmére oly módon történő felülvizsgálatát és kijavítását, hogy az e bíróság előtt folyamatban lévő ügyben a nyilatkozattevő személyére vonatkozó információk úgy módosíthatók, hogy azokon feltüntessék a Zahărul Oradea és a Pfeifer & Langen közötti közvetett képviseleti viszonyt. E tekintetben megjegyzi, hogy az alapügyben szóban forgó vámáru‑nyilatkozatban szereplő adatok, amelyek alapján a Pfeifer & Langent a Zahărul Oradea nevében történő közvetett képviseletet érintő viszony említése nélkül tekintették a nyilatkozattevőnek, az alkalmazandó jog téves értelmezéséből erednek. Ezenkívül úgy véli, hogy az ilyen kijavítás nem veszélyezteti az érintett vámeljárás célkitűzéseit, és hogy a Pfeifer & Langen elegendő bizonyítékot szolgáltatott annak alátámasztására, hogy az érintett vámeljárást szabályozó rendelkezéseket helytelen vagy hiányos adatok alapján alkalmazták.
A kérdést előterjesztő bíróságban ugyanakkor felmerül a kérdés, hogy lehetséges‑e a Vámkódex 78. cikke (3) bekezdésének ilyen értelmezése, amennyiben a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) és a Finanzgericht Hamburg (hamburgi pénzügyi bíróság, Németország) legújabb ítéleteiben azon a véleményen volt, hogy e rendelkezés alkalmazása nem vezethet ahhoz, hogy a vámáru‑nyilatkozatban megjelölt személytől eltérő személyt lehessen nyilatkozattevőnek tekinteni.
E körülmények között a Finanzgericht Düsseldorf (düsseldorfi pénzügyi bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [Vámkódex] 78. cikkének (3) bekezdését, hogy az alapján az alapeljáráshoz hasonló ügyben a vámáru‑nyilatkozatot úgy kell felülvizsgálni és kijavítani, hogy a nyilatkozattevő adatait a behozott árukra vonatkozó behozatali engedélyes nevével váltsák fel, és e személy képviseletében azon személy jár el, akit a vámáru‑nyilatkozatban nyilatkozattevőnek megadtak, és aki a vámhivatalhoz a behozatali engedélyestől származó meghatalmazást nyújtott be?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Előzetesen meg kell jegyezni, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő információk szerint, bár a Pfeifer & Langen meghatalmazást kapott arra, hogy a Zahărul Oradeát a vámeljárás lefolytatása érdekében képviselje, és e meghatalmazást a vámáru‑nyilatkozat benyújtásakor bemutatta a vámhatóságoknak, e nyilatkozatban magában ugyanakkor elmulasztotta jelezni azt, hogy a Zahărul Oradeát képviseli. Az alapeljárás keretében a Pfeifer & Langen az említett nyilatkozat oly módon történő felülvizsgálatát kéri, hogy az megállapítsa a közte és a Zahărul Oradea között fennálló közvetett képviseleti viszonyt.
Így kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a Vámkódex 78. cikkének (3) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a vámhatóságok helyt adhatnak a vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálata iránti, annak feltüntetésére irányuló kérelemnek, hogy közvetett képviseleti viszony áll fenn egyrészt egy olyan meghatalmazott, aki ugyan rendelkezett a behozatali engedély jogosultjának a meghatalmazásával, tévedésből azt tüntette fel, hogy kizárólag saját nevében és saját érdekében jár el, másrészt azon meghatalmazó között, akinek az érdekében a nyilatkozatot tették.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Vámkódex 78. cikke olyan eljárást ír elő, amely lehetővé teszi a vámhatóság számára, hogy hivatalból vagy a nyilatkozattevő kérelmére elvégezze a vámáru‑nyilatkozatnak az ebben szereplő áru kiadása utáni, tehát e nyilatkozat megtételét követő felülvizsgálatát (2017. október 12‑iTigers ítélet,
C‑156/16
,
EU:C:2017:754
,
29.
pont).
A Bíróság már megállapította, hogy amikor a nyilatkozattevő a nyilatkozatának felülvizsgálatát kéri, kérelmét a vámhatóságoknak meg kell vizsgálniuk, legalábbis azon kérdést illetően, hogy e felülvizsgálatnak helye van‑e, vagy sem, és hogy a nyilatkozattevő által kért felülvizsgálat elvégzése ezért mind annak elvét, mind annak eredményét illetően e hatóságok mérlegelési jogkörébe tartozik. Az említett hatóságok e tekintetben széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek (lásd ebben az értelemben: 2012. július 12‑iSüdzucker és társai ítélet,
C‑608/10, C‑10/11 és C‑23/11
,
EU:C:2012:444
,
48.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ennek során a vámhatóságok figyelembe veszik különösen a felülvizsgálandó nyilatkozatban és a felülvizsgálati kérelemben szereplő adatok ellenőrizhetőségének lehetőségét. Amennyiben elvileg lehetőség van a felülvizsgálatra, a vámhatóságoknak vagy indokolással ellátott határozatban kell elutasítaniuk a nyilatkozattevő kérelmét, vagy el kell végezniük a kért felülvizsgálatot (2012. július 12‑iSüdzucker és társai ítélet,
C‑608/10, C‑10/11 és C‑23/11
,
EU:C:2012:444
,
49.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ha e felülvizsgálat vagy ezen ellenőrzés azt jelzi, hogy az érintett vámeljárást szabályozó rendelkezéseket helytelen vagy hiányos adatok alapján alkalmazták, a vámhatóságnak az említett 78. cikk (3) bekezdésének megfelelően és a rendelkezésére álló új információk figyelembevételével meg kell hoznia minden szükséges intézkedést a helyzet rendezésére (2017. október 12‑iTigers ítélet,
C‑156/16
,
EU:C:2017:754
,
30.
pont).
Ily módon a Vámkódex 78. cikkének összességéből az következik, hogy a vámáru‑nyilatkozat benyújtását követően is megengedett olyan új dokumentumok benyújtása, amelyeket a vámhatóság figyelembe vehet. Az említett cikk logikája ugyanis a vámeljárásnak a tényleges helyzethez való igazítására irányul (2017. október 12‑iTigers ítélet,
C‑156/16
,
EU:C:2017:754
,
31.
pont).
A jelen ügyben meg kell határozni, hogy az alapügy körülményei között e kódex 78. cikke lehetővé teszi‑e a vámhatóságok számára a nyilatkozattevő személyére vonatkozó információk módosítását, és különösen annak feltüntetését, hogy közvetett képviseleti viszony áll fenn a nyilatkozattevő és az általa meghatalmazott személy között.
Emlékeztetni kell arra, hogy valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak szövegét, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi (2016. június 22‑iThomas Philipps ítélet,
C‑419/15
,
EU:C:2016:468
,
18.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2019. november 21‑iProcureur‑Generaal bij de Hoge Raad der Nederlanden ítélet,
C‑678/18
,
EU:C:2019:998
,
31.
pont).
Először is a Vámkódex 78. cikkének szövegét illetően emlékeztetni kell arra, hogy e cikk szövege nem akadályozza meg a vámhatóságokat abban, hogy az említett cikk (1) bekezdése értelmében felülvizsgálják a vámáru‑nyilatkozatot, vagy e cikk (2) bekezdése értelmében utólag ellenőrizzék azt, sem pedig abban, hogy az ugyanezen cikk (3) bekezdése értelmében meghozzák a helyzet rendezéséhez szükséges intézkedéseket (2015. december 10‑iVeloserviss ítélet,
C‑427/14
,
EU:C:2015:803
,
25.
pont).
A Bíróság továbbá megállapította, hogy e cikk nem tesz különbséget olyan tévedések vagy hiányosságok között, amelyeket ki lehet küszöbölni, és amelyeket nem. A „helytelen vagy hiányos adatok” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy az egyszerre vonatkozik tárgyi tévedésekre vagy hiányosságokra, valamint az alkalmazandó jog értelmezési hibáira (2014. október 16‑iVAEX Varkens‑ en Veehandel ítélet,
C‑387/13
,
EU:C:2014:2296
,
50.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Másodszor azon szövegkörnyezetet illetően, amelybe e rendelkezés illeszkedik, meg kell állapítani, hogy e kódex egyetlen rendelkezése sem tiltja, hogy a vámáru‑nyilatkozat olyan elemeit, mint a nyilatkozattevő személyére vonatkozó információk, különösen a közvetett képviseleti viszony fennállása, módosítani lehessen az említett kódex 78. cikkének (3) bekezdése alapján.
Ezenkívül el kell utasítani a fővámhivatal és a holland kormány által előadott azon érvet, miszerint a Vámkódex 78. cikke annak az áru vámjogi sorsára vonatkozó IV. címének a részét képezi, míg a nyilatkozattevő személyére vonatkozó rendelkezések e kódex általános rendelkezésekre vonatkozó I. címében találhatóak. E körülmény ugyanis nem teszi lehetővé annak kizárását, hogy a vámhatóságok adott esetben a helyzet rendezése érdekében felülvizsgálhassák a vámáru‑nyilatkozatokban a nyilatkozattevő személyére vonatkozóan feltüntetett információkat, megállapítva a közvetett képviseleti viszony fennállását. A Bíróság e tekintetben kimondta, hogy az áru értékével kapcsolatos nyilatkozatok bizonyos körülmények között módosíthatók, jóllehet az ezen értékkel kapcsolatos rendelkezések a Vámkódex IV. címe helyett annak II. címében szerepeltek (lásd ebben az értelemben: 2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet,
C‑468/03
,
EU:C:2005:624
,
70.
pont).
Egyébiránt a fővámhivatal és a holland kormány által előadott érvvel ellentétben a Vámkódexnek a vámáru‑nyilatkozat érvénytelenítésére vonatkozó 66. cikkével nem ellentétes az ilyen felülvizsgálat. A vámáru‑nyilatkozat érvénytelenítésére irányuló olyan eljárás, amelynek feltételeit az említett cikk pontosítja, ugyanis csak két helyzetben alkalmazható, nevezetesen akkor, ha a nyilatkozattevő bizonyítja, hogy az árut tévesen jelentették be az e vámáru‑nyilatkozatban szereplő vámeljárásra, vagy ha különleges körülmények folytán már nem indokolt az áru azon vámeljárás alá vonása, amelyre bejelentették. Érvénytelenítés esetén az érvénytelennek nyilvánított nyilatkozatból adódó vámtartozás megszűnik. E 66. cikk (2) bekezdése egyébiránt pontosítja, hogy a vámáru‑nyilatkozatot főszabály szerint nem lehet érvényteleníteni az áru kiadását követően.
Az említett 66. cikktől eltérően a Vámkódex 78. cikke kizárólag egy meglévő nyilatkozat felülvizsgálatát foglalja magában, és nem jár azzal a hatással, hogy e nyilatkozatot vagy az abból eredő tartozást megszünteti. Ezenkívül ez utóbbi cikk csak az áru kiadása után, azaz egy olyan szakaszban benyújtott felülvizsgálati kérelmekre alkalmazandó, amikor a szóban forgó árura vonatkozó információk pontosságát már nem lehet ellenőrizni.
E tekintetben a Bíróság a 2012. július 12‑iSüdzucker és társai ítéletében (
C‑608/10, C‑10/11 és C‑23/11
,
EU:C:2012:444
,
50.
pont) kimondta, hogy önmagában az a tény, hogy az áruknak a kivitelük előtti fizikai ellenőrzése lehetetlenné vált, mivel ezen áruk a kiviteli nyilatkozat felülvizsgálata iránti kérelem benyújtásának időpontjában már elhagyták az Európai Unió területét, nem jelenti azt, hogy az ilyen felülvizsgálat nem lehetséges.
Meg kell továbbá állapítani, hogy a nyilatkozattevő személyére vonatkozó információknak a közvetett képviseleti viszony fennállását tükröző módosítása nem hasonlítható össze az áruk jellegére vagy jellemzőire vonatkozó azon információk módosításával, amelyekkel kapcsolatban a Bíróság a 2005. október 20‑iOverland Footwear ítéletében (
C‑468/03
,
EU:C:2005:624
,
47.
és
48.
pont) megállapította, hogy a vámhatóságok megtagadhatják a felülvizsgálatot, ha az ellenőrizendő adatok szükségessé teszik az áruk fizikai ellenőrzését, és azokat a kiadásuk miatt már nem lehet bemutatni.
Így a Vámkódex 78. cikke alkalmazható olyan helyzetben, amikor a meghatalmazottnak lehetősége van – az áru kiadását követően is – azon meghatalmazás benyújtására, amellyel a vámáru‑nyilatkozat benyújtásával megbízták.
Harmadszor, a Vámkódex 78. cikke által követett célt illetően emlékeztetni kell arra, hogy – amint a jelen ítélet 32. pontjában szerepel – az a vámeljárásnak a tényleges helyzethez való igazítására irányul.
E tekintetben azonban meg kell győződni arról, hogy a kérelmezett felülvizsgálat nem veszélyeztetheti a vámszabályozás többi célkitűzését, köztük a csalás elleni küzdelem célkitűzését, amint az a Vámkódex nyolcadik preambulumbekezdéséből következik.
A Bíróság ugyanis kimondta, hogy amennyiben a felülvizsgálat rávilágít arra, hogy a szóban forgó szabályozás célkitűzései nem sérültek, többek között azáltal, hogy a kiviteli nyilatkozat tárgyát képező árukat ténylegesen exportálták, és a hatáskörrel rendelkező hatóságok rendelkezésére álló elegendő bizonyíték alapján megállapítható a kapcsolat az exportált mennyiség és az exportra ténylegesen kiterjedő engedély között, akkor a vámhatóságok a Vámkódex 78. cikkének (3) bekezdése alapján kötelesek a rendelkezésükre álló információk figyelembevételével meghozni a helyzet rendezéséhez szükséges intézkedéseket (lásd ebben az értelemben: 2014. október 16‑iVAEX Varkens‑ en Veehandel ítélet,
C‑387/13
,
EU:C:2014:2296
,
54.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat)
A jelen ügyben úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság elveti a joggal való visszaélés esetét. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból ugyanis kitűnik, hogy a vámáru‑nyilatkozatban megadott információk nem felelnek meg a nyilatkozattevő által a vámáru‑nyilatkozat benyújtásakor bemutatott meghatalmazás információinak, és hogy az e meghatalmazás alapján őt megillető képviseleti jogkört a Vámkódex 5. cikkének (4) bekezdése értelmében megfelelő időben megadták. Ráadásul a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információkból az is kitűnik, hogy az árukat ténylegesen importálták a behozatali engedély jogosultja, vagyis a Zahărul Oradea számára, és hogy a Pfeifer & Langen valójában csak a Zahărul Oradea érdekében nyújtotta be a vámáru‑nyilatkozatot a már megadott meghatalmazás bemutatásával.
A csalás kockázatát illetően a főtanácsnok indítványának 65. pontjában foglaltakhoz hasonlóan meg kell jegyezni, hogy valamely nyilatkozat annak megállapítására irányuló módosítása, hogy a Zahărul Oradea és a Pfeifer & Langen között közvetett képviseleti viszony áll fenn, a célból, hogy a Zahărul Oradea preferenciális behozatali vámmértékben vagy export‑visszatérítésben részesülhessen, semmiféle jogtalan előnyt nem biztosít e személy javára, hanem csupán lehetővé teszi számára, hogy olyan előnyben részesüljön, amely őt megillette volna, ha e nyilatkozatban az elejétől fogva feltüntették volna, hogy a Pfeifer & Langen az említett személy érdekében jár el.
Ezenkívül, amint arra a főtanácsnok indítványának 66. és azt követő pontjaiban rámutat, a Vámkódex más rendelkezései jelentősen korlátozzák a nyilatkozattevő személyére vonatkozó adatok módosításával összefüggő csalás veszélyét.
Először is a Vámkódex 74. cikkének (1) bekezdése pontosítja, hogy a vámtartozást a szóban forgó áru kiadása előtt kell megfizetni, vagy az előtt kell arra biztosítékot nyújtani. Mivel e kódex 78. cikkét az áru kiadását, következésképpen a vámtartozás megfizetését vagy az arra való biztosíték nyújtását követően kell alkalmazni, a nyilatkozattevő személyére vonatkozó információk módosítása nem befolyásolja a vámtartozás meg nem fizetése kockázatának fennállását. Annál is inkább, mivel – amint az e kódex 4. cikke 18. pontjának, 5. cikke (2) bekezdésének és 201. cikke (3) bekezdése első albekezdésének együttes olvasatából kitűnik – ezen információknak a közvetett képviseleti viszony fennállásának megállapítása céljából történő módosítása azzal a hatással járna, hogy nemcsak azon személy, aki a vámáru‑nyilatkozatot saját nevében és saját érdekében eredetileg megtette, hanem a közvetetten képviselt személy is e tartozás adósa lesz.
Ezt követően, az alapügyben szóban forgóhoz hasonló behozatalt illetően a Vámkódex 201. cikke (3) bekezdésének második albekezdése előírja, hogy ha téves adatok alapján készítenek vámáru‑nyilatkozatot, „az a személy, aki a vámáru‑nyilatkozat elkészítéséhez szükséges adatokat szolgáltatta, és tudta, vagy [észszerűen] tudnia kellett volna, hogy az adatok valótlanok, szintén adósnak tekinthető a hatályban lévő nemzeti rendelkezéseknek megfelelően”. Mivel az a személy, aki saját nevében és saját érdekében a vámáru‑nyilatkozatot eredetileg megtette, szükségképpen szolgáltatott bizonyos, a nyilatkozatban szereplő adatokat, őt is a vámtartozás e rendelkezés értelmében vett „adósának” lehet tekinteni, ha ezen adatok pontatlannak bizonyulnak.
Végül hangsúlyozni kell, hogy a behozatali vagy kiviteli vámoknak az új nyilatkozattevővel szembeni elengedése vagy számára való visszatérítése a Vámkódex 236. cikkében előírt feltételek teljesülésétől függ, vagyis különösen attól, hogy a nyilatkozattevő nem szándékosan cselekedett, és hogy az elengedés vagy a visszatérítés iránti kérelem benyújtására rendelkezésre álló három éves határidőt betartják.
Egyébiránt figyelembe kell venni azt a tényt, hogy az az ok, amely miatt az alapeljárás felperese jelezte, hogy a vámáru‑nyilatkozat benyújtásakor saját nevében és saját érdekében járt el, ugyanakkor egyidejűleg olyan meghatalmazást nyújtott be, amelynek értelmében álláspontja szerint őt a Zahărul Oradea közvetett képviselőjének kell tekinteni, a vámalakiságok elvégzésére alkalmazandó jog téves értelmezéséből, nem pedig szándékos döntésből ered.
Amint a jelen ítélet 36. pontjában már megállapításra került, a „hiba” fogalma nemcsak a tárgyi tévedésekre, hanem a nem szándékos mulasztásokra és minden olyan nyilatkozatra is kiterjed, amely nem tartott tiszteletben valamely vámjogi szabályt (lásd ebben az értelemben: 2019. július 10‑iCEVA Freight Holland ítélet,
C‑249/18
,
EU:C:2019:587
,
–
38.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Vámkódex 5. cikkének (4) bekezdése megköveteli, hogy a képviseleti jogkört már a vámáru‑nyilatkozat benyújtásakor megállapítsák. Ezenkívül e rendelkezés előírja, hogy azokat a személyeket, akik nem jelentik be képviseleti jogkörüket, úgy kell tekinteni, mint akik saját nevükben és saját érdekükben járnak el. A képviseletnek tehát kifejezettnek kell lennie, és nem vélelmezhető (2011. április 7‑iSony Supply Chain Solutions [Europe] ítélet,
C‑153/10
,
EU:C:2011:224
,
31.
pont).
Amint az Európai Bizottság megjegyzi, a Vámkódex 78. cikke nem értelmezhető úgy, hogy az sértse e kódex 5. cikke (4) bekezdésének rendelkezéseit, különösen a képviseleti jogkör e cikkben előírt kifejezett közlésére vonatkozó kötelezettséget.
A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben pontosítja, hogy a Pfeifer & Langen meghatalmazást kapott a Zahărul Oradeától, amelyet a Vámkódex 5. cikkének (4) bekezdése értelmében megfelelő időben, vagyis a vámáru‑nyilatkozat benyújtásakor mutatott be.
Ezenkívül az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az árukat ténylegesen importálták a behozatali engedély jogosultja, a Zahărul Oradea számára, és hogy a vámhatóságok a behozott mennyiséget bejegyezték e behozatali engedélybe. Valójában az alapeljárás felperese tehát csak e társaság érdekében nyújtotta be a vámáru‑nyilatkozatot.
A fentiekre tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Vámkódex 78. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a vámhatóságok helyt adhatnak a vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálata iránti, annak feltüntetésére irányuló kérelemnek, hogy közvetett képviseleti viszony áll fenn egyrészt egy olyan meghatalmazott, aki ugyan rendelkezett a behozatali engedély jogosultjának a meghatalmazásával, tévedésből azt tüntette fel, hogy kizárólag saját nevében és saját érdekében jár el, másrészt azon meghatalmazó között, akinek az érdekében a nyilatkozatot tették.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:

A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 78. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a vámhatóságok helyt adhatnak a vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálata iránti, annak feltüntetésére irányuló kérelemnek, hogy közvetett képviseleti viszony áll fenn egyrészt egy olyan meghatalmazott, aki ugyan rendelkezett a behozatali engedély jogosultjának a meghatalmazásával, tévedésből azt tüntette fel, hogy kizárólag saját nevében és saját érdekében jár el, másrészt azon meghatalmazó között, akinek az érdekében a nyilatkozatot tették.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.