CELEX: 62015TJ0747
Državne potpore
Potpore koje su francuska tijela dodijelila EDF-u
Reklasifikacija u dokapitalizaciju računovodstvenih rezerviranja nastalih izuzećem od oporezivanja za obnovu visokonaponske prijenosne mreže
Odluka kojom se potpora ocjenjuje nespojivom s unutarnjim tržištem
Pravomoćnost
Kriterij privatnog ulagača

I.

Okolnosti spora
A.

Uvod
Odlukom od 16. listopada 2002. (
SL 2002., C 280, str. 8
., u daljnjem tekstu: odluka o pokretanju postupka) Komisija Europskih zajednica pokrenula je formalni istražni postupak iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a u pogledu prednosti koju je neplaćanjem poreza na dobit ostvario tužitelj, Électricité de France (EDF), tijekom restrukturiranja svoje bilance 1997. u dijelu računovodstvenih rezerviranja nastalih izuzećem od oporezivanja za obnovu visokonaponske prijenosne mreže (
réseau d'alimentation générale
, u daljnjem tekstu: RAG) koja su reklasificirana u dokapitalizaciju.
Komisija je Odlukom od 16. prosinca 2003.(
SL 2005., L 49, str. 9
., u daljnjem tekstu: prvotna odluka) ocijenila da je mjera potpore koju je primio EDF nespojiva s unutarnjim tržištem te je zatražila povrat te potpore uvećan za kamate. Iznos potpore vraćen je Francuskoj Republici u veljači 2004.
Presudom od 15. prosinca 2009., EDF/Komisija (T‑156/04, u daljnjem tekstu; presuda u predmetu
T‑156/04
,
EU:T:2009:505
), Opći sud poništio je članke 3. i 4. prvotne odluke. Nakon te presude Francuska Republika je EDF‑u ponovno platila iznos koji joj je potonje društvo bilo vratilo.
Presudom od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF, (C‑124/10 P, u daljnjem tekstu: presuda u predmetu
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
), Sud je odbio žalbu koju je Komisija podnijela protiv presude u predmetu T‑156/04.
Odlukom od 2. svibnja 2013., (
SL 2013., C 186, str. 73
.), kojom je pozvala na podnošenje primjedbi u skladu s člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a (u daljnjem tekstu: odluka o proširenju postupka), Komisija je proširila formalni istražni postupak.
Svojom Odlukom (EU) 2016/154 od 22. srpnja 2015. o državnoj potpori SA.13869 (C 68/2002) (prije NN 80/2002) Reklasifikacija u kapital računovodstvenih rezerviranja nastalih izuzećem od oporezivanja za obnovu visokonaponske prijenosne mreže koju je provela Francuska u korist EDF‑a (
SL 2016., L 34, str. 152
., u daljnjem tekstu: pobijana odluka), Komisija je ponovno ocijenila da je mjera potpore koju je primio EDF nespojiva s unutarnjim tržištem te je zatražila povrat te potpore uvećane za kamate. Iznos potpore vraćen je Francuskoj Republici 13. listopada 2015.
Tužbom podnesenom tajništvu 22. prosinca 2015. EDF je pokrenuo ovaj postupak.
B.

Korisnik potpore
EDF je osnovan u skladu s loi n
o
46‑628, du 8 avril 1946, sur la nationalisation de l’électricité et du gaz (Zakon br. 46‑628 od 8. travnja 1946. o nacionalizaciji električne energije i plina) (JORF od 9. travnja 1946., str. 2651.) na temelju čijeg su članka 1. nacionalizirani proizvodnja, prijenos, distribucija, uvoz i izvoz električne energije u Francuskoj. Tim je zakonom upravljanje nacionaliziranim elektroenergetskim poduzetnicima povjereno nacionalnoj javnoj ustanovi industrijskog i trgovačkog karaktera pod nazivom „Electricité de France (EDF), Service National”.
Člankom 16. Zakona br. 46‑628 predviđeno je da neto iznos imovine, prava i obveza prenesenih na EDF čini njegov kapital, da pripada narodu, da je neotuđiv i da se u slučaju gubitaka poslovanja obnavlja iz dobiti narednih poslovnih godina. Na temelju članka 1. décret n
o
56‑493, du 14 mai 1956, relatif aux dotations en capital à EDF (Odluka br. 56‑493 od 14. svibnja 1956. o dokapitalizaciji EDF‑a) (JORF od 19. svibnja 1956., str. 4613.) na dokapitalizaciju se primjenjuju pravila utvrđena u članku 16. navedenog zakona. Na temelju članka 2. iste odluke država dokapitalizacijom ostvaruje pravo na kamate i dividende.
U skladu sa Zakonom br. 46‑628, EDF je od svojeg osnutka pa i 1997. bio javna ustanova industrijskog i trgovačkog karaktera koja nije uređena odredbama koje se primjenjuju na dionička društva. Na temelju loi n
o
2004‑803, du 9 août 2004, relative au service public de l’électricité et du gaz et aux entreprises électriques et gazières (Zakon br. 2004‑803 od 9. kolovoza 2004. o javnoj službi za opskrbu električnom energijom i plinom te o poduzetnicima za opskrbu električnom energijom i plinom) (JORF od 11. kolovoza 2004., str. 14256.) izmijenjen je taj status, pri čemu je u njegovu članku 24. predviđeno da će EDF, u kojem država treba biti vlasnik više od 70 % kapitala, biti uređen zakonima koji se primjenjuju na dionička društva, osim ako je zakonom utvrđeno drukčije. Člankom 47. tog zakona predviđena je i naknadno preoblikovanje javne ustanove EDF u dioničko društvo, podložno objavi odluke o njegovu novom statusu. U članku 46. istog zakona pojašnjeno je da će se bilanca društva EDF na dan 31. prosinca 2004. utvrditi na temelju bilance javne ustanove EDF na dan 31. prosinca 2003. te njezina računa dobiti i gubitka za poslovnu godinu 2004.
Pretvorba EDF‑a u dioničko društvo stupila je na snagu primjenom décret n
o
2004‑1224, du 17 novembre 2004, portant statuts de la société anonyme EDF (Odluka br. 2004‑1224 od 17. studenoga 2004. o statutu dioničkog društva EDF) (JORF od 19. studenoga 2004., str. 19505.). Statutom društva priloženom navedenoj odluci bilo je predviđeno da EDF od tada bude dioničko društvo uređeno zakonima i pravilnicima koji su primjenjivi na trgovačka društva, osobito code de commerce (Trgovački zakonik), osim ako se posebnim odredbama, uključujući i samim statutom društva, odredi drukčije.
Člankom 6. statuta EDF‑a predviđeno je da se vlasnički kapital, čiji je vlasnik najprije u cijelosti bila država, utvrđen na iznos od 8,129 milijardi eura, dijeli na 1625800000 dionica, svaka vrijednosti od 5 eura. Vlasnički kapital novog dioničkog društva EDF utvrđen je u studenome 2004. na iznos do tada kumuliranog kapitala i dokapitalizacije javne ustanove gospodarskog i trgovačkog karaktera EDF, odnosno na 8,1 milijardu eura. Taj iznos kapitala i dokapitalizacije dosegnut je u skladu s loi n
o
97‑1026, du 10 novembre 1997, portant diverses mesures d’ordre économique et commercial (Zakon br. 97‑1026 od 10. studenoga 1997. o raznim gospodarskim i trgovačkim mjerama) (JORF od 11. studenoga 1997., str. 16387.) i nepromijenjen je od 1997. u trenutku donošenja pobijane odluke.
Zakonom br. 2004‑803 i statutom EDF‑a predviđa se, osim toga, da država u svakom trenutku treba biti vlasnik više od 70 % kapitala društva. Nove dionice EDF‑a uvrštene na burzu Euronext ponuđene su u studenome 2005. po otvorenoj cijeni (u daljnjem tekstu: OPO), čime je kapital EDF‑a tako otvoren i drugim dioničarima osim države.
C.

Stvaranje računovodstvenih rezerviranja za obnovu RAG‑a
Na temelju članka 36. Zakona br. 46‑628 na EDF su prenesene sve nacionalizirane koncesije za opskrbu električnom energijom. U skladu s člankom 37. istog zakona, koncesionar je u pogledu tih koncesija dužan pridržavati se tipskih specifikacija. Različite koncesije za prijenos električne energije koje je država prenijela na EDF objedinjene su 1958. u jedinstvenu koncesiju pod nazivom RAG.
U nedostatku računovodstvenih pravila za koncesije, EDF je od 1946. smatrao da je vlasnik imovine koja čini RAG te ju je uvrstio u svoju bilancu.
U skladu s člankom 8. specifikacija koje su odobrene Odlukom br. 56‑1225 od 28. studenoga 1956., EDF je dužan o svojem trošku izvršavati sve radove održavanja i obnove potrebne da bi se objekti koncesije održali u dobrom radnom stanju.
Nakon izmjene općeg računovodstvenog plana 1982. kojim su predviđena posebna pravila za imovinu koju je potrebno vratiti državi po isteku koncesije, EDF je 1987. izmijenio svoju računovodstvenu praksu u pogledu imovine RAG‑a koja je do tada bila smatrana vlastitom imovinom te ju je svrstao u stavku bilance „Imovina u koncesiji”. EDF je na tu imovinu primijenio posebna računovodstvena pravila utvrđena u Francuskoj za imovinu u koncesiji koju je potrebno vratiti državi po isteku koncesije te je izuzećem od oporezivanja stvorio rezerviranja za obnovu RAG‑a.
Cour des comptes (Revizorski sud, Francuska) je u izvješću iz 1994. smatrao da kada postoji jedini i stalni državni koncesionar, koji je poput EDF‑a imenovan zakonom, teško je razlikovati imovinu koja čini RAG i koju je potrebno vratiti državi po isteku koncesije od vlastite imovine RAG‑a koja pripada EDF‑u. Drugim riječima, računovodstvena promjena koju je EDF uveo 1987., a čija je posljedica stvaranje rezerviranja izuzećem od oporezivanja Cour des comptes (Revizorski sud) nije smatrao opravdanom. Poduzetnik i nadzorna tijela stoga su počeli poduzimati radnje za regulariziranje položaja EDF‑a.
EDF je 1997. u svojim financijskim izvještajima imao dvije vrste rezerviranja nastalih izuzećem od oporezivanja za obnovu RAG‑a: još neupotrijebljena rezerviranja u iznosu od 38,5 milijardi francuskih franaka (FRF) i prava davatelja koncesije koja odgovaraju već provedenim obnovama u iznosu od 18,345 milijardi FRF.
D.

Reklasifikacija računovodstvenih rezerviranja
U Zakonu br. 97‑1026 pojašnjen je status imovine koja čini RAG. Člankom 4. tog zakona propisano je sljedeće:
„I.
Objekti RAG‑a električne energije smatraju se vlasništvom EDF‑a od kada joj je dodijeljena koncesija za tu mrežu.
II.
Za potrebe primjene stavka I., protuvrijednost imovine u naravi RAG‑a koja je u koncesiji i u bilanci EDF‑a iskazana kao obveza uvrštena je 1. siječnja 1997. u stavku ‚Dokapitalizacija’ u neto iznosu bez revalorizacijskih razlika […].”
Naime, nesporno je da je svaka radnja povezana s kapitalom EDF‑a bila je podložna zakonu jer člankom 16. Zakona br. 46‑628, u verziji koja je bila na snazi 1997., bilo je predviđeno da kapital EDF‑a bude neotuđiv i da pripada narodu. Zato je prema francuskom pravu dokapitalizacija EDF‑a koja je posljedica reklasifikacije rezerviranja za obnovu RAG‑a bila podložna zakonu.
Zakonom br. 97‑1026 utvrđeno je vlasništvo nad imovinom RAG‑a. Bilanca EDF‑a bila je reorganizirana na temelju istog zakona. Upotrijebljena ili neupotrijebljena rezerviranja koja je EDF stvorio od 1987. do 1996. za obnovu RAG‑a radi povrata te imovine državi postala su stoga neprimjenjiva jer se smatralo da vlasništvo nad imovinom RAG‑a pripada EDF‑u.
U prilogu 1. dopisu ministra gospodarstva, financija i industrije, državnog tajnika za proračun i državnog tajnika za industriju, koji je 22. prosinca 1997. upućen EDF‑u (u daljnjem tekstu: dopis od 22. prosinca 1997.), obrazloženo je restrukturiranje gornjeg dijela bilance EDF‑a u skladu s člankom 4. Zakona br. 97‑1026:
„Reklasifikacija ‚prava davatelja koncesije’ (18345563605 FRF):
–
konsolidiranje dokapitalizacijom protuvrijednosti imovine u naravi RAG‑a koja je u koncesiji u visini od 14119065335 FRF;
–
objedinjavanje revalorizacijskih razlika RAG‑a iz 1959. (2425 milijuna FRF) i 1976. (neamortizirana dugotrajna imovina: 97 milijuna FRF) i stavke ‚Revalorizacijske razlike RAG‑a’, čiji iznos time raste s 1720 milijuna FRF na 4145 milijuna FRF;
–
objedinjavanje reguliranih rezerviranja koja se odnose na revalorizaciju amortizirane dugotrajne imovine iz 1976. (1704 milijuna FRF), čiji iznos time raste s 877 milijuna FRF na 2581 milijuna FRF;
–
reklasifikacija rezerviranja za obnovu koja su postala neopravdana (38520943408 FRF) u zadržanu dobit, u skladu s mišljenjem Conseil national de la comptabilité (Nacionalno računovodstveno vijeće) br. 97‑06 od 18. lipnja 1997. o računovodstvenim promjenama.”
U okviru reorganiziranja bilance EDF‑a, francuska su tijela slijedila mišljenje Nacionalnog računovodstvenog vijeća br. 97‑06 od 18. lipnja 1997. o promjenama računovodstvenih metoda, promjenama procjena, promjenama poreznih opcija i ispravcima pogrešaka (u daljnjem tekstu: mišljenje Nacionalnog računovodstvenog vijeća) kojim je osobito utvrđeno da se ispravci računovodstvenih pogrešaka koje se, po svojoj prirodi, odnose na računovodstvenu obradu prošlih radnji „knjiže kao dobit ili gubitak poslovne godine u kojoj su utvrđene”.
U skladu sa Zakonom br. 97‑1026 i dopisom od 22. prosinca 1997., revalorizacijske se razlike prenose u rubriku „Vlasnički kapital” bez učinka na porez jer nakon donošenja Zakonâ o revalorizaciji iz 1959. i 1976. odgovaraju revalorizacijskim viškovima ostvarenima izuzećem od oporezivanja ili primjenom sustava porezne neutralnosti.
E.

Učinak reklasifikacije računovodstvenih rezerviranja na porez
U prilogu 3. dopisu od 22. prosinca 1997. utvrđene su i porezne posljedice reorganiziranja bilance EDF‑a. Reklasifikacijom neupotrijebljenih rezerviranja za obnovu u zadržanu dobit utvrđena je promjena u neto imovini u iznosu od 38,5 milijardi FRF te podliježe porezu na dobit po stopi od 41,66 % koja se primjenjivala 1997. Zato su francuska tijela oporezovala još neupotrijebljena rezerviranja u iznosu od 38,5 milijardi FRF. Nasuprot tomu, iz tumačenja tog priloga proizlazi da nije oporezovan dio rezerviranja upotrijebljen za obnovu RAG‑a, koja odgovara pravima davatelja koncesije te koja su jednako tako nastala izuzećem od oporezivanja i konsolidirana kao dokapitalizacija.
U obavijesti Direction générale des impôts (Glavna porezna uprava) od 9. travnja 2002. (u daljnjem tekstu: obavijest od 9. travnja 2002.), koju su Komisiji uputila francuska tijela, navedeno je u tom pogledu da su „prava davatelja koncesije povezana s RAG‑om neutemeljen dug koji je uključivanjem u kapital neopravdano oslobođen poreza” i da je „navedena pričuva, prije nego što je uključena u kapital, trebala biti prenesena iz obveza ustanove, gdje je netočno knjižena na račun neto imovine, što je dovelo do pozitivne promjene neto imovine koja je oporeziva u skladu s člankom 38.‑2” Code général des impôts (Opći porezni zakonik). Francuska tijela pojašnjavaju da se „tako ostvarena porezna pogodnost [1997. od strane EDF‑a] može procijeniti na 5,88 milijardi FRF (14,119 × 41,66 %)”.
F.

Odluka o pokretanju postupka
Odlukom o pokretanju postupka Komisija je pokrenula postupak predviđen člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a o prednosti koju je EDF ostvario neplaćanjem poreza na dobit, tijekom restrukturiranja svoje bilance 1997., na dio rezerviranja koja odgovaraju pravima davatelja koncesije.
Valja istaknuti da je Komisija u uvodnoj izjavi 52. pobijane odluke smatrala da se, s obzirom na to da ni Sud ni Opći sud nisu smatrali da je odluka o pokretanju postupka bila nezakonita, na njoj može temeljiti nova konačna odluka, odnosno pobijana odluka.
G.

Prvotna odluka Komisije
Komisija je prvotnom odlukom ocijenila mjeru potpore koju je primio EDF nespojivom s unutarnjim tržištem te je zatražila povrat te potpore uvećanu za kamate.
Među obrazloženjima koje je Komisija navela u prilog prvotnoj odluci, konkretnije valja naglasiti sljedeće:
„(95)
Francuska tijela tvrde […] da se računovodstvena reforma iz 1997. može tumačiti kao dokapitalizacija u iznosu jednakom djelomičnom izuzeću od oporezivanja. Stoga se, prema njihovu mišljenju, radi o ulaganju, a ne o potpori. Tvrde i da je EDF u razdoblju od 1987. do 1996. ukupno platio državi veći iznos poreza na dobit od onoga koji bi platilo neko trgovačko društvo, koje ne bi stvorilo rezerviranja za obnovu RAG‑a i koje svojem dioničaru ne bi isplatilo dividendu od 37,5 % neto dobiti nakon oporezivanja.
(96)
Komisija ne može odbiti te argumente pritom podsjećajući na to da se načelo privatnog ulagača primjenjuje samo u okviru obavljanja gospodarskih djelatnosti, a ne u okviru izvršavanja regulatornih ovlasti. Tijelo javne vlasti ne može upotrijebiti argument o eventualnim ekonomskim prednostima koje bi ostvarilo kao vlasnik poduzetnika kako bi opravdalo potporu koju je diskrecijski dodijelilo putem ovlasti kojima kao porezno tijelo raspolaže u pogledu tog poduzetnika.
(97)
Naime, iako država članica može, uz izvršavanje svojih javnih ovlasti, djelovati kao dioničar, ne može miješati svoje funkcije države koja izvršava javne ovlasti i države u svojstvu dioničara. Kada bi državama članicama bilo dopušteno da svoje javne ovlasti upotrebljava u potporu svojim ulaganjima u poduzetnike koji djeluju na tržištima otvorenima tržišnom natjecanju, pravila Zajednice u području državnih potpora lišila bi se svakog korisnog učinka. Osim toga, iako je Ugovor, na temelju njegova članka 295., neutralan u pogledu vlasništva nad kapitalom, ipak ostaje činjenica da javni poduzetnici moraju podlijegati istim pravilima kao i privatni poduzetnici. Inače se više ne bi jednako postupalo prema javnim i privatnim poduzetnicima ako bi država u korist svojih poduzetnika čiji je dioničar upotrebljavala svoje javne ovlasti.”
H.

Presuda u predmetu T‑156/04
EDF, kojeg podupire Francuska Republika, podnio je tužbu za poništenje Komisijine odluke od 16. prosinca 2003.
Presudom u predmetu T‑156/04 Opći sud poništio je članke 3. i 4. prvotne odluke.
U točkama 233. do 237. presude u predmetu T‑156/04 Opći sud smatrao je da, kako bi se utvrdilo je li Komisija dužna ispitati intervenciju Francuske Države u kapital EDF‑a s obzirom na kriterij privatnog ulagača, valja utvrditi je li navedena intervencija, vodeći računa o njezinoj naravi i predmetu te postavljenom cilju, bilo ulaganje koje bi proveo privatni ulagač, te stoga intervencija države kao gospodarskog subjekta koji djeluje kao i privatni ulagač, ili je to bila intervencija države kao javne vlasti, čime se isključuje primjena navedenog kriterija. Konkretno, smatrao je da predmetnu mjeru ne treba ispitati samo s obzirom na njezin oblik jer sama primjena zakona nije dovoljna da se isključi činjenica da država svojom intervencijom u kapital poduzetnika slijedi ekonomski cilj koji bi mogao slijediti i privatni ulagač.
U točkama 240. do 242. presude u predmetu T‑156/04 Opći sud podsjetio je da su „prava davatelja koncesije” bila izravno namijenjena stavci dokapitalizacije u iznosu od 14,119 milijardi FRF bez prenošenja preko računa dobiti i gubitka. Naglasio je da je Komisija smatrala da je samo neoporezivanje navedenih prava prije dokapitalizacije državna potpora, pri čemu su sve stranke smatrale da je porez na taj iznos trebalo platiti prije uvrštavanja u stavku naslovljenu „Dokapitalizacija”.
U točkama 243. do 245. presude u predmetu T‑156/04 Opći sud smatrao je da članak 4. Zakona br. 97‑1026, čiji je predmet bio restrukturiranje bilance EDF‑a i povećanje njegova vlasničkog kapitala, nije porezna odredba, nego računovodstvena odredba s poreznim posljedicama. Međutim, utvrdio je da je Komisija ispitala samo porezne posljedice navedene mjere i da je pojasnila da, zbog porezne naravi prednosti koju je utvrdila, nije na njoj da uzme u obzir provedeno povećanje kapitala, ni kriterij privatnog ulagača jer je odustajanje od poreznog potraživanja, kao što je ono u ovom slučaju, proizašlo iz izvršavanja ovlasti javne vlasti.
U točkama 247. do 250. presude u predmetu T‑156/04 Opći sud smatrao je da, s obzirom na cilj dokapitalizacije EDF‑a koji se nastojao postići predmetnom mjerom, zbog same porezne naravi spornog potraživanja Komisija nije mogla isključiti iz primjene kriterij privatnog ulagača. Prema njegovu mišljenju, Komisija je imala obvezu provjeriti ekonomsku opravdanost predmetnog ulaganja ocjenjivanjem bi li privatni ulagač u istim okolnostima u korist EDF‑a izvršio slično ulaganje u istom iznosu. Naime, Komisija je takvu obvezu imala neovisno o obliku unosa u kapital koji je izvršila država.
U točkama 251. i 252. presude u predmetu T‑156/04 Opći sud pojasnio je da se ne može isključiti mogućnost da oblik predmetnog ulaganja dovede do razlika u trošku mobilizacije kapitala i njegova povrata, zbog kojih bi se moglo smatrati da privatni ulagač ne bi izvršio takvo ulaganje. Međutim, to bi podrazumijevalo provedbu ekonomske analize u okviru primjene kriterija privatnog ulagača. Naime, prema mišljenju Općeg suda, takva je analiza opravdana jer, s jedne strane, povećanje kapitala može proizaći iz uključivanja potraživanja koje privatni dioničar ima prema poduzetniku i, s druge strane, jer se primjena zakona u tu svrhu može smatrati nužnom posljedicom činjenice da su sama pravila koja se odnose na kapital EDF‑a utvrđena zakonom.
Stoga, u točki 253. presude u predmetu T‑156/04, Opći sud zaključio je da, s obzirom na potrebu ocjene sporne mjere u njezinu kontekstu, Komisija nije mogla samo ispitati njezine porezne posljedice, nego je trebala istodobno ispitati osnovanost argumentacije prema kojoj se odustajanjem od potraživanja poreza u okviru restrukturiranja bilance i povećanja kapitala EDF‑a može ispuniti kriterij privatnog ulagača.
Zatim je Opći sud u točkama 254. do 259. presude u predmetu T‑156/04 odbio Komisijin argument prema kojem se kriterij privatnog ulagača ne može primijeniti jer je Francuska Država u predmetnom slučaju izvršavala svoje ovlasti javne vlasti, pri čemu je primijenila zakon kako bi odustala od poreznog potraživanja. U tom je pogledu smatrao da u predmetnom slučaju država nije imala obvezu kao javna vlast i da se nije radilo o ocjeni određenih troškova koje država snosi zbog svojih obveza javne vlasti.
U točkama 260. do 263. presude u predmetu T‑156/04 Opći sud odbio je Komisijin argument kojim je tvrdila da se kriterij privatnog ulagača ne može primijeniti na pretvaranje poreznog potraživanja u kapital jer privatni ulagač ne bi mogao imati takvo potraživanje prema poduzetniku, nego samo građansko ili trgovačko potraživanje. Međutim, prema njegovu mišljenju, cilj je kriterija privatnog ulagača provjeriti bi li privatni ulagač, unatoč tome što država raspolaže sredstvima kojima on ne raspolaže, u istim okolnostima donio sličnu odluku o ulaganju. Tada ne bi bila važna narav potraživanja ni činjenica da privatni ulagač ne može imati porezno potraživanje.
U točkama 264. do 277. presude u predmetu T‑156/04 Opći sud odbio je Komisijin argument prema kojem bi u sličnoj situaciji sam privatni ulagač morao platiti porez, što bi dovelo do njegova većeg troška jer bi takav ulagač za uloženih 100 eura u stvarnosti morao platiti 141,66 eura.
U tom pogledu, kao prvo, Opći sud istaknuo je da su EDF i Francuska Republika tvrdili te da je i sama Komisija, u točki 51. odluke o pokretanju postupka, smatrala da, na temelju francuskog poreznog prava, promjenu u neto imovini do koje je došlo zbog povećanja kapitala uključivanjem potraživanja koje dioničar poduzetnika ima prema tom poduzetniku ne treba uzeti u obzir pri izračunu poreza na dobit i da, prema tome, pri tom pretvaranju potraživanja u kapital ne bi došlo do oporezivanja po osnovici u iznosu tog potraživanja.
Kao drugo, Opći sud smatrao je da je Komisijin argument prema kojem bi u sličnoj situaciji sam privatni ulagač morao platiti porez proturječan prednosti koju je utvrdila u prvotnoj odluci jer je taj argument doveo do ispitivanja ukupnog troška koji bi privatni ulagač snosio kada bi uložio 14,119 milijardi FRF, dok Komisija nije smatrala da reklasifikacija prava davatelja koncesije, u istom iznosu, čini potporu.
Kao treće, Opći sud smatrao je da Komisijin argument prema kojem bi u sličnoj situaciji sam privatni ulagač morao platiti porez nije dosljedan jer je priznala da bi ispitala dokapitalizaciju od više milijardi FRF da je EDF platio iznos te dokapitalizacije na ime poreza i da mu je Francuska Država potom vratila isti iznos jer bi se troškovi te države tada, i samo tada, mogli usporediti s troškovima privatnog ulagača. Međutim, smatrao je da bi u tom slučaju trošak za navedenu državu bio isti te bi iznos koji bi primio EDF bio jednak onome koji je potonje društvo primilo putem sporne mjere.
Kao četvrto, Opći sud smatrao je da, ako bi privatni ulagač stvarno bio dužan platiti porez, njegov bi trošak dokapitalizacije uključivanjem potraživanja iznosio 5,88 milijardi FRF i stoga bi bio isti onome koji je u predmetnom slučaju snosila Francuska Država. Osim toga, samo se na temelju primjene kriterija privatnog ulagača moglo provjeriti postojanje eventualne razlike u trošku.
Kao peto, Opći sud smatrao je da, čak i da Francuska Država nije trebala snositi trošak dokapitalizacije u iznosu od 14,119 milijardi FRF, a da je taj trošak za privatnog ulagača iznosio 5,88 milijardi FRF, ta se razlika u trošku ne protivi primjeni kriterija privatnog ulagača.
U točki 283. presude u predmetu T‑156/04 Opći sud odbio je Komisijin argument prema kojem bi se priznavanjem primjene kriterija privatnog ulagača mogao potvrditi svaki oblik poreznog izuzeća koje provode države članice. U tom je pogledu, s jedne strane, podsjetio da se u predmetnom slučaju ne radi, prema njegovu mišljenju, o običnom poreznom izuzeću dodijeljenom poduzetniku, nego odustajanju od poreznog potraživanja u okviru povećanja kapitala poduzetnika čiji je država jedini dioničar te je, s druge strane, smatrao da se ne smije pretpostaviti ishod primjene tog kriterija jer u protivnom ne bi bio koristan.
I.

Presuda u predmetu C‑124/10 P
Komisija je 26. veljače 2010. podnijela žalbu protiv presude u predmetu T‑156/04.
U presudi u predmetu C‑124/10 P, Sud je odbio tu žalbu uz sljedeće obrazloženje:
„16.
Dopisom od 16. listopada 2002., objavljenim u
Službenom listu Europskih zajednica
od 16. studenoga 2002., (SL [2002.], C 280, str. 8.), Komisija je francuskim tijelima dostavila tri zajedničke odluke koje se odnose na EDF. Konkretno, u skladu s člankom 88. stavkom 2. UEZ‑a, Komisija je donijela odluku o pokretanju formalnog istražnog postupka u pogledu prednosti koju je EDF ostvario neplaćanjem poreza na dobit za dio računovodstvenih rezerviranja nastalih izuzećem od oporezivanja za obnovu RAG‑a.
[…]
19.
Člankom 3. te odluke određuje se:
‚Neplaćanje poreza na dobit EDF‑a u 1997. na dio računovodstvenih rezerviranja nastalih izuzećem od oporezivanja za obnovu RAG‑a, u iznosu od 14,119 milijardi FRF na ime prava davatelja koncesije reklasificiranih u dokapitalizaciju, državna je potpora nespojiva sa zajedničkim tržištem.
Element potpore koji se sastoji od neplaćanja poreza na dobit iznosi 888,89 milijuna eura.’
[…]
21.
Što se tiče porezne pogodnosti koju je EDF ostvario 1997., Komisija je u obrazloženju iste odluke, među ostalim, smatrala sljedeće:
‚(88)
U dopisu ministra gospodarstva, u kojem su utvrđene porezne posljedice restrukturiranja bilance EDF‑a, pokazano je da su francuska tijela neupotrijebljena rezerviranja za obnovu RAG‑a teretila porezom na dobit po stopi od 41,66 %, koja je bila na snazi 1997.
(89)
Suprotno tomu, u skladu s člankom 4. Zakona br. 97‑1026 […], dio tih rezerviranja, prava davatelja koncesije, koja su odgovarala već izvršenim radovima obnove, reklasificiran je u dokapitalizaciju u iznosu od 14,119 milijardi FRF bez terećenja porezom na dobit […]. U obavijesti Direction générale des impôts (Glavna porezna uprava) od 9. travnja 2002., upućenoj Komisiji, francuska tijela […] tvrde da se ‚tako ostvarena porezna pogodnost [1997. od strane EDF‑a] može procijeniti na 5,88 milijardi FRF (14,119 x 41,66 %)’, odnosno 888,89 milijuna eura […].
[…]
(91)
Komisija smatra da su prava davatelja koncesije trebala biti oporezovana istodobno i po istoj stopi kao i druga računovodstvena rezerviranja nastala izuzećem od oporezivanja. To znači da su prava davatelja koncesije u iznosu od 14,119 milijardi FRF trebala biti pridodana iznosu neupotrijebljenih rezerviranja od 38,5 milijardi FRF radi oporezivanja po stopi od 41,66 % koju su francuska tijela primijenila na restrukturiranje bilance EDF‑a. Neplaćanjem ukupnog iznosa poreza na dobit prilikom restrukturiranja svoje bilance EDF je uštedio 888,89 milijuna eura.
[…]
(95)
Francuska tijela nadalje tvrde da se računovodstvena reforma iz 1997. može tumačiti kao dokapitalizacija u iznosu jednakom djelomičnom izuzeću od oporezivanja. Stoga se, prema njihovu mišljenju, radi o ulaganju, a ne o potpori […].
(96)
Komisija ne može odbiti te argumente pritom podsjećajući na to da se načelo privatnog ulagača primjenjuje samo u okviru obavljanja gospodarskih djelatnosti, a ne u okviru izvršavanja regulatornih ovlasti. Tijelo javne vlasti ne može upotrijebiti argument o eventualnim ekonomskim prednostima koje bi ostvarilo kao vlasnik poduzetnika kako bi opravdalo potporu koju je diskrecijski dodijelilo putem ovlasti kojima kao porezno tijelo raspolaže u pogledu tog poduzetnika.
(97)
Naime, iako država članica može, uz izvršavanje svojih javnih ovlasti, djelovati kao dioničar, ne može miješati svoje funkcije države koja izvršava javne ovlasti i države u svojstvu dioničara. Kada bi državama članicama bilo dopušteno da svoje javne ovlasti upotrebljava u potporu svojim ulaganjima u poduzetnike koji djeluju na tržištima otvorenima tržišnom natjecanju, pravila Zajednice u području državnih potpora lišila bi se svakog korisnog učinka. Osim toga, iako je Ugovor, na temelju njegova članka 295., neutralan u pogledu vlasništva nad kapitalom, ipak ostaje činjenica da javni poduzetnici moraju podlijegati istim pravilima kao i privatni poduzetnici. Inače se više ne bi jednako postupalo prema javnim i privatnim poduzetnici ako bi država u korist svojih poduzetnika čiji je dioničar upotrebljavala svoje javne ovlasti.”
[…]
35.
[…] u točki 253. te presude, Opći sud zaključio je da, s obzirom na potrebu ocjene sporne mjere u njezinu kontekstu, Komisija nije mogla samo ispitati njezine porezne posljedice, nego je trebala istodobno ispitati osnovanost argumentacije prema kojoj se odustajanjem od potraživanja poreza u okviru restrukturiranja bilance i povećanja kapitala EDF‑a može ispuniti kriterij privatnog ulagača.
[…]
51.
U prilog svojoj žalbi Komisija ističe dva žalbena razloga, od kojih se prvi temelji na iskrivljavanju činjenica, a drugi na pogrešci koja se tiče prava u tumačenju članka 87. UEZ‑a i, konkretnije, u utvrđivanju područja primjene i sadržaja kriterija razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu.
52.
Valja najprije ispitati drugi žalbeni razlog.
Drugi žalbeni razlog koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u tumačenju članka 87. UEZ‑a
53.
Drugi žalbeni razlog dijeli se na četiri dijela, koji svaki valja zasebno ispitati.
Argumentacija stranaka
[…]
Ocjena Suda
75.
Komisija, Nadzorno tijelo EFTA‑e i Iberdrola u biti prigovaraju Općem sudu da je ispitao primjenjivost, u predmetnom slučaju, kriterija privatnog ulagača, pri čemu je, kao prvo, u tu svrhu uzeo u obzir cilj koji je Francuska Država nastojala postići kada je donijela spornu mjeru, kao drugo, pomiješao uloge države u svojstvu dioničara i države kada izvršava svoje ovlasti u području poreza, kao treće, povrijedio načelo jednakog postupanja između javnih i privatnih poduzetnika te, kao četvrto, povrijedio pravila u pogledu prijenosa tereta dokazivanja.
76.
Iz sudske prakse proizlazi da se ne može unaprijed izbjeći da se mjera dodijeljena putem državnih sredstava kojom se poduzetnika korisnika stavlja u financijski povoljniji položaj u odnosu na njegove konkurente i koja zato istodobno narušava ili prijeti da će narušiti tržišno natjecanje i utječe na trgovinu među državama članicama kvalificira kao ‚potpora’ u smislu članka 87. UEZ‑a zbog ciljeva koje nastoji postići navedena država (vidjeti u tom smislu presude od 19. svibnja 1999, Italija/Komisija,
C‑6/97, Zb., str. I–2981., t. 15.
; od 19. rujna 2000., Njemačka/Komisija,
C‑156/98, Zb., str. I–6857., t. 25.
i navedenu sudsku praksu, kao i od 9. lipnja 2011., Comitato ‚Venezia vuole vivere’ i dr./Komisija,
C‑71/09 P, C‑73/09 P i C‑76/09 P, Zb., str. I‑4727., t. 94.
i navedenu sudsku praksu).
77.
Naime, stavkom 1. te odredbe ne utvrđuje se razlika na temelju uzroka ili ciljeva državnih intervencija, nego se one određuju ovisno o njihovim učincima (gore navedena presuda Comitato ‚Venezia vuole vivere’ i dr./Komisija, t. 94., i navedena sudska praksa).
78.
Međutim, iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da uvjeti koje treba ispuniti mjera da bi spadala pod pojam ‚potpore’ u smislu članka 87. UEZ‑a nisu zadovoljeni ako je javni poduzetnik koji je korisnik mogao steći istu prednost poput one koja je odobrena putem sredstava države u okolnostima koje odgovaraju normalnim tržišnim uvjetima, pri čemu se za javne poduzetnike ta procjena načelno vrši primjenom kriterija privatnog ulagača (vidjeti u tom smislu presude od 21. ožujka 1991., Italija/Komisija,
C‑303/88, Zb., str. I‑1433., t. 20.
; od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija,
C‑482/99, Zb., str. I–4397., t. 68. do 70.
, kao i gore navedena presuda Comitato ‚Venezia vuole vivere’ i dr./Komisija, t. 91. i navedenu sudsku praksu).
79.
Osobito, iz sudske prakse proizlazi da, kako bi se ocijenilo pitanje bi li u normalnim tržišnim uvjetima privatni ulagač koji je u položaju najsličnijem onomu u kojemu je država donio istu mjeru, u obzir treba uzeti samo prednosti i obveze povezane s položajem države kao dioničara, ne uključujući pritom one povezane s njezinim svojstvom javne vlasti (vidjeti u tom smislu presude od 10. srpnja 1986., Belgija/Komisija,
234/84, Zb., str. 2263., t. 14.
, i Belgija/Komisija,
40/85, Zb., str. 2321., t. 13.
, kao i od 14. rujna 1994., Španjolska/Komisija,
C‑278/92 do C‑280/92, Zb., str. I–4103., t. 22.
, i od 28. siječnja 2003., Njemačka/Komisija,
C‑334/99, Zb., str. I–1139., t. 134.
).
80.
Iz toga proizlazi da uloge države u svojstvu dioničara poduzetnika, s jedne strane, i države kada djeluje kao javna vlast, s druge strane, treba razlikovati, kao što to pravilno tvrde Komisija, Nadzorno tijelo EFTA‑e i Iberdrola te kao što je Opći sud presudio u točkama 223. do 228. pobijane presude.
81.
Prema tome, primjenjivost kriterija privatnog ulagača u konačnici ovisi o tome je li predmetna država članica dodijelila ekonomsku prednost poduzetniku koji je u njezinu vlasništvu u svojstvu dioničara, a ne u svojstvu javne vlasti.
82.
Iz toga slijedi da država članica, ako se u upravnom postupku poziva na navedeni kriterij, u slučaju dvojbe mora nedvosmisleno utvrditi na temelju objektivnih i provjerljivih dokaza da provedena mjera proizlazi iz njezina svojstva dioničara.
83.
Iz tih dokaza mora biti jasno vidljivo da je predmetna država članica, prije ili tijekom dodjeljivanja ekonomske prednosti (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Francuska/Komisija, t. 71. i 72.), donijela odluku o ulaganju u kontroliranog javnog poduzetnika putem stvarno provedene mjere.
84.
U tom pogledu može se tražiti iznošenje dokaza kojima se dokazuje da se ta odluka temelji na ekonomskim procjenama koje su usporedive s onima koje bi prije predmetnog ulaganja, a radi utvrđivanja njegove buduće isplativosti, u sličnim okolnostima proveo razuman privatni ulagač koji se nalazi u najsličnijem položaju onome države članice.
85.
Suprotno tomu, ekonomske procjene provedene nakon dodjele navedene prednosti, retrospektivni zaključak da je ulaganje predmetne države članice doista profitabilno ili dodatni razlozi za odabir postupka koji se doista koristio nisu dostatni da bi se utvrdilo da je ta država članica tu odluku donijela, prije ili u trenutku tog dodjeljivanja, u svojstvu dioničara (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Francuska/Komisija, t. 71. i 72.).
86.
Komisija je dužna provesti sveobuhvatnu ocjenu ako joj predmetna država članica dostavi potrebne elemente, pri čemu uzima u obzir, osim elemenata koje je dostavila ta država članica, sve druge relevantne elemente u tom slučaju koji joj omogućuju da utvrdi je li navedena država članica predmetnu mjeru poduzela u svojstvu dioničara ili javne vlasti. Osobito, u tom pogledu relevantni mogu biti, kao što je Opći sud presudio u točki 229. pobijane presude, narav i predmet te mjere, njezin kontekst, kao i zadani cilj te pravila koja se na nju primjenjuju.
87.
Prema tome, u predmetnim okolnostima, Opći sud pravilno je presudio da se cilj koji nastoji postići Francuska Država može uzeti u obzir, u okviru potrebne sveobuhvatne ocjene, kako bi se utvrdilo je li navedena država stvarno djelovala u svojstvu dioničara i je li stoga u predmetnom slučaju primjenjiv kriterij privatnog ulagača.
88.
U pogledu pitanja može li se isključiti primjenjivost kriterija privatnog ulagača, u predmetnom slučaju, samo na temelju porezne naravi sredstava koja je upotrijebila Francuska Država, valja podsjetiti da se člankom 87. stavkom 1. UEZ‑a predviđa da je svaka potpora koja se dodjeljuje putem državnih sredstava u bilo kojem obliku koja, ovisno o njezinim učincima, narušava ili prijeti da će narušiti tržišno natjecanje nespojiva s unutarnjim tržištem u mjeri u kojoj utječe na trgovinu među državama članicama (vidjeti gore navedenu presudu od 19. rujna 2000., Njemačka/Komisija, t. 25. i navedenu sudsku praksu).
89.
Osim toga, u točki 78. ove presude istaknuto je da se primjenom kriterija privatnog ulagača želi utvrditi može li ekonomska prednost, u bilo kojem obliku, dodijeljena javnom poduzetniku putem državnih sredstava, zbog svojih učinaka, narušiti ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje i utjecati na trgovinu među državama članicama.
90.
Tako se tom odredbom i tim kriterijem nastoji spriječiti da se javnog poduzetnika koji je korisnik putem državnih sredstava stavi u povoljniji financijski položaj u odnosu na njegove konkurente (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 1994., Banco Exterior de España,
C‑387/92, Zb., str. I–877., t. 14.
, i gore navedenu presudu od 19. svibnja 1999., Italija/Komisija, t. 16.).
91.
Međutim, financijski položaj javnog poduzetnika koji je korisnik ne ovisi o obliku u kojem je ta prednost stavljena na raspolaganje, neovisno o njezinoj naravi, nego o iznosu koji je on u konačnici primio. Stoga Opći sud nije pogriješio kada je svoju analizu u pogledu primjenjivosti kriterija privatnog ulagača usmjerio na poboljšanje financijskog položaja EDF‑a radi otvaranja tržišta električne energije tržišnom natjecanju i na učinke predmetne mjere na tržišno natjecanje, a ne na poreznu narav sredstava koja je upotrijebila Francuska Država.
92.
Stoga, iz svega prethodno navedenog proizlazi da, uzimajući u obzir ciljeve članka 87. stavka 1. UEZ‑a i kriterija privatnog ulagača, ekonomsku prednost, čak i kad je dodijeljena sredstvima porezne naravi, treba ocijeniti osobito s obzirom na kriterij privatnog ulagača ako se nakon sveobuhvatne ocjene, koju po potrebi treba provesti, pokaže da je predmetna država članica ipak, unatoč upotrebi sredstava javne vlasti, navedenu prednost dodijelila u svojstvu dioničara poduzetnika koji je u njezinu vlasništvu.
93.
Iz toga slijedi da utvrđenje Općeg suda iz točke 250. pobijane presude, prema kojem Komisija, neovisno o obliku u kojem je država unijela kapital, ima obvezu provjeriti je li država izvršila unos kapitala u okolnostima koje odgovaraju normalnim tržišnim uvjetima, nije zahvaćeno nikakvom pogreškom koja se tiče prava.
94.
Što se tiče argumenta Komisije, Nadzornog tijela EFTA‑e i društva Iberdrola prema kojem privatni ulagač u sličnim okolnostima ne bi proveo ulaganje, kao što je ono koje je provela Francuska Država, jer bi morao platiti porez i jer je samo navedena država kao porezno tijelo još moglo raspolagati iznosima u visini tog poreza, valja istaknuti, s jedne strane, da bi u okviru predmetne računovodstvene transakcije privatni poduzetnik u položaju EDF‑a trebao platiti navedeni porez, a ne njegov dioničar.
95.
U predmetnom slučaju, primjena kriterija privatnog ulagača trebala bi stoga omogućiti utvrđivanje bi li privatni dioničar u sličnim uvjetima unio iznos jednak poreznom dugovanju u poduzetnika čiji je položaj usporediv s položajem EDF‑a.
96.
S druge strane, kao što je Opći sud istaknuo u točkama 275. do 276. pobijane presude, eventualna razlika između troška na teret privatnog ulagača i onog koji snosi država kao ulagač ne protivi se primjeni kriterija privatnog ulagača. Naime, tim se kriterijem upravo omogućuje da se utvrdi, među ostalim, postojanje takve razlike i da se ona uzme u obzir pri ocjenjivanju toga jesu li ispunjeni uvjeti utvrđeni navedenim kriterijem.
97.
Iz toga slijedi, suprotno tvrdnjama Komisije, Nadzornog tijela EFTA‑e i društva Iberdrola, da analizom koju je proveo Opći sud nije povrijeđeno jednako postupanje između javnih i privatnih poduzetnika te nije narušeno tržišno natjecanje te ona nije protivna cilju koji se nastoji postići primjenom kriterija privatnog ulagača.
98.
Stoga, budući da se kriterij privatnog ulagača može primijeniti čak i u slučaju u kojem su upotrijebljena porezna sredstva, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava.
99.
Valja dodati da Opći sud pobijanom presudom nije doveo u pitanje primjenjivost, u predmetnom slučaju, tog kriterija, ni, kao što je istaknuo u točki 283. te presude, ishod eventualne primjene navedenog kriterija.
100.
Konkretno, time što je samo provjerio može li se primjenjivost kriterija privatnog ulagača isključiti samo na temelju porezne naravi sredstava koja je upotrijebila Francuska Država, Opći sud nikako nije prihvatio analizu kojom bi se državama članicama odobrilo da prilikom primjene tog kriterija uzimaju u obzir prednosti i obveze povezane s njihovim svojstvom javne vlasti ili subjektivne elemente koji su podložni manipulaciji.
101.
U pogledu pitanja je li u predmetnom slučaju trebalo utvrditi referentnog ulagača, valja istaknuti da iz sudske prakse na koju se u tom pogledu pozivaju Komisija, Nadzorno tijelo EFTA‑e i Iberdrola proizlazi da se nikako ne može usporediti položaj javnog poduzetnika s onim privatnog poduzetnika koji ne djeluje u rezerviranom sektoru (vidjeti u tom smislu presudu od 3. srpnja 2003., Chronopost i dr./Ufex i dr.,
C‑83/01 P, C‑93/01 P i C‑94/01 P, Zb., str. I–6993., t. 38.
).
102.
Međutim, Komisija, Nadzorno tijelo EFTA‑e i Iberdrola ne tvrde da je nemoguće usporediti položaj EDF‑a s onim privatnog poduzetnik koji djeluje u sektorima djelatnosti koji su isti onima EDF‑a. Usto, iz iste sudske prakse proizlazi da u svrhu takve usporedbe valja provesti ocjenu s obzirom na objektivne i provjerljive dokaze koji su dostupni.
103.
Osim toga, suprotno tvrdnjama Komisije i Nadzornog tijela EFTA‑e, kriterij privatnog ulagača nije iznimka koja se primjenjuje isključivo na zahtjev države članice ako se utvrdi da su ostvareni svi sastavni elementi pojma državne potpore nespojive sa zajedničkim tržištem iz članka 87. stavka 1. UEZ‑a. Naime, iz točke 78. ove presude proizlazi da se taj kriterij, ako je primjenjiv, ubraja u elemente koje je Komisija obvezna uzeti u obzir pri utvrđivanju postojanja takve potpore.
104.
Stoga, ako je očito da se može primijeniti kriterij privatnog ulagača, Komisija je dužna da od predmetne države članice zatraži da joj dostavi sve relevantne podatke na temelju kojih može provjeriti jesu li ispunjeni uvjeti primjenjivosti i primjene tog kriterija te može odbiti ispitivanje takvih podataka samo ako su predočeni dokazi utvrđeni nakon donošenja odluke o provedbi predmetnog ulaganja.
105.
Naime, u točkama 83. do 85. ove presude već je istaknuto da su za primjenu kriterija privatnog ulagača relevantni samo elementi koji su dostupni i promjene koje se mogu predvidjeti u trenutku donošenja odluke o tome treba li provesti ulaganje. To osobito vrijedi kada, kao u predmetnom slučaju, Komisija ispituje postojanje državne potpore u odnosu na ulaganje o kojem nije bila obaviještena i koje je predmetna država članica već provela u trenutku kada Komisija provodi svoje ispitivanje.
106.
S obzirom na prethodno navedeno, drugi žalbeni razlog treba odbiti.
Prvi žalbeni razlog koji se temelji na iskrivljavanju činjenica
107.
Komisija u biti smatra da je Opći sud iskrivio dokaze time što je smatrao da je Francuska Republika spornom mjerom porezno potraživanje pretvorila u kapital. Naime, prema mišljenju Komisije, Francuska Republika tom je mjerom EDF‑u odobrila izuzeće od poreza na dobit. Međutim, Komisija tvrdi da u slučaju poreznog izuzeća kriterij privatnog ulagača nije relevantan.
108.
Međutim, u okviru ocjene drugog žalbenog razloga utvrđeno je da kada država članica dodjeljuje ekonomsku prednost poduzetniku koji je u njezinu vlasništvu, zbog porezne naravi postupka kojim je dodijeljena navedena prednost ne može se unaprijed isključiti primjenjivost kriterija privatnog ulagača.
A fortiori
, iz toga proizlazi da konkretan postupak koji je odabrala predmetna država članica nije relevantan za ocjenu primjenjivosti navedenog kriterija.
109.
U tim okolnostima, navodno iskrivljavanje činjenica koje je počinio Opći sud, pod pretpostavkom da se dokaže, ne može ni u kojem slučaju utjecati na osnovanost pobijane presude. Iz toga slijedi da prvi žalbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan.
110.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti.”
J.

Odluka o proširenju postupka
Nakon presude u predmetu C‑124/10, Komisija je donijela odluku o proširenju postupka.
Konkretnije valja uzeti u obzir točke 58. do 73. odluke o proširenju postupka, u kojima je Komisija ispitala, s jedne strane, primjenjivost kriterija privatnog ulagača te, s druge strane i podredno, primjenu tog kriterija na predmetnu mjeru.
Što se tiče primjenjivosti kriterija, Komisija zaključuje:
„66.
Iz prethodno navedenog proizlazi da, u toj fazi i u skladu s pojašnjenjima koja francuska tijela trebaju iznijeti u pogledu pravila primjenjivih u području prethodne raspodjele poreznih sredstava u korist ulaganja u dokapitalizaciju poduzetnika kao što je EDF u 1997., kao i drugim objektivnim i provjerljivim dokazima kojima se potvrđuje njihova volja da provedu ulaganje putem predmetne porezne mjere, čini se sveobuhvatna ocjena činjenica u predmetnom slučaju upućuje na to da je tu mjeru Francuska Republika poduzela u svojstvu javne vlasti, čime se isključuje primjenjivost načela privatnog ulagača, u skladu s kriterijima koje je naveo [Sud].”
U pogledu primjene kriterija, Komisija zaključuje:
„71.
[Budući da ne postoje dokazi koji su potrebni u skladu s presudom u predmetu C‑124/10 P], u toj fazi nije […] utvrđeno da bi privatni dioničar u sličnim uvjetima unio iznos jednak poreznom dugovanju u poduzetnika čiji je položaj usporediv s položajem EDF‑a. Stoga se porez na dobit u iznosu od [888,89 milijuna eura] koji EDF 1997. nije platio ne čini produktivnim ulaganjem države u svojstvu dioničara, nego prije mjerom odstupanja isključivo porezne naravi kojom se EDF‑u može dodijeliti ekonomska prednost.
72.
Takva bi prednost nužno ojačala položaj EDF‑a u odnosu na položaj njegovih konkurenata jer je iznosom vlasničkog kapitala, među ostalim čimbenicima, određena sposobnost vanjskog financiranja poduzetnika. Stoga je tom prednosti narušeno tržišno natjecanje u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Prednost je nužno selektivna jer neplaćanje poreza na dobit na dio računovodstvenih rezerviranja predstavlja izuzetak od poreznog tretmana koji se uobičajeno primjenjuje na takvu radnju, a u ovom je slučaju taj izuzetak primijenjen samo na poduzetnika EDF.”
K.

Pobijana odluka
Pobijanom odlukom Komisija je mjeru potpore koju je primio EDF ocijenila nespojivom s unutarnjim tržištem te je zatražila povrat te potpore uvećane za kamate.
U tom je pogledu Komisija u pobijanoj odluci iznijela sljedeće obrazloženje.
Kao prvo, u uvodnim izjavama 62. do 108. pobijane odluke Komisija je navela argumente koje su Republika Francuska i EDF iznijeli tijekom formalnog istražnog postupka koji je proširen nakon odluke o proširenju postupka.
Kao drugo, nakon što je u uvodnim izjavama 113. do 123. pobijane odluke podsjetila na sadržaj sporne mjere, Komisija je smatrala da je odustajanje od naplate poreza pri reklasifikaciji prava davatelja koncesije u kapital
prima facie
selektivna prednost u korist EDF‑a.
Kao treće, u uvodnoj izjavi 124. pobijane presude Komisija je podsjetila na argumentaciju Francuske Republike, koju je potonja država iznijela u svojim očitovanjima od 11. prosinca 2002., prema kojoj je odustajanje od naplate poreza jednako dokapitalizaciji u iznosu koji je isti iznosu dugovanom na ime poreza.
Kao četvrto, u točki 99. presude u predmetu C‑124/10 P Komisija je podsjetila da je Sud smatrao da Opći sud nije doveo u pitanje primjenjivost u predmetnom slučaju kriterija razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu, ni ishod eventualne primjene tog kriterija na spornu mjeru.
Kao peto, u uvodnim izjavama 126. do 153. pobijane odluke Komisija je zatim ispitala primjenjivost kriterija privatnog ulagača s obzirom na pojašnjenja koja je Sud u tom pogledu iznio u presudi u predmetu C‑124/10 P. U tu je svrhu analizirala elemente koji se odnose na navodnu odluku o ulaganju, ekonomske procjene koje je trebalo provesti radi utvrđivanja isplativosti navedenog ulaganja, narav i predmet sporne mjere, njezin kontekst te pravila koja se na nju primjenjuju.
Komisija je iz te analize zaključila sljedeće:
„(154)
Velika većina prethodno navedenih dokaza jasno ukazuje na to da Francuska [Republika] prije ili tijekom dodjeljivanja ekonomske prednosti koja proizlazi iz neplaćanja poreza na dobit nije donijela odluku da izuzećem od oporezivanja izvrši ulaganje u EDF. Zato je očito da se načelo razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu primjenjuje na tu mjeru. Stoga su razmatranja koja slijede o primjeni načela razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu podrednog karaktera.”
U uvodnim izjavama 155. do 193. pobijane odluke Komisija je zatim podredno ispitala je li kriterij privatno ulagača, pod pretpostavkom da je primjenjiv, ispunjen u predmetnom slučaju.
Komisija je iz te analize zaključila sljedeće:
„(191)
Čak i kada bi načelo razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu bilo primjenjivo, s obzirom na dokumente koje su dostavila francuska tijela kojima su, prema njihovu mišljenju, obrazloženi izgledi za isplativost i rizici povezani s navodnim ulaganjem u obliku poreznog izuzeća, primjenom testa prema načelu razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu može se zaključiti da razuman privatni ulagač ne bi 1997. uložio iznos jednak poreznom dugovanju u povećanje kapitala EDF‑a.
(192)
Porez na dobit u iznosu od 5,88 milijardi FRF koji EDF nije platio ne čini se, u skladu s načelom razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu, produktivnim ulaganjem države u svojstvu dioničara. Prije se čini mjerom izuzeća kojom se dopušta
ad hoc
porezno izuzeće koje je EDF‑u donijelo ekonomsku prednost u iznosu neplaćenog poreza. Takva prednost nužno ojačava položaj EDF‑a u odnosu na položaj njegovih konkurenata, ako su iznosom vlasničkog kapitala, među ostalim čimbenicima, određeni sposobnost i uvjeti vanjskog financiranja poduzetnika dok su, uostalom, tako ušteđena sredstva mogla biti upotrijebljena u druge svrhe, poput, među ostalim, ulaganja u Francusku ili druge države članice u kojima su konkurenti poslovali 1997.
(193)
Stoga je ekonomskom prednosti narušeno tržišno natjecanje u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Prednost je selektivna jer neplaćanje poreza na dobit na dio računovodstvenih rezerviranja predstavlja izuzetak od poreznog tretmana koji se uobičajeno primjenjuje na takvu radnju, a u ovom je slučaju taj izuzetak primijenjen samo na poduzetnika EDF.”
Nakon što je zaključila da su upotrijebljena državna sredstva (uvodne izjave 194. i 195. pobijane odluke), da je narušeno tržišno natjecanje i da se utjecalo na trgovinu među državama članicama (uvodne izjave 196. do 206. navedene odluke) i da je potpora nespojiva s unutarnjim tržištem (uvodne izjave 207. do 215. te odluke), Komisija je ocijenila da je sporna mjera potpora koja je nespojiva s unutarnjim tržištem te je naložila njezin povrat.
II.

Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 22. prosinca 2015. EDF je pokrenuo ovaj postupak.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 20. travnja 2016. Francuska Republika podnijela je zahtjev za intervenciju u ovom postupku u potporu zahtjevu EDF‑a. Rješenjem od 24. svibnja 2016. predsjednik trećeg vijeća Općeg suda odobrio je tu intervenciju. Intervenijent je podnio podnesak, a glavne stranke podnijele su svoja očitovanja na taj podnesak u određenim rokovima.
Budući da je sastav vijeća Općeg suda izmijenjen, u skladu s člankom 27. stavkom 5. Poslovnika Općeg suda, sudac izvjestitelj raspoređen je u treće vijeće, kojemu je slijedom toga dodijeljen ovaj predmet.
Stranke su o zatvaranju pisanog dijela postupka obaviještene 26. rujna 2016. Stranke nisu podnijele nikakav zahtjev za zakazivanje rasprave u roku od tri tjedna od kada su obaviještene o zatvaranju pisanog dijela postupka, kako je to propisano člankom 106. stavkom 2. Poslovnika.
Odlukom koja je strankama dostavljena 19. svibnja 2017., Opći sud odlučio je, s obzirom na to da je smatrao da je na temelju sadržaja spisa predmet dovoljno razjašnjen i jer stranke u tom pogledu nisu podnijele zahtjev, da neće otvoriti usmeni dio postupka, u skladu s člankom 106. stavkom 3. Poslovnika.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 19. svibnja 2017., tužitelj je zatražio da se održi rasprava jer je predmet za njega važan, osobito zbog njegovih financijskih posljedica.
Aktom dostavljenim 22. svibnja 2017. utvrđeno je da rok za podnošenje zahtjeva za raspravu istekao 31. listopada 2016. i da je taj zahtjev stoga podnesen izvan roka predviđenog člankom 106. Poslovnika, pri čemu se tužitelj nije pozvao na nepredvidive okolnosti ili višu silu u skladu s člankom 45. Statuta Suda Europske unije koji se primjenjuje na zakonske rokove kao što je onaj u ovom slučaju.
Sud je 20. rujna 2017. objavio presudu Komisija/Frucona Košice,
C‑300/16 P
, (
EU:C:2017:706
) (u daljnjem tekstu: presuda Frucona Košice), kojom je odbio žalbu podnesenu protiv presude od 16. ožujka 2016., Frucona Košice/Komisija (
T‑103/14
,
EU:T:2016:152
).
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 3. listopada 2017., tužitelj je zatražio da se među strankama održi usmena ili pisana rasprava o posljedicama presude Frucona Košice na ovaj predmet.
Odlukom od 12. listopada 2017. Opći sud odlučio je ponovno otvoriti pisani dio postupka i uložiti tužiteljev zahtjev u spis te je pozvao stranke da dostave svoja pisana očitovanja o posljedicama koje smatraju da presuda Frucona Košice ima na ovaj predmet.
Stranke su udovoljile tom zahtjevu u određenim rokovima.
Predsjednik trećeg vijeća odlučio je 9. studenoga 2017. zatvoriti pisani dio postupka. Ta je odluka dostavljena strankama uz pojašnjenje da tom dostavom ne počinje teći rok za podnošenje zahtjeva za raspravu koji je predviđen člankom 106. Poslovnika.
EDF, kojeg podupire Francuska Republika, od Općeg suda zahtijeva da:
–
ponajprije poništi članke 1. do 5. pobijane odluke;
–
podredno, poništi članke 1. do 3. pobijane odluke;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži EDF‑u snošenje troškova i naloži Francuskoj Republici snošenje troškova svoje intervencije.
III.

Pravo
U prilog tužbi EDF ističe četiri glavna tužbena razloga i dva podredna tužbena razloga.
Prvi glavni tužbeni razlog istaknut temelji se na povredi članka 266. UFEU‑a jer Komisija nije postupila ni u skladu s izrekom presude u predmetu T‑156/04 ni obrazloženjem na kojem se temelji.
Drugi glavni tužbeni razlog temelji se na povredi članka 107. UFEU‑a jer je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava i činjenica pri ispitivanju primjenjivosti kriterija privatnog ulagača.
Treći glavni tužbeni razlog temelji se na povredi članka 107. UFEU‑a jer je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava i činjenica pri ispitivanju primjene kriterija privatnog ulagača.
Četvrti glavni tužbeni razlog temelji se na nedostatku u obrazloženju pobijane odluke.
Prvi podredni tužbeni razlog temelji se, s jedne strane, na tome da većinu predmetnih mjera, pod pretpostavkom da ih se može kvalificirati kao potpore, treba smatrati zatečenim potporama, u skladu s člankom 1. točkom (b) podtočkom v. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [88. UEZ‑a] (
SL 1999., L 83, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.), jer su provedene prije stvarne liberalizacije sektora električne energije i, s druge strane, jer treba smatrati da se na većinu tih mjera primjenjuje zastara, u smislu članka 15. stavka 1. navedene uredbe.
Drugim podrednim tužbenim razlogom EDF tvrdi da pobijana odluka u svakom slučaju sadržava više pogrešaka u računanju zbog kojih nije valjana.
Francuska Republika smatra da su tužbeni razlozi EDF‑a osnovani, ali je očitovanja podnijela samo u pogledu prvih triju glavnih tužbenih razloga.
A.

Prvi glavni tužbeni razlog
1.

Argumenti stranaka
EDF, kojeg podupire Francuska Republika, tvrdi da je Komisija povrijedila članak 266. UFEU‑a time što nije postupila u skladu s presudom u predmetu T‑156/04 jer je, s jedne strane, u pobijanoj odluci smatrala da odluka o pokretanju postupka nije nepravilna i da se na njoj stoga može temeljiti nova odluka, dok se, prema mišljenju EDF‑a, odluka o pokretanju postupka temelji na netočnom iznošenju činjenica koje je Opći sud upravo navelo na poništenje konačne odluke, koja se temeljila na istom pogrešnom iznošenju činjenica. Pobijana odluka stoga sadržava iste materijalne pogreške i netočnosti kao i one kojima je opravdano poništenje konačne odluke.
S druge strane, prema mišljenju EDF‑a, Komisija u pobijanoj odluci svoju analizu uporno temelji na mjeri, odnosno poreznom daru koji proizlazi iz neopravdane porezne olakšice koju je primio, dok je to iznošenje činjenica Opći sud izričito odbacio u svojoj presudi u predmetu T‑156/04.
Prema mišljenju EDF‑a, Komisija naime i dalje, uključujući u odgovoru na tužbu, razlučuje stvarno provedenu mjeru, odnosno povećanje njegova kapitala uvrštenjem rezerviranja za obnovu u stavku „Dokapitalizacija”, od jedne od njezinih poreznih posljedica, odnosno neoporezivanja „prava davatelja koncesije”, dok je Opći sud taj pristup odbio, pri čemu je dopis od 22. prosinca 1997. ocijenio kao dokument kojim je objašnjena provedena mjera, za koju je smatrao da je dokapitalizacija poduzetnika provedena Zakonom br. 97‑1026. Naime, Komisija smatra da Opći sud nikad nije u okviru mjere dokapitalizacije utvrdio razliku između naravi i upotrebe različitih sastavnih dijelova rezerviranja za obnovu.
EDF smatra da je Komisija pri rasuđivanju tako pomiješala kvalifikaciju sporne mjere, odnosno eventualno postojanje državne potpore, i utvrđivanje te mjere. Prema njegovu mišljenju, Opći sud naime nije odlučio o kvalifikaciji sporne mjere s obzirom na primjenjivost ili primjenu kriterija privatnog ulagača, nego je, naprotiv, točno utvrdio navedenu mjeru. Međutim, takvo činjenično utvrđenje nije samo nužan preduvjet svake naknadne pravne analize, nego je ono, prije svega, u ovlasti Općeg suda, koji samostalno ocjenjuje činjenice. Stoga bi zapravo bila činjenično neutemeljena Komisijina argumentacija prema kojoj Opći sud nije konačno ocijenio činjenice.
EDF pojašnjava da u tom pogledu valja ispitati koliko se opis činjenica naveden u pobijanoj odluci razlikuje od onog koji je utvrdio Opći sud, a zatim jesu li činjenična utvrđenja Općeg suda nužno obrazloženje na kojem se temelji poništenje prvotne odluke koju je on donio 2009.
Prema mišljenju EDF‑a, Opći sud utvrdio je predmetnu mjeru kao njegovu dokapitalizaciju provedenu Zakonom br. 97‑1026, pritom ne razlikujući rezerviranja reklasificiranih u dokapitalizaciju, dok Komisija i dalje razmatra samo neoporezivanje dijela navedenih rezerviranja. Iz toga zaključuje da, iako je točno da je Komisija „uzela u obzir” dokapitalizaciju provedenu navedenim zakonom, uzela ju je u obzir kao običan dio konteksta, a ne kao sastavni dio predmetne mjere.
Međutim, kritika toga što je Komisija djelomično utvrdila predmetnu mjeru bila bi polazišna točka te sam temelj rasuđivanja Općeg suda koji bi doveo do poništenja prvotne odluke. Prema tome, utvrđivanje mjere svakako bi bilo pravno pitanje o kojem bi Opći sud stvarno i nužno odlučio, kao i stoga obrazloženje na kojem se temelji izreka presude u predmetu T‑156/04.
Komisija osporava tu argumentaciju.
2.

Ocjena Općeg suda
Valja podsjetiti, što se tiče pravomoćnosti, da je Sud presudio da je, kako bi se osigurala stabilnost prava i pravnih odnosa kao i dobro sudovanje, važno da sudske odluke koje su postale konačne nakon što su iscrpljena sva dostupna pravna sredstva ili nakon isteka rokova predviđenih za podnošenje tih pravnih sredstava više ne mogu biti dovedene u pitanje (presuda od 19. travnja 2012., Artegodan/Komisija,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
, t.
86.
).
Osim toga, s jedne strane, pravomoćnost se odnosi samo na činjenična i pravna pitanja koja su stvarno ili nužno riješena predmetnom sudskom odlukom. S druge strane, ta se pravomoćnost ne veže samo uz izreku te odluke, nego obuhvaća i njezino obrazloženje, na kojem se temelji njezina izreka i stoga je od nje neodvojivo (presuda od 19. travnja 2012., Artegodan/Komisija,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
, t.
87.
).
Doseg pravomoćnosti presude u predmetu T‑156/04 tako treba odrediti s obzirom na presudu u predmetu C‑124/10 P nakon žalbe koju je Komisija podnijela protiv presude u predmetu T‑156/04 (presuda od 19. travnja 2012., Artegodan/Komisija,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
, t.
88.
).
U ovom slučaju valja podsjetiti, kao prvo, da je Komisija u točkama 50. i 51. odluke o pokretanju postupka smatrala sljedeće:
„50.
[…] valja utvrditi razliku između već upotrijebljenih i neupotrijebljenih rezerviranja, koja su krajem 1997. iznosila 18345 milijuna FRF odnosno 38521 milijuna FRF.
51.
Od ukupnog iznosa upotrijebljenih rezerviranja, 14119 milijuna FRF reklasificirano je u stavku bilance ‚Dokapitalizacija’, dok je preostalih 4226 milijuna FRF upisano na razne račune revalorizacije. Budući da reklasifikacija nije prenesena preko računa dobiti i gubitka te da se povećanja kapitala ne smatraju povećanjem neto imovine društva u svrhu izračuna poreza na dobit, tom je reklasifikacijom konsolidirana porezna olakšica koju je EDF primio za ta rezerviranja.
Prema mišljenju francuskih tijela, prednost koju je EDF ostvario na temelju porezne olakšice može se procijeniti na 5883 milijuna FRF [14,119 × 41,67 %].”
Kao drugo, u uvodnim izjavama 91. i 99. prvotne odluke, Komisija je smatrala da su „[…] prava davatelja koncesije trebala biti oporezovana istodobno i po istoj stopi kao i druga računovodstvena rezerviranja nastala izuzećem od oporezivanja”, da „[t]o znači da su prava davatelja koncesije u iznosu od 14,119 milijardi FRF trebala biti pridodana iznosu neupotrijebljenih rezerviranja od 38,5 milijardi FRF radi oporezivanja po stopi od 41,66 % koju su francuska tijela primijenila na restrukturiranje bilance EDF‑a”, da je „[n]eplaćanjem ukupnog iznosa poreza na dobit prilikom restrukturiranja svoje bilance EDF […] uštedio 888,89 milijuna eura” i da „neplaćanje poreza od 888,89 milijuna eura EDF‑a 1997. stoga čini prednost za grupu”.
Komisija je na temelju svojeg ispitivanja zaključila da je „[n]eplaćanje poreza na dobit EDF‑a u 1997. na dio računovodstvenih rezerviranja nastalih izuzećem od oporezivanja za obnovu RAG‑a, u iznosu od 14,119 milijardi FRF na ime prava davatelja koncesije reklasificiranih u dokapitalizaciju, državna […] potpora nespojiva sa zajedničkim tržištem” (članak 3. prvotne odluke).
Kao treće, u presudi u predmetu T‑156/04 Opći sud pojasnio je da:
„111.
[…] Komisija je u odluci o pokretanju postupka, kao i u pobijanoj odluci ispitala porezni tretman prava davatelja koncesije tijekom restrukturiranja bilance EDF‑a provedenog Zakonom br. 97‑1026 (u daljnjem tekstu: ‚sporna mjera’) [te] je stoga u tom pogledu okvir ispitivanja u tim dvjema odlukama bio isti.”
U presudi u predmetu T‑156/04 Opći sud zatim je presudio da:
„253.
S obzirom na potrebu ocjenjivanja sporne mjere u njezinu kontekstu, Komisija stoga nije mogla samo ispitati porezne posljedice odredbi koje je Francuska Republika donijela a da istodobno ne ispita, i eventualno nakon tog ispitivanja odbaci, osnovanost argumentacije Francuske Republike prema kojem se može smatrati da odustajanje od poreznog potraživanja u okviru restrukturiranja bilance i povećanja kapitala EDF‑a, što je predmet članka 4. Zakona br. 97‑1026, ispunjava kriterij privatnog ulagača.”
Valja utvrditi da se sporna mjera koju je utvrdio Opći sud odnosi na ‚porezni tretman prava davatelja koncesije tijekom restrukturiranja bilance EDF‑a’ i da je Opći sud kaznio Komisiju jer je u potpunosti odbila ispitivanje kriterija privatnog ulagača samo zbog porezne naravi te mjere koju je, prema njezinu mišljenju, Francuska Republika donijela u svojstvu javne vlasti i jer nije ispitala tu mjeru u njezinu kontekstu, odnosno s obzirom na dokapitalizaciju EDF‑a, kako bi ocijenila je li kriterij privatnog ulagača primjenjiv u predmetnom slučaju, pri čemu se porezna narav mjere načelno ne protivi mogućnosti države da se pozove na taj kriterij.
Kao četvrto, s jedne strane, valja uzeti u obzir točke 16., 19., 21. i 35. presude u predmetu C‑124/10 P (vidjeti točku 50. ove presude), u kojima se podsjeća na sadržaj prednosti kao što su je utvrdili Komisija i Opći sud te, s druge strane, valja podsjetiti da je Sud u točki 99. navedene presude odlučio da Opći sud presudom u predmetu T‑156/04 nije doveo u pitanje primjenjivost kriterija privatnog ulagača, ni ishod eventualne primjene navedenog kriterija.
Suprotno tvrdnjama EDF‑a, na temelju presude u predmetu T‑156/04, osobito s obzirom na točke 87., 92., 93., 98. do 100. i 108. presude u predmetu C‑124/10 P (navedene u točki 50. ove presude), ne može se zaključiti da mjera koju je valjalo ispitati zapravo nije bilo odustajanje od naplate poreza na prava davatelja koncesije, nego „dokapitalizacija EDF‑a provedena Zakonom br. 97‑1026, ne razlikujući rezerviranja reklasificirana u dokapitalizaciju” (točka 9. tužbe te točke 7. i 17. replike) ili „[…] mjera dokapitalizacije poduzetnika čiji je dioničar država” kojom se „po njezinoj naravi, [za koju je Opći sud smatrao da se njome] dokazuje da je ‚država nastojala postići cilj ulaganja koji se može usporediti s onim privatnog ulagača’ (točka 86. tužbe).
Stoga Komisija nije počinila pogrešku i nije povrijedila pravomoćnost presude u predmetu T‑156/04 time što je nakon što je nastavila upravni postupak, u pobijanoj odluci, ispitala primjenjivost kriterija privatnog ulagača na mjeru kojom je Francuska Republika odustala od naplate poreza pri reklasifikaciji prava davatelja koncesije u dokapitalizaciju (točke 117. i 188. te članak 1. pobijane odluke), pri čemu je tu mjeru, kao što podsjeća Komisija, osim toga Francuska Republika jasno i nedvojbeno utvrdila kao spornu mjeru u obavijesti od 9. travnja 2002. koju je uputila Komisiji (vidjeti točku 27. ove presude).
Stoga valja odbiti ovaj tužbeni razlog.
B.

Drugi glavni tužbeni razlog
Drugi tužbeni razlog koji je najprije istaknuo EDF, kojim u biti tvrdi da je Komisija pogrešno smatrala da kriterij privatnog ulagača nije bio primjenjiv u predmetnom slučaju, dijeli se na pet dijelova.
U prilog prvom dijelu EDF tvrdi da Komisija, kada je ocijenila primjenjivost kriterija privatnog ulagača, neopravdano nije uzela u obzir brojne dokumente i podneske koji su joj dostavljeni.
Drugi dio temelji se na tome da je Komisija, time što nije postupila u skladu s presudom u predmetu C‑124/10 P, sustavno miješala elemente koji se odnose na primjenjivost kriterija privatnog ulagača i one koji se odnose na primjenu tog kriterija.
Trećim dijelom EDF tvrdi da je Komisija pogrešno isključila primjenjivost kriterija privatnog ulagača zato što je Francuska Republika osobito uzela u obzir razmatranja koja se tiču njezina svojstva tijela javne vlasti, pored razmatranja koja se tiču njezina svojstva kao dioničara.
U prilog četvrtom dijelu EDF navodi da je Komisija pogrešno smatrala da postoji obveza raspolaganja službenim poslovnim planom kako bi se opravdala primjenjivost kriterija privatnog ulagača.
Naposljetku, u potporu petom dijelu EDF tvrdi da bi Komisija, da nije počinila te razne pogreške koje se tiču prava i činjenica, mogla samo zaključiti da je kriterij privatnog ulagača primjenjiv s obzirom na narav i predmet te mjere, njezin kontekst, kao i zadani cilj te na pravila koja se na nju primjenjuju.
1.

Pregled pobijane odluke
Nakon što je u uvodnim izjavama 113. do 123. pobijane odluke podsjetila na sadržaj sporne mjere, u uvodnim izjavama 126. do 154. te odluke Komisija je primjenjivost kriterija privatnog ulagača na tu mjeru ispitala na sljedeći način:
„(126)
Da bi se utvrdila moguća primjenjivost načela razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu, potrebno je u okviru ukupne ocjene utvrditi je li Francuska Republika dodijelila izuzeće od oporezivanja u svojstvu dioničara ili u svojstvu javne vlasti. Sud u presudi od 5. lipnja 2012. navodi više elemenata koje je potrebno uzeti u obzir pri toj ukupnoj ocjeni. Ti elementi, koji su opsežnije ispitani u nastavku u odnosu na predmetne okolnosti, jesu sljedeći:
na državi članici je da, u slučaju dvojbe, nedvosmisleno utvrdi na temelju objektivnih i provjerljivih dokaza da poduzeta mjera proizlazi iz njezina svojstva dioničara; iz tih dokaza mora biti jasno vidljivo da je predmetna država članica, prije ili tijekom dodjeljivanja ekonomske prednosti, donijela odluku o ulaganju u kontroliranog javnog poduzetnika putem stvarno provedene mjere,
u tom pogledu može se tražiti iznošenje dokaza kojima se dokazuje da se ta odluka temelji na ekonomskim procjenama koje su usporedive s onima koje bi prije predmetnog ulaganja, a radi utvrđivanja njegove buduće isplativosti, u sličnim okolnostima proveo razuman privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu koji se nalazi u najsličnijem položaju onome države članice; Komisija može odbiti ispitati dokaze koji su utvrđeni nakon donošenja odluke o predmetnom ulaganju,
u tom pogledu mogu biti relevantni priroda i predmet mjere, njezin kontekst te cilj i pravila koja se primjenjuju na mjeru,
primjena kriterija razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu treba omogućiti utvrđivanje bi li privatni dioničar u sličnim uvjetima unio iznos jednak poreznom dugovanju u poduzetnika čiji je položaj usporediv s položajem EDF‑a.
(127)
Francuska su tijela u primjedbama od 11. prosinca 2002., navedenima u uvodnoj izjavi 42., smatrala da bi za EDF bilo učinkovitije i neutralnije izravno rasporediti ukupni iznos prava davatelja koncesije u vlasnički kapital, bez plaćanja poreza na dobit. Međutim, ni u jednom od dokumenata koji su prethodili navodnoj odluci o neoporezivanju ili koji potječu iz istog razdoblja, a koje su Francuska [Republika] ili EDF dostavili u prilog svojim primjedbama na odluku o proširenju postupka nije izravno ili neizravno navedena navodna odluka o ulaganju, njezine posljedice, prednosti i nedostaci ili slična odluka o povećanju iznosa dokapitalizacije neoporezivanjem. U dokumentima koje su dostavila francuska tijela i koji su navedeni u uvodnim izjavama 87. do 108. nisu navedene niti
a fortiori
analizirane prednosti i nedostaci koje država ima zbog odluke o nenaplaćivanju poreza na dobit na dio rezerviranja prava davatelja koncesije reklasificiranih u dokapitalizaciju EDF‑a na temelju Zakona br. 97‑1026 od 10. studenoga 1997.
(128)
Francuska [Republika] je dužna, u slučaju dvojbi u pogledu primjenjivosti načela razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu koje je izrazila Komisija, nedvosmisleno utvrditi na temelju objektivnih i provjerljivih dokaza proizlazi li provedena mjera iz njezina svojstva dioničara. S obzirom na dostavljene dokaze, očito je da odluku o ulaganju odricanjem od naplate poreznog dugovanja EDF‑a treba smatrati donesenom prešutno, bez obrazloženog pravnog akta koji bi omogućio da se dozna ili provjeri precizan sadržaj te odluke, razlozi i pravna osnova na kojima se ona temelji te koje ju je nadležno tijelo donijelo i kojeg datuma. U pogledu elemenata koje je iznio Sud kako bi provjerio primjenjivost načela razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu, odnosno potrebu za objektivnim i provjerljivim dokazima, stvarno poduzetu mjeru ili prethodne ekonomske procjene, nepostojanje upućivanja ili materijalnih dokaza treba smatrati prvom naznakom neprimjenjivosti tog načela.
(129)
U nedostatku dokumentarnog traga navodne odluke, potrebno je opisati moguću mjeru ulaganja koju je provela francuska država. Sud je u ovom slučaju smatrao da se primjenom kriterija razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu mora moći utvrditi bi li privatni dioničar u sličnim uvjetima unio iznos od 5,88 milijardi FRF u poduzetnika čiji je položaj usporediv s položajem EDF‑a. Ulaganje Francuske [Republike] upućivalo bi na odricanje od naplate tog iznosa radi ostvarivanja dobiti koja nadilazi prvotno upotrijebljena sredstva. Analizu je potrebno provesti u odnosu na obveznikov iznos poreza na dobit.
(130)
U tom pogledu nepostojanje studija, upućivanja ili specifičnih analiza isplativosti ulaganja iznosa izuzeća od oporezivanja predstavlja poteškoću pri izdvajanju učinaka navodnog ulaganja iz informacija koje su dostavile Francuska [Republika] ili EDF. Ta poteškoća nije nepremostiva ako se, za potrebe analize većine čimbenika relevantnih za provjeru primjenjivosti i primjene načela razumnog privatnog ulagača u tržišnoj ekonomiji, smatra da se na dodatni unos kapitala EDF‑a koji odgovara iznosu neplaćenog poreza primjenjuju prava pridružena svim dokapitalizacijama. Stoga, ako je dokapitalizacija donijela prinos po određenoj stopi, ta je stopa trebala biti i bila je u stvari primijenjena na iznos nenaplaćenog poreza. Naprotiv, u slučaju u kojem je odabran marginalni ili inkrementalni učinak, na temelju informacija koje su dostavili Francuska [Republika] ili EDF nije moguće na prvi pogled prikazati učinak povećanja dokapitalizacije koje odgovara iznosu nenaplaćenog poreza.
(131)
Posljedica neoporezivanja bila je povećanje dokapitalizacije EDF‑a i, prema tome, vlasničkog kapitala EDF‑a u iznosu od dodatnih 5,88 milijardi FRF u ukupnom iznosu od 14,119 milijardi FRF reklasificiranih rezerviranja. Ta rezerviranja, koja ne odgovaraju prethodnom novom unosu novca države u svojstvu dioničara, reklasificirana su u dokapitalizaciju, stavljanjem u odgovarajuću stavku u gornjem dijelu bilance EDF‑a, među drugi vlasnički kapital (kapital, dokapitalizacije itd. – tablica 2.). Bez izuzeća od oporezivanja, vlasnički kapital EDF‑a koji je 1997. trebao iznositi 79,8 milijardi FRF, dosegnuo bi 72,1 milijardu FRF, prema tada ispitanim dokumentima (uvodna izjava 100., tablica 2.). Umjesto 50,7 milijardi FRF, državna dokapitalizacija EDF‑a bila bi određena u iznosu od 44,8 milijardi FRF.
Navodna odluka o ulaganju: elementi analize
(132)
Kao prvo, kako ističu francuska tijela, s obzirom na to da se uključivanjem iznosa neplaćenog poreza povećala osnovica dokapitalizacije i da je na nju plaćen prinos po fiksnoj stopi (3 %), apsolutna vrijednost prinosa državi povećana je izuzećem od poreza ili neoporezivanjem (uvodna izjava 83.). Međutim, posljedica rasta dokapitalizacije koja je odgovarala poreznom izuzeću nije bilo relativno povećanje prinosa države. U tom pogledu nije sporno da je prinos od državne dokapitalizacije EDF‑a predviđen još Odlukom br. 56‑1360 od 30. prosinca 1956. (uvodne izjave 18. i 103.). Prinosi, koji su uostalom različiti, bili su tako predviđeni u ugovorima o uslugama koji su sklapani prije i poslije Ugovora koji je bio na snazi za razdoblje od 1997. do 2000., kao što je pokazano u uvodnim izjavama 93. i 102. Načelo prinosa postojalo je prije navodne odluke te je zadržano nakon nje.
(133)
Osim toga, ispitivanje činjenica pokazuje da je posljedica predmetnog izuzeća od oporezivanja mogla biti smanjenje prinosa od državnog ulaganja. U izvješću koje je u rujnu 1997. sastavila Nacionalna skupština [Assemblée nationale] nedvojbeno je pokazano da je zbog povećanja ukupnog iznosa dokapitalizacije smanjen prinos od dokapitalizacije kako se ne bi ‚povećalo porezno terećenje EDF‑a’ (uvodna izjava 103.). Izvješće Senata potkrepljuje to smanjenje koje je podržala javna vlast (uvodna izjava 108.).
(134)
EDF je od 1991. do 1996. plaćao veće prinose državi za manju osnovicu dokapitalizacije u odnosu na ono što je bilo predviđeno od 1997. do 2000. za veću osnovicu. Prosječni godišnji prinos u apsolutnoj vrijednosti od 3,41 milijarde FRF za razdoblje od 1991. do 1996. u kojem je dokapitalizacija iznosila 36,6 milijardi FRF bio je znatno veći od 2,35 milijarde FRF predviđenih za osnovicu povećanu na 50,7 milijardi FRF tijekom razdoblja od 1997. do 2000. (uvodne izjave 92. i 102. do 103., tablica 3.). Iz toga proizlazi da bi tekući marginalni prinos od povećanja iznosa dokapitalizacije u visini od 5,88 milijardi FRF koji je država u svojstvu dioničara očekivala u razdoblju od 1997. do 2000. mogao biti analiziran kao negativan za razdoblje od 1991. do 1996.
(135)
Naime, francuska su tijela osigurala da apsolutni i relativni prinos uplaćen francuskoj državi na ime dokapitalizacije bude onoliko manji, u apsolutnoj i relativnoj vrijednosti, koliko osnovica bude veća, kao što je to nedvojbeno pokazano u izvješćima Nacionalne skupštine i Senata. Iz toga proizlazi da povećanje iznosa ukupne dokapitalizacije nosi manji prinos od dokapitalizacije iz vremena prije Zakona br. 97‑1026, a odluka o dodjeli izuzeća od oporezivanja ne čini nužno ulaganje.
(136)
Kao drugo, način na koji je predviđen i utvrđen prinos od povećanja dokapitalizacije nije način koji bi odabrao razuman privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu.
(137)
Naime, kao što je to pokazano upućivanjima u dopisima nadležnih ministara i u parlamentarnim izvješćima navedenima u uvodnim izjavama 97., 103. i 106., u ispitivanju prinosa francuske države koje je provedeno 1997. nakon restrukturiranja bilance EDF‑a francuska su tijela istodobno uzela u obzir prinose na dokapitalizaciju koji pripadaju
stricto sensu
državi u svojstvu dioničara i očekivani iznos poreza koji bi država naplatila od 1997., nakon više godina prenesenih poreznih gubitaka, a koji pripada državi u svojstvu javne vlasti koja ubire porez. Kako je vidljivo iz uvodne izjave 93., na prinos od dokapitalizacije mogao se odbiti porez na dobit izuzećem od općeg prava.
(138)
Koncept koji su 1997. ispitala i potvrdila francuska tijela bio je dakle koncept ukupnog oporezivanja EDF‑a, uzimajući u obzir porez i prinos dioničara zajedno. Iznos ukupnog poreza naplaćenog EDF‑u (čak i više od spornog izuzeća) na temelju poreznih ovlasti države i prinos uplaćen državi u svojstvu dioničara isprepliću se u dokazima koje su dostavila francuska tijela. Ipak, prema njihovu mišljenju, ti dokazi ukazuju na postojanje odluke o ulaganju. Naprotiv, takvo stalno razmatranje plaćanja poreza na koje je EDF obvezan državi u svojstvu poreznika, uključujući i reguliranje i poravnanje poreza koji nije naplaćen prije Zakona br. 97‑1026, u svrhu ispitivanja i utvrđivanja prinosa državi u svojstvu dioničara, ukazuje na to da je sporno izuzeće od oporezivanja odobrila država djelujući u svojstvu javne vlasti, a ne dioničara.
(139)
To je uostalom potkrijepljeno prirodom ciljeva koje je 1997. država odredila EDF‑u, uzimajući u obzir pitanja i ciljeve javne vlasti, a ne dioničara. Ta se pitanja očituju u određivanju cijena EDF‑a u Ugovoru o uslugama za razdoblje od 1997. do 2000., o čemu je ovisio prinos države u svojstvu dioničara. Naime, država je tražila od EDF‑a da pridonese jačanju konkurentnosti francuske industrije i kupovne moći francuskih kućanstava. Ta razmatranja nisu samo suprotna razmatranjima koja bi imao razuman privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu, već su i protivna financijskim interesima tog pretpostavljenog ulagača. Isto vrijedi i za cilj koji je određen EDF‑u u Ugovoru o uslugama za razdoblje od 1997. do 2000.: da provodi ambicioznu politiku kako bi podržao gospodarsku djelatnost i zapošljavanje, stavljajući se u službu lokalnih zajednica (uvodne izjave 89. i 95.).
Ekonomske procjene u svrhu utvrđivanja isplativosti navodnog ulaganja
(140)
Ugovor o uslugama između države i EDF‑a koji je potpisan 8. travnja 1997. obuhvaćao je prethodne procjene financijskog scenarija u koje su bila uključena predviđanja povrata ulaganja u dokapitalizaciju EDF‑a državi u svojstvu dioničara (uvodna izjava 92.). Ti dokumenti i analize koje su iznijela francuska tijela odnose se na očekivane učinke reklasifikacije svih rezerviranja koja je stvorio EDF, neovisno o tome jesu li oporezovana i jesu li proizašla iz provedbe Zakona br. 97‑1026. Jedina sustavna procjena koju su francuska tijela iznijela u obavijesti EDF‑a od 18. veljače 1997. (uvodna izjava 92.) jest općenita i ograničena na zakonski prinos primijenjen na dokapitalizaciju, uključujući i onu koja je prethodila restrukturiranju bilance EDF‑a, ne uključujući, primjerice, prinos od kapitala, osim dokapitalizacije, ili prinos od vlasničkog kapitala.
(141)
Nijedan dokument koji su dostavili Francuska [Republika] ili EDF ne pokazuje da je navodno donesena odluka o ulaganju, odnosno o većoj dokapitalizaciji EDF‑a bez oporezivanja reklasifikacije, bila predmet posebnih ispitivanja, studija ili analiza. Ipak, uzevši u obzir predmetne iznose, razuman privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu najvjerojatnije bi dao izraditi financijsku i ekonomsku analizu ulaganja prije nego što odluči je li, uzevši u obzir zakonski prinos od dokapitalizacije, iznos od 5,88 milijardi FRF izuzeća od oporezivanja bio potreban kako bi poduzetnik osigurao dugoročnu isplativost njegova ukupnog ulaganja te da za to dioničar primi dovoljan prinos. Nedostaje ta vrsta prethodnih ekonomskih studija, koje Sud navodi u točki 84. svoje presude među dokazima koji omogućuju donošenje pozitivnog zaključka o primjenjivosti načela razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu,
(142)
Osobito je značajno utvrditi da nakon prinosa koji je dodijeljen državi u razdoblju od 1997. do 2000. nije provedena nijedna studija dugoročnijeg prinosa ili povrata, iako Francuska [Republika] tvrdi da je izvršila upravo dugoročno ulaganje. Međutim, razuman privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu ne bi propustio izvršiti analizu isplativosti ulaganja za razdoblje nakon 2000.
(143)
Ako je razborito misliti da bi razuman privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu uzeo u obzir učinke smanjenja stope zaduženosti EDF‑a, potrebno je utvrditi da je prednost EDF‑a da raspolaže povoljnijim zajmom zbog poboljšanog omjera zaduženosti i vlastitog kapitala općenito navedena u određenim dokumentima koje su podnijeli Francuska [Republika] (uvodne izjave 101. i 105.) i EDF. Međutim, nijedan dokument ne upućuje na to da država u svojstvu dioničara ostvaruje prednosti i isplativost zbog smanjenja troška zajma EDF‑a ili nižeg omjera zaduženosti. U skladu s tadašnjim kvantifikacijama koje su iznesene u uvodnoj izjavi 101., omjer neto zaduženosti na temelju vlastitog kapitala EDF‑a trebao je dosegnuti 148 % s ukupnom novom dokapitalizacijom koja je bila utvrđena na iznos od 50,7 milijardi FRF kojim je obuhvaćen i iznos od 5,88 milijardi FRF spornog izuzeća. Bez izuzeća od oporezivanja, taj bi omjer bio oko 163 %, odnosno približno tri puta manji od omjera od 480 % iz vremena prije Zakona br. 97‑1026. Razmatra li se izdvojeno od ostalih učinaka reklasifikacije raznih rezerviranja, doprinos izuzeća od oporezivanja poboljšanju tog omjera nije znatan, a njegova konkretna posljedica na smanjenje troška zajma za EDF vrlo je upitna (uvodne izjave 170. do 172.). U svakom slučaju, u dokumenti koje su podnijela francuska tijela nije navedeno niti analizirano ulaganje ni prinos za dioničara, koji proizlazi iz omjera od 148 %, ni,
a fortiori
, prinos koji proizlazi iz omjera od 163 %. O ovome nema nikakve prethodne ekonomske procjene koja bi bila usporediva s procjenama koje bi razuman privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu dao izraditi, kao što je napomenuo Sud u točki 84. svoje presude.
(144)
U tom pogledu u ekonomskoj studiji koju je EDF podnio u prilog svojim primjedbama (uvodne izjave 69. [i] 70.) nije utvrđeno da je Francuska [Republika] djelovala kao ulagač, a ne kao javna vlast. Studija je izrađena nakon navodne odluke o ulaganju donesene 1997. i nisu je ispitala nadležna tijela da bi donijela takvu odluku. Studija samo zato nije prihvatljiva kao dokaz, u skladu s navodima Suda (uvodna izjava 126., točka 104. presude od 5. lipnja). Činjenica da je studija provedena na temelju tada raspoloživih autentičnih podataka ne čini taj zaključak nevažećim. Studija je naručena za potrebe situacije nakon proširenja postupka u svibnju 2013., a EDF je u srpnju 2013. očito znao koji će njezini zaključci biti, iako je studija izrađena u listopadu 2013. Nadalje, dodatni razlozi čine njezine brojčane rezultate nevaljanima i stoga zaključci koje je EDF iz nje izveo u prilog svojim primjedbama nisu utemeljeni, odnosno:
studija se temelji na osnovnim podacima koji su gotovo svi iz predmetnog razdoblja i u njoj su primijenjeni opće priznati metodološki pristupi u procjeni vrijednosti poduzetnika, uz važna odstupanja su navedena u nastavku. Međutim, studija je ipak osobito složena ekonomska procjena sastavljena nakon relativno temeljitog istraživanja podataka, za čiju je izradu i odobravanje bilo potrebno tri mjeseca. Ta razrada obuhvaća uzastopne i višestruke metodološke odabire koji su ponekad sporni. Bez te razrade potpuno je nemoguće, na temelju raspršenih osnovnih podataka koji proizlaze iz različitih izvora, steći predodžbu ili predvidjeti moguće kvantificirane rezultate koje je francuska država navodno mogla očekivati 1997. Sud zahtijeva da se primjena načela razumnog privatnog poduzetnika u tržišnom gospodarstvu temelji na procjenama koje je moguće predvidjeti u trenutku u kojem je donesena odluka (točka 105. presude od 5. lipnja 2012.). Suprotno navodima EDF‑a, činjenica da na temelju podataka raspoloživih od 1996. do 1997., nadležne službe francuske države nisu provele niti naručile studiju tog opsega i složenosti ukazuje na to da francuska tijela prije donošenja svoje odluke nisu smatrala relevantnom samu isplativost navodnog ulaganja za dioničara,
u studiji je analizirano ponašanje francuske države s obzirom na načelo razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu zajedno s informacijama i pretpostavkama koje se uvelike razlikuju od onih iznesenih u uvodnim izjavama 87. do 108. i kojima je, prema mišljenju francuskih tijela, obrazložena i opravdana navodno donesena odluka. Međutim, EDF nije bio taj koji je donio odluku o ulaganju i, prema mišljenju Suda (točke 82. i 83. njegove presude od 5. lipnja 2012.), Francuska [Republika] je dužna iznijeti dokaze iz kojih će biti vidljivi priroda i kontekst donesene odluke. Budući da Francuska [Republika] navodi da je odluku donijela s obzirom na informacije i podatke koje je podnijela, studija, a time i EDF činjenično zamjenjuju navodnog ulagača te tvrde da poznaju bolje od francuske države razmatranja i informacije koje su je stvarno potaknule na već donesenu odluku i pretpostavke koje je uzela u obzir. Stoga se studija temelji na spekulacijama i nagađanjima o podacima, informacijama i pretpostavkama koje su francuska tijela 1997. mogla uzeti u obzir, među onima koje nije moguće isključiti, i stoga 2015. nema dokaznu snagu (ili u listopadu 2013. kada je izrađena) kojom bi objasnila i obrazložila odluku koju su 1997. stvarno donijela francuska tijela, a koju ona objašnjavaju drugim podacima i pretpostavkama,
ta dokazna vrijednost tim više izostaje što se studija, da bi došla do rezultata iznesenih u uvodnoj izjavi 70., temelji na pretpostavkama koje su arbitrarne ili smione, nepotkrijepljene činjenicama ili suprotne informacijama koje proizlaze iz dokumenata koje su dostavila francuska tijela i koje, prema njihovu mišljenju, u ovom slučaju ilustriraju primjenjivost i pozitivnu primjenu načela razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu. Stoga se kao prvo u studiji nagađa da prinos državi u svojstvu dioničara nakon 2000. neće biti uređen odlukom i da neće proizlaziti iz ugovora o uslugama između države i EDF‑a, nego da će se utvrditi u odnosu na dividende koje su drugi poduzetnici u sektoru isplaćivali od 1996. do 1997. Međutim, prinos od dokapitalizacije EDF‑a bio je uređen Odlukom iz 1956. (uvodna izjava 102.) te je bio zakonski utvrđen, a odražavao se u višegodišnjim ugovorima o uslugama prije i znatno nakon 1997. ovisno o razmatranjima koja nisu povezana s dividendama koje su isplaćivali poduzetnici u sektoru i koji su poslovali na drugim tržištima osim Francuske [Republike] (uvodne izjave 94. i 95.). Kao drugo, jednako tako se u studiji ponovno neopravdano u račun dobiti i gubitka EDF‑a uvode rezerviranja koja potječu iz financijskih izvještaja društva EDF‑a u iznosu od 11,6 milijardi FRF (bez poreza) i 7,3 milijarde (nakon oporezivanja) čime se vrijednost EDF‑a za toliko umjetno povećava, ne uzimajući u obzir raspoložive informacije i kretanja predvidiva 1997. u pogledu obveza koje EDF ima na temelju mirovinskog sustava svojih zaposlenika (uvodne izjave 168. [i] 169.),
kao treće, u studiji je rast vrijednosti EDF‑a koji proizlazi iz rasta povrata i rezultata izračunan na temelju ‚tržišnih očekivanja’ 1997. Francuska su tijela raspolagala predviđanjima prihoda te specifičnim i brojčanim rezultatima u pogledu EDF‑a za razdoblje od 1997. do 2000 koji su odobreni izradom Ugovora o uslugama za to isto razdoblje te kažu da su se pri donošenju svoje odluke oslanjala na ta predviđanja i informacije (uvodne izjave 78.[,] 79., 90., 94. i 96.), a usto su 1997. imala precizna saznanja o poduzetniku i njegovim financijskim izgledima (uvodna izjava 77.). Upotreba ‚tržišnih očekivanja’ trećih osoba pri
in fine
utvrđivanju procjene vrijednosti EDF‑a u tim uvjetima nije ni točna ni dosljedna argumentima koje iznosi Francuska [Republika] da bi objasnila i potkrijepila odluku koju su navodno donijela njezina tijela. Tim manje što francuska tijela ističu da je EDF 1997. pretežitu djelatnost obavljao u Francuskoj po zakonskim cijenama (uvodna izjava 85.). Nadalje, razina tih utvrđenih cijena bila je niska radi jačanja konkurentnosti francuske industrije i kupovne moći francuskih kućanstava (uvodne izjave 89. i 95.). U studiji nije objašnjeno, a još manje valjano dokazano, zašto su prinos, dividende i rezultati poduzetnika u dioničkim društvima uvrštenima na burzu i koja nisu bila znatno zastupljena u Francuskoj te su poslovala na tržištima s različitim zakonskim zahtjevima i zahtjevima tržišnog natjecanja (npr. Endesa, Gas Natural i Union Fenosa u Španjolskoj, RWE, EON i Verbund u Njemačkoj, Fluxys u Belgiji itd.) mogli odrediti rezultate, prinos i dividende EDF‑a, što je jedna od pretpostavki o kojima ovise rezultati izneseni u uvodnoj izjavi 70.,
naposljetku, kao četvrto, u studiji se bez ikakvog dokaza navodi da je povećanje dokapitalizacije EDF‑a iz 1997. bilo, barem potencijalno, izjednačeno s kupnjom likvidne financijske imovine. Ipak, EDF je 1997. bio industrijska i trgovačka ustanova koja nije imala vlasnički kapital (uvodna izjava 19.) i za koju su francuska tijela i EDF tada tvrdili da će u budućnosti zadržati isti status (uvodne izjave 95. [i] 105.). Smionost te tvrdnje o kojoj, međutim, presudno ovise rezultati studije podrobnije je pokazana u uvodnim izjavama 179. do 181.
Priroda i predmet mjere, kontekst kojim je obuhvaćena i pravila koja se na nju primjenjuju
(145)
Sud ističe da je priroda donesene mjere relevantan element koji je potrebno uzeti u obzir pri donošenju pozitivnog zaključka o primjenjivosti načela razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu (točka 86. presude). Odluka da se dodatan iznos rasporedi u dokapitalizaciju EDF‑a, ne oporezujući reklasifikaciju nepravilnih rezerviranja koja se odnose na RAG, istodobno je računovodstvena odluka o preraspodjeli između stavki bilance EDF‑a (uvodne izjave 100. i 105.) i porezna odluka, s obzirom na to da nadležna tijela smatraju da je porez na dobit trebao biti obračunan prije reklasifikacije (uvodna izjava 35[.]), iako je porez plaćen na druga reklasificirana računovodstvena rezerviranja. Stoga nije utvrđeno, suprotno navodima francuskih tijela, da su ta dva aspekta, računovodstveni i porezni, nerazdvojno povezani u jedinstvenu mjeru poduzetu Zakonom br. 97‑1026 od 10. studenoga 1997.
(146)
U članku 4. stavku 2. Zakona predviđeno je da je protuvrijednost imovine u naravi koja je dana u koncesiju RAG‑a i iskazana u obvezama bilance EDF‑a potrebno uvrstiti u stavku ‚Dokapitalizacija’ u neto iznosu bez revalorizacijskih razlika (uvodna izjava 28.). Iz toga bi se moglo zaključiti da je Zakonom bilo predviđeno da, osim mogućih revalorizacijskih viškova, nikakav računovodstveni ili porezni izračun ne može umanjiti iznos protuvrijednosti koji je potrebno uvrstiti kao dokapitalizaciju EDF‑a. Međutim, odluka o oporezivanju ili neoporezivanju EDF‑a ne proizlazi iz područja zakona u skladu s člankom 34. Ustava Francuske [Republike] te se na temelju Zakona br. 97‑1026 nije moglo valjano odlučivati o tom pitanju. Tim se člankom zakonodavne nadležnosti Parlamenta u pogledu poreza ograničuju na određivanje osnovice, stope i načina naplate bilo koje vrste poreza. Stoga je EDF platio porez na dobit u pogledu određenih računovodstvenih rezerviranja, ali ne i drugih nakon istog zakonskog postupka reklasifikacije.
(147)
Pripremni dokumenti koje su dostavila francuska tijela, navedeni u uvodnoj izjavi 104., uostalom pokazuju da je Državno vijeće 1997. smatralo da je iz teksta prijedloga zakona potrebno ukloniti odredbe nezakonodavne prirode. Osim toga, odbačen je i Vladin prijedlog amandmana na prijedlog zakona čija je svrha bila ograničiti oporezivanje EDF‑a koje je država mogla provesti u skladu sa zakonom. Naposljetku, nadležni su ministri u travnju 1997. smatrali da o detaljima uvjeta provedbe restrukturiranja EDF‑a, na računovodstvenoj i poreznoj razini, trebaju dodatno raspraviti nadzorna tijela i poduzetnik (uvodna izjava 98.).
(148)
Ti elementi koji su navedeni i brojčano iskazani u dopisu [od 22. prosinca 1997.] EDF‑u poslali nadležni ministri nakon donošenja zakona (uvodna izjava 31.) ukazuju na to da su porezni aspekti provedbe odvojivi od odredaba Zakona br. 97‑1026 od 10. studenoga 1997. Ti ministri u svojem dopisu upućenom EDF‑u objašnjavaju restrukturiranje gornjeg dijela bilance EDF‑a, u skladu s člankom 4. Zakona br. 97‑1026 od 10. studenoga 1997., te se čini da prešutno odlučuju o poreznim posljedicama tog restrukturiranja, a da se ne postavlja pitanje o bilo kakvom isplativom ulaganju ni o prisilnim zakonskim odredbama.
(149)
U pogledu konteksta mjere, za koji Sud ističe da je, među ostalima, relevantan element za ocjenu moguće primjenjivosti načela razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu, pripremni sastanci i prateći dokumenti koji se odnose na to razdoblje, a koji su doveli do Ugovora o uslugama između države i EDF‑a potpisanog 8. travnja 1997. pokazuju da je reklasifikacija rezerviranja bila obuhvaćena kontekstom izgleda djelomične liberalizacije tržišta električne energije u Uniji, koja je utvrđena 1996. Jednako tako, je li težnja za većom internacionalizacijom djelatnosti EDF‑a zastupljena u Ugovoru o uslugama za razdoblje od 1997. do 2000. i pripremnim dokumentima, kao što je zastupljena u dokumentima Parlamenta. U samom Ugovoru o uslugama pretpostavljeno je da je za provedbu Ugovora potrebna regulatorna zakonska mjera, poput one iz Zakona br. 97‑1026, kojom se uspostavlja činjenični kontinuitet između ciljeva Ugovora i ciljeva zakonodavca. Međutim, ni u Ugovoru sklopljenom u travnju 1997. ni u pripremnim dokumentima i razmjeni informacija s nadzornim tijelima EDF‑a nije zauzet stav o neodređenom iznosu poreza.
(150)
Iz tog konteksta, koji je obilježen dokazima koje je Francuska [Republika] iznijela u svojim primjedbama, ipak nije moguće sa sigurnošću utvrditi da mjera proizlazi iz ponašanja dioničara koji provodi ulaganje. Naime, i potreba da se isprave nepravilnosti koje je [Cour des comptes (Revizorski sud, Francuska)] utvrdio u listopadu 1994. dio je tog konteksta. Dok je, s jedne strane, bila riječ o ispravljanju računovodstvene nepravilnosti koja je omogućila EDF‑u da godinama ne plaća porez na dobit, francuska tijela ističu da mjerom nije doveden u pitanje monopol EDF‑a (uvodna izjava 105.) te da je trebalo zadržati stabilan okvir koji je omogućila liberalizacija tržišta (uvodna izjava 95.). Točno je da je liberalizacija otvarala izglede za širenje na nacionalna tržišta drugih država članica i da su određene radnje bile predviđene Ugovorom o uslugama za razdoblje od 1997. do 2000. kako bi EDF bio više međunarodno zastupljen. Unatoč tome, nastojanje javnih vlasti da prije liberalizacije daju gospodarsku prednost nacionalnim poduzetnicima putem mjera financijske potpore nije ograničeno samo na javne poduzetnike i ne obilježava ponašanje razumnog dioničara javnog poduzetnika.
(151)
Naposljetku, Sud navodi da je primjereno ispitati pravila koja se primjenjuju na spornu mjeru da bi se odredio njezin karakter, odnosno karakter ulaganja države u svojstvu dioničara ili ovlasti javnog tijela. Pri svrstavanju mjere u jednu ili drugu kategoriju može se uzeti u obzir poštovanje primjenjivih pravila kojom je uređena. Stoga je potrebno ispitati pravila kojima je uređeno ulaganje poreznih sredstava u poduzetnike poput EDF‑a. Bez predmetne mjere nenaplaćeni bi dohodak od poreza na dobit 1997. bio uplaćen u opće prihode državnog proračuna francuske države. Kao što je bilo predviđeno člankom 18. Rješenja br. 59‑2 od 2. siječnja 1959. o organskom zakonu koji se odnosi na zakone o financijama (loi organique relative aux lois de finances), koji je bio na snazi predmetnom razdoblju, svi prihodi kojima se osigurava izvršenje svih rashoda, svi prihodi i svi rashodi države knjiže se na jedinstveni račun pod nazivom opći proračun. Zato su prihodi od poreza uplaćeni u proračun i u korist države, a ne u korist javnih poduzetnika.
(152)
Na taj se proračun primjenjuje ustavno načelo univerzalnosti na temelju kojeg se svi prihodi i sve obveze knjiže u dvije različite cjeline, pri čemu ne nastaje nikakva osobita veza, primjerice, između prihoda od poreza na dobit i dokapitalizacije javnog poduzetnika, poput EDF‑a. Točno je da je u francuskom pravu moguća prethodna raspodjela poreznog prihoda pravnoj osobi koja nije država u obliku subvencije ili ulaganja, ako je ta raspodjela predviđena izričitim odredbama. U članku 18. Rješenja br. 59‑2 predviđeno je, osim osobito za zajmove i predujmove, da je raspoređivanje prihoda države iznimno i da može proizaći samo na inicijativu Vlade iz odredbe Zakona o financijama (loi de finances).
(153)
Zakon [br. 97‑1026] nije bio zakon o financijama i stoga njime porezni prihod nije mogao biti raspoređen u kapital EDF‑a. Nadalje, nije očito da su donesene posebne odredbe na inicijativu Vlade u pogledu Zakona o financijama koji se 1997. primjenjivao na proračun te kojima bi se prethodno rasporedio prihod od poreznog dugovanja EDF‑a u rashode francuske države na ime bilo kakvog ulaganja u kapital EDF‑a u okviru tog istog proračuna. Čini se da nije primijenjeno to pravilo koje omogućuje da se porezni prihod koji je utvrđen u korist države uloži u pravnu osobu koja nije država, poput EDF‑a.
(154)
Velika većina prethodno navedenih dokaza jasno ukazuje na to da Francuska [Republika] prije ili tijekom dodjeljivanja ekonomske prednosti koja proizlazi iz neplaćanja poreza na dobit nije donijela odluku da izuzećem od oporezivanja izvrši ulaganje u EDF. Zato je očito da se načelo razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu primjenjuje na tu mjeru. Stoga su razmatranja koja slijede o primjeni načela razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu podrednog karaktera.”
2.

Uvodna razmatranja
Valja podsjetiti da Komisija nije počinila pogrešku time što je u uvodnoj izjavi 113. i sljedećim uvodnim izjavama pobijane odluke u biti smatrala da je na njoj da ispita je li kriterij privatnog ulagača primjenjiv na spornu mjeru koja je jasno utvrđena kao odustajanje Francuske Republike od oporezivanja prava davatelja koncesije kako je opisano u obavijesti od 9. travnja 2002. (vidjeti točku 107. ove presude).
Stoga valja najprije odbaciti razne tvrdnje koje je EDF ponovio u potporu svojem drugom tužbenom razlogu prema kojem Komisija nije trebala ispitati to odustajanje od naplate poreza, nego mjeru dokapitalizacije EDF‑a pritom ne razlikujući rezerviranja reklasificirana u dokapitalizaciju.
3.

Prvi dio
a)

Argumenti stranaka
U prilog prvom dijelu drugog glavnog tužbenog razloga EDF u biti tvrdi da je Komisija povrijedila svoju obvezu uzimanja u obzir svih relevantnih pravnih i činjeničnih elemenata u svojoj analizi u fazi ocjene primjenjivosti kriterija kao i u fazi ocjene njegove primjene kada je donijela odluku samo na temelju informacija i elemenata koje joj je dostavila Francuska Republika te kada je zanemarila one koje joj je dostavio EDF, što je Komisija opravdala navodnim proturječjem između dokumenata koje je dostavila Francuska Država i onih koje je dostavio EDF.
Međutim, EDF priznaje da je „Komisija […] uzgredno navela elemente koje joj je EDF dostavio” i u tom pogledu upućuje na uvodnu izjavu 66. pobijane odluke u kojoj spominje „četrdesetak tadašnjih dokumenata koje je EDF priložio svojim pismenima”.
Ipak, EDF navodi da četrdesetak aktualnih dokumenata od 53 koje je dostavio Komisiji nisu spomenuti u pobijanoj odluci te da stoga nisu analizirani, pri čemu Komisija nije objasnila zašto su proturječni dokumentima koje je dostavila Francuska Republika ili nisu relevantni.
U tim je okolnostima nesporno da je Komisija u predmetnom slučaju ispitala samo elemente koje je dostavila Francuska Republika, što dokazuje da je Komisija svojevoljno odbila ispitati dokumente koje je dostavio EDF te je tako povrijedila svoju obvezu dužne pažnje.
EDF također tvrdi da određeni elementi koji proizlaze iz određenih dokumenata koje je dostavio Komisiji svjedoče o tome, da ih se uzelo u obzir, da bi Komisiju naveli na zaključke koji su drukčiji od onih koje je donijela u pobijanoj odluci. U tom pogledu navodi elemente sadržane u podnesku br. 18 (dopis EDF‑a ministru gospodarstva o računovodstvenom i poreznom sustavu EDF‑a), podnesku br. 20 (zapisnik sa sastanka od 27. listopada 1995. u Ministarstvu financija), podnesku br. 22 (dopis koji je EDF uputio Ministarstvu gospodarstva, financija i planiranja, koji obuhvaća prilog naslovljen „Reorganizacija bilance EDF‑a na dan) 31.12.1994.”), podnesku br. 23 (dopis EDF‑a upućen Ministarstvu za proračun, kojim je proslijeđen prilog naslovljen „Prijedlog restrukturiranja bilance EDF‑a”), podnesku br. 32 (dopis ministra gospodarstva i financija te ministra industrije, pošte i telekomunikacija), pri čemu je naveo da je taj podnesak uzet u obzir u navedenoj odluci, podnescima br. 50 do 56 (aktualna mišljenja agencija za kreditni rejting koja su uzeta u obzir u studiji društva Oxera iz 2013.) i podnesku br. 57 (studija naslovljena „Pan‑European utilities”), uzimajući u obzir da su ti podnesci navedeni u tablici sadržanoj u točki 77. tužbe.
EDF dodaje da su Komisijine tvrdnje prema kojima je uzela u obzir te dokumente pogrešne i da su jedina dva podneska navedena u pobijanoj odluci kao podnesci koje je EDF dostavio Komisiji zapravo podnesci koje je također dostavila Francuska Republika.
EDF smatra da Komisija ne može tvrditi da je sama odluka o odbijanju podnesaka koje je dostavio EDF dokaz temeljite analize.
EDF smatra da presude od 16. ožujka 2016., Frucona Košice/Komisija (
T‑103/14
,
EU:T:2016:152
) i od 26. svibnja 2016., Francuska i IFP Énergies nouvelles/Komisija (
T‑479/11 i T‑157/12
, u žalbenom postupku,
EU:T:2016:320
), podupiru njezine tvrdnje prema kojima je na Komisiji da uzme u obzir svaki relevantni element, čak i ako ga nije dostavio autor mjere, odnosno predmetna država članica.
Osim toga, EDF tvrdi da iz objektivnog i nepristranog tumačenja podnesaka navedenih u točki 80. tužbe nedvosmisleno proizlazi da je predmetna mjera odluka o njegovoj dokapitalizaciji, koja je, prema njegovu mišljenju, na primjer utvrđena u podnesku br. 20 koji je dostavio Komisiji.
Naposljetku, u okviru očitovanja koja je podnio nakon presude Frucona Košice, tužitelj, kojeg podupire Francuska Republika, tvrdi da, s obzirom na to da je Komisija, u skladu s tom presudom, dužna uzeti u obzir sve relevantne elemente, čak i ako to obuhvaća više od elemenata koje je dostavila država i zanemarivanje subjektivnog mišljenja države, prema tome nije mogla zanemariti elemente koje su joj dostavili država i EDF.
Francuska Republika navodi, u potporu argumentaciji EDF‑a, da je u uvodnim izjavama 87. do 108. pobijane odluke samo opisano devet dokumenata koji su priloženi očitovanjima koja su francuska tijela uputila Komisiji 1. srpnja 2013., ali nisu objašnjeni razlozi iz kojih su ti dokumenti naveli Komisiju na zaključak da kriterij privatnog ulagača u predmetnom slučaju nije primjenjiv.
Francuska Republika navodi tablicu (prilog 10. intervencijskom podnesku) u kojoj ističe podneske popraćene komentarima koje su podnijeli ona i EDF te koje Komisija nije uzela u obzir, iako su, prema njezinu mišljenju, ti dokumenti sadržavali ključne elemente za ocjenu primjenjivosti kriterija u predmetnom slučaju.
Francuska Republika u tom pogledu ističe tri primjera.
Kao prvo, Francuska Republika navodi dopis od 19. veljače 1997. financijskog direktora EDF‑a voditelju službe Državne riznice za financiranja i udjele, koja je dio njezina Ministarstva financija, koji Komisija spominje samo u uvodnim izjavama 88. i 91. pobijane odluke, ali ga ne uzima u obzir u svojem rasuđivanju, iako se tim dopisom dokazuje da je navedena država, u okviru pripreme Ugovora o uslugama za razdoblje od 1997. do 2000. koji su Francuska Država i EDF sklopili 8. travnja 1997. (u daljnjem tekstu: Ugovor o uslugama), ispitala prinos koji će primiti kao dioničar u razdoblju od 1997. do 2000. osobito na temelju ekonomsko‑financijskih razmatranja. Naime, u tom su dopisu iznesena predviđanja koja se temelje na pretpostavkama navedenog ugovora o uslugama (kretanje cijena, pravila povrata države u svojstvu dioničara, ciljevi ulaganja i smanjenja zaduženja).
Kao drugo, Francuska Republika navodi obavijest o analizi EDF‑a od 27. srpnja 1996., koja je 15. rujna 1997. proslijeđena francuskom Senatu na njegov zahtjev te koju Komisija spominje samo u uvodnoj izjavi 88. pobijane odluke, iako se tom obavijesti dokazuje da je Francuska Država tijekom donošenja predmetne mjere razmišljala kao javni dioničar. U toj su obavijesti, među ostalim, ispitani izgledi povrata javnog dioničara s obzirom na bilancu europskih poduzetnika u tom sektoru.
Kao treće, Francuska Republika navodi dopis koji je EDF 26. prosinca 1995. uputio svojem Ministarstvu gospodarstva, financija i planiranja, a koji sadržava prilog naslovljen „Reorganizacija bilance EDF‑a na dan 31.12.1994.”, te koji Komisija nije uzela u obzir u pobijanoj odluci i koji obuhvaća računovodstvene analize kojima se dokazuje da je Francuska Država od 1995. detaljno ispitivala restrukturiranje kapitala EDF‑a i njegove posljedice.
Komisija osporava tu argumentaciju.
b)

Ocjena Općeg suda
EDF u biti navodi da je Komisija tijekom ocjenjivanja primjenjivosti kriterija privatnog ulagača na spornu mjeru povrijedila svoju obvezu dužne pažnje time što nije uzela u obzir brojne dokumente koji su joj dostavljeni te je, bez objašnjenja, ispitala samo dokumente koje joj je dostavila Francuska Republika, iako je na temelju elemenata iz tih dokumenata trebala zaključiti da je navedeni kriterij primjenjiv.
Kao prvo, valja podsjetiti da je na državi članici koja se tijekom upravnog postupka poziva na kriterij privatnog ulagača da, u slučaju dvojbe, nedvosmisleno utvrdi na temelju objektivnih, provjerljivih i aktualnih dokaza da poduzeta mjera proizlazi iz njezina svojstva dioničara te da se temelji na nužnim prethodnim ekonomskim procjenama (vidjeti u tom smislu presudu u predmetu C‑124/10 P, t. 82., 85. i 104.).
Kao drugo, valja podsjetiti da obveza dužne pažnje, koja je sastavni dio načela dobre uprave i koja se općenito primjenjuje na njezine radnje u odnosima s javnosti, obvezuje Unijinu administraciju da postupa s pažnjom i oprezom (presuda od 4. travnja 2017., Ombudsman/Staelen,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
, t.
34.
).
U slučajevima u kojima institucije Unije imaju diskrecijsku ovlast, poštovanje jamstava dodijeljenih pravnim poretkom Unije u upravnim je postupcima od temeljne važnosti. Među tim jamstvima je osobito i obveza nadležne institucije da pažljivo i nepristrano ispita sve relevantne elemente predmetnog slučaja, pravo zainteresirane osobe da iznese svoje stajalište, kao i pravo da nadležno tijelo dostatno obrazloži odluku. Samo tako Sud i Opći sud mogu provjeriti jesu li ispunjeni činjenični i pravni elementi o kojima ovisi izvršavanje diskrecijske ovlasti (presuda od 21. studenoga 1991., Technische Universität München,
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
, t.
14.
).
Osim toga, u skladu s ustaljenom sudskog praksom Suda u pogledu načela u području izvođenja dokaza u sektoru državnih potpora, Komisija je dužna voditi postupak ispitivanja inkriminiranih mjera pažljivo i nepristrano, tako da ima na raspolaganju, prilikom donošenja konačne odluke koja utvrđuje postojanje i, ovisno o slučaju, nespojivost ili nezakonitost potpore, najpotpunije i najpouzdanije moguće informacije u tu svrhu (vidjeti presudu od 3. travnja 2014., Francuska/Komisija,
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
, t.
63.
i navedenu sudsku praksu).
Kao treće, valja također napomenuti da zakonitost odluke u području državnih potpora sud Unije treba ocjenjivati s obzirom na informacije kojima je Komisija mogla raspolagati u trenutku kada ju je donijela (presude od 15. travnja 2008., Nuova Agricast,
C‑390/06
,
EU:C:2008:224
, t.
54.
, i od 2. rujna 2010., Komisija/Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, t.
91.
).
Naposljetku, kao četvrto, ako u okviru nadzora državnih potpora država članica mora, u skladu s dužnošću lojalne suradnje predviđenom u članku 4. stavku 3. UEU‑a, Komisiji dostaviti dokaze koji joj omogućuju da se očituje o tome je li kod predmetne mjere riječ o državnoj potpori, Komisija je dužna, na temelju svoje dužnosti provođenja pažljivog i nepristranog ispitivanja pozorno ispitati dokaze koje joj je dostavila država članica. U skladu s duhom formalnog istražnog postupka, koji zainteresiranim osobama dodjeljuje ulogu izvora informacija za Komisiju, takva obveza također se primjenjuje na Komisiju što se tiče informacija koje su joj dostavile zainteresirane osobe (vidjeti presudu od 25. lipnja 2015., SACE i Sace BT/Komisija,
T‑305/13
,
EU:T:2015:435
, t.
112.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom je slučaju nesporno da se Francuska Republika već u upravnom postupku pozvala na kriterij privatnog ulagača (vidjeti uvodnu izjavu 95. prvotne odluke, t. 31.
supra
). Stoga je na državi članici da nedvosmisleno utvrdi na temelju objektivnih, provjerljivih i aktualnih dokaza da poduzeta mjera proizlazi iz njezina svojstva dioničara te da se temelji na nužnim prethodnim ekonomskim procjenama (vidjeti u tom smislu presudu u predmetu C‑124/10 P, t. 82., 85. i 104.).
Tužitelj, kojeg podupire Francuska Republika, u okviru tog prvog dijela prigovara Komisiji da nije uzela u obzir sve dokaze koje je u tom pogledu podnio EDF te da je ispitala sve ili dio dokaza koje je podnijela Francuska Republika.
Najprije valja istaknuti da su tvrdnje EDF‑a izrazito općenite te sadržavaju neobično malo pojedinosti u pogledu utvrđivanja navodno važnih elemenata u dokumentima koje je podnio Komisiji i koje ona nije uzela u obzir.
Naime, EDF je u točki 77. tužbe samo naveo tablicu u kojoj je sastavljen popis 50 dokumenata (a ne 53 kao što tvrdi u točki 78. tužbe) koje je proslijedio Komisiji. U pogledu deset od tih dokumenata, navodi da se na njih upućuje u pobijanoj odluci, te samo tvrdi da preostale dokumente Komisija nije spomenula te ih,
a fortiori
, nije analizirala. Prema tome, odbijeni su bez opravdanja, iako je Komisija dužna uzeti u obzir sve relevantne činjenične i pravne elemente.
Zatim, u točki 80. tužbe EDF navodi „određene elemente odbijene bez obrazloženja”, koji su navedeni u podnescima uz prilog A-7 tužbi i koji bi, prema njegovu mišljenju, naveli Komisiju da smatra da je kriterij privatnog ulagača primjenjiv na spornu mjeru:
–
„Podnesak [br.] 18: ‚Bolja ravnoteža između uloga dioničara‑vlasnika, regulatora i davatelja koncesije’;
–
„Podnesak [br.] 20: ‚Kapitalizacija EDF‑a pretvaranjem prava države kao davatelja koncesije i povezanih rezerviranja za obnovu u kapital te konsolidacijom dokapitalizacije u svrhu određivanja trajne osnove za prinos dioničaru’;
–
„Podnesak [br.] 22: ‚Prijedlog kretanja bilance EDF‑a na dan 31.12.1994., RAG u vlasničkom kapitalu, reorganizacija prava davatelja koncesije [za javno distribuiranje]’;
–
„Podnesak [br.] 23: ‚Restrukturiranje vlasničkog kapitala u obveze bilance’ (vidjeti točke 1.1., 1.2. i 1.3.);
–
„Podnesak [br.] 32: ‚Ambiciozni cilj prinosa državi’;
–
Podnesak [br.] 50. do 56.: izvješća agencije za kreditni rejting u kojima se komentiraju uspjeh i izgledi poduzetnika koji su upotrijebljeni kao elementi usporedbe u analizi koju je provelo društvo Oxera (sastavljena 2013.). U tim dokumentima navedeni su elementi gospodarskog konteksta u Europi, kao i opis mjera koje poduzetnici poduzimaju kako bi se suočili s tim novim izgledima. Radi se o važnim elementima koje je Komisija neopravdano zanemarila.
–
„Podnesak [br.] 57: ‚Morgan Stanley, pan‑European utilities’: taj ključni aktualni dokument, u kojem se jasno iznosi metodologija i razmatranja kojima bi se vodio privatni ulagač, Komisija je neobjašnjivo zanemarila”.
EDF na temelju toga zaključuje da je Komisija svjesno odbila podneske koji su se protivili njezinoj tezi, i to bez opravdanja.
Kao prvo, Komisija ipak ne može biti dužna, na temelju svoje obveze dužne pažnje, kao što je navedena u točki 138. ove presude, spomenuti ili zauzeti stajalište u pobijanoj odluci o svakom dokumentu koji joj je dostavio EDF i za koji on nije utvrdio relevantnost za ispitivanje koje trebala provesti Komisija.
Stoga se Komisiji ne može prigovoriti da je povrijedila svoju obvezu dužne pažnje u tom pogledu.
Osim toga, unatoč tome što EDF također tvrdi da je Komisija povrijedila svoju obvezu obrazlaganja, valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, opseg obveze obrazlaganja ovisi o prirodi predmetnog akta i o kontekstu u kojem je donesen. Obrazloženje treba na jasan i nedvosmislen način pokazati razmišljanje institucije, tako da se, s jedne strane, sudovima Unije omogući provođenje nadzora zakonitosti, a s druge strane da se zainteresiranim osobama omogući upoznavanje s razlozima za poduzetu mjeru kako bi mogle zaštititi svoja prava i provjeriti je li odluka osnovana. U obrazloženju nije potrebno navoditi sve relevantne činjenične i pravne okolnosti, s obzirom na to da se pitanje ispunjava li obrazloženje nekog akta zahtjeve iz članka 296. drugog stavka UFEU‑a mora ocjenjivati ne samo u odnosu na njegovu formulaciju nego i na njegov kontekst i na sva pravna pravila kojima se uređuje predmetno područje. Konkretno, Komisija nije dužna zauzeti stajalište o svim argumentima koje su joj istaknule zainteresirane osobe, nego je dostatno da izloži činjenice i pravna stajališta koja imaju ključnu važnost u strukturi odluke (vidjeti presudu od 6. ožujka 2003., Westdeutsche Landesbank Girozentrale i Land Nordrhein‑Westfalen/Komisija,
T‑228/99 i T‑233/99
,
EU:T:2003:57
t. 278. do 280.).
Iz toga slijedi da Komisija, na temelju svoje obveze obrazlaganja, nije bila dužna niti zauzeti stajalište u pobijanoj odluci o svakom dokumentu koji joj je dostavio EDF.
Stoga se ni argumentacija EDF‑a, u dijelu koji se odnosi na eventualni nedostatak u obrazloženju, ne može prihvatiti.
Kao drugo, što se tiče podnesaka koje je EDF spomenuo u točki 80. tužbe, u pogledu kojih navodi „elemente” koje je Komisija zanemarila ili nije uzela u obzir, treba utvrditi, s jedne strane, da citati, koji su u najmanju ruku oskudni, na koje se poziva EDF i pritom ne upućuje na spornu mjeru koju Komisija ispituje, nego, u najboljem slučaju, na mjeru kao što ju je pogrešno protumačio EDF, odnosno na dokapitalizaciju EDF‑a. S druge strane, čak ni kada ih se tumači zajedno, ni u jednom se od navedenih dokumenata, čak ni uzgredno, ne spominje sporna mjera. Stoga njegova argumentacija nije činjenično utemeljena.
Osim toga, valja utvrditi da EDF ne navodi nijedno obrazloženje na temelju kojeg je moguće razumjeti zašto bi se na temelju „elemenata” na koje upućuje u točki 80. tužbe mogla radikalno oboriti, kao što tvrdi EDF, ili čak osporiti analiza primjenjivosti kriterija privatnog ulagača koju je provela Komisija.
Kao treće, valja istaknuti, kao što to tvrdi Komisija, iako se izričito ne poziva na sve dokumente koje navodi EDF, kako ipak ostaje činjenica da su elementi koje navodi potonje društvo i koji su navodno zanemareni zapravo uzeti u obzir u pobijanoj odluci.
Naime, pojašnjenje različitih uloga Francuske Države, dioničara, davatelja koncesije i regulatora (prilog A-7-18 tužbi) i „ambiciozni” cilj prinosa državi (prilog A-7-32 tužbi) navedeni su u uvodnoj izjavi 89. i uvodnoj izjavi 95. trećoj alineji pobijane odluke.
Dokapitalizacija EDF‑a koja obuhvaća osnovu prinosa državi u svojstvu dioničara (prilog A-7-20 tužbi), prijedloge kretanja bilance (prilog A-7-22 tužbi) i restrukturiranje vlasničkog kapitala EDF‑a (prilog A-7-23 tužbi) opisana je, u okviru pravila dokapitalizacije koje je utvrdila Francuska Republika, u uvodnim izjavama 25. do 30. i 100. do 103. pobijane odluke.
Radnje koje su se poduzele i sastanci koji su se održali od 1995. između EDF‑a i njegovih nadzornih tijela, iz kojih proizlaze podnesci koje EDF navodi u točki 80. tužbe, navedeni su u uvodnim izjavama 28., 89. i 90. pobijane odluke, u kojima se Komisija više posvetila njihovim zaključcima nego razvoju, što se ne može kritizirati.
Nadalje, što se tiče izvješća agencije za kreditni rejting koja je društvo Oxera uzelo u obzir pri izradi studije (prilozi A-7-50 do A-7-56 tužbi), iako je točno da su izvješća aktualna, za razliku od studije društva Oxera koja je pak provedena 2013., valja istaknuti da se ne odnose konkretno na EDF, a još manje na spornu mjeru.
Prvo izvješće, koje je sastavila jedna agencija za kreditni rejting, naslovljeno je „Rating methodology – European electric utilities” i odnosi se na opću analizu predmetnog sektora, koji je 1999. doživio promjene. Ne sadržava nikakvu analizu računovodstvenog i poreznog stanja EDF‑a koje proizlazi iz strukture njegove bilance i rezerviranja za obnovu. Ne spominje se ni dokapitalizacija poduzetnika, ni restrukturiranje njegove bilance. Samo su na stranici 875. priloga tužbi shematski prikazane neke općenite informacije o kreditnom rejtingu poduzetnika.
Prilozi A-7-51 do A-7-55 tužbi sastoje se od pet analiza koje je agencija za kreditni rejting provela za svakog od poduzetnika, osim EDF‑a.
Stoga ta različita izvješća nisu nimalo korisna za objašnjavanje obrazloženja ili čak razumijevanje sporne mjere u pravom smislu riječi te u najboljem slučaju čine okolnosti na kojima se temelji studija društva Oxera.
U pogledu same studije koju je društvo Oxera izradilo 2013., ona je zajedno sa svojom procjenom navedena u uvodnoj izjavi 144. trećoj alineji pobijane odluke, te ju je Komisija dakle uzela u obzir.
Naposljetku, što se tiče izvješća jedne banke koje se odnosi na cijeli europski energetski sektor, a ne, konkretno, na EDF (prilog A-7-57 tužbi), valja istaknuti da je Komisija u uvodnoj izjavi 144. trećoj alineji pobijane odluke objasnila razloge iz kojih smatra da dividende koje su isplaćivali drugi poduzetnici koji nisu EDF nisu poslužile kao referenca za prinos koji se isplaćuje Francuskoj Državi na ime dokapitalizacije EDF‑a, pri čemu sama Francuska Republika tvrdi da su, naime, druga razmatranja ispitana i da je njima opravdana njezina odluka (i u tom pogledu upućuje na uvodnu izjavu 87., uvodnu izjavu 102. treću alineju, uvodnu izjavu 107., osmu alineju i uvodnu izjavu 161. navedene odluke).
Također se mora utvrditi da je Komisija također uzela u obzir tri podneska koje je Francuska Republika navela u intervencijskom podnesku.
Naime, valja utvrditi, kao prvo, da je sadržaj dopisa financijskog direktora EDF‑a od 19. veljače 1997., koji se odnosi na „glavne pretpostavke financijskog scenarija povezanog s Ugovorom o uslugama”, iznesen u uvodnim izjavama 90. i 91. pobijane odluke. U tom se dopisu nigdje ne navodi sporna mjera te na temelju elemenata koje sadržava ne može se zaključiti da je kriterij privatnog ulagača primjenjiv, što Komisija uostalom objašnjava u uvodnoj izjavi 132. i sljedećim uvodnim izjavama navedene odluke.
Kao drugo, obavijest o analizi EDF‑a od 27. srpnja 1996. sadržava samo vrlo općenita razmatranja o ponašanju regulatora i prinosu dioničarima u sektoru električne energije u inozemstvu a da se ne iznosi zaključak o EDF‑u.
Naposljetku, kao treće, što se tiče dopisa EDF‑a od 26. prosinca 1995. i, konkretnije, njegova priloga naslovljenog „Reorganizacija bilance EDF‑a na dan 31.12.1994.”, valja istaknuti sljedeće.
Više je dokumenata priloženo dopisu EDF‑a od 26. prosinca 1995. Kao prvo, u više dijagrama iskazane su bilančne pozicije, prije i nakon reklasifikacije, „koncesija za javno distribuiranje” (također poznate kao koncesije lokalnih zajednica), koje se razlikuju od koncesije nad RAG‑om, kao što to potvrđuju prilozi A-7-23 i A-7-24 tužbi, iz kojih je jasno vidljiv različit tretman prema tim dvama vrstama koncesija, na koji se kratko upućuje u ispravljenom izvješću br. 204 Didiera Migauda, općeg izvjestitelja, u ime Povjerenstva za financije (u daljnjem tekstu: izvješće Migaud) (prilog I‑8 intervencijskom podnesku). Kao drugo, što se tiče istih koncesija, navodi se „usporedba tadašnjeg računovodstvenog sustava s predviđenim novim sustavom”. Kao treće, istaknuta su „financiranja davatelja koncesije i koncesionara koja su poslužila kao temelj za izračune zastarjelosti i za određivanje dijela deprecijacije koji snose obje strane”, i dalje u pogledu navedenih koncesija. Kao četvrto, navodi se prilog naslovljen „Reorganizacija bilance na dan 31.12.1994.”. Taj se prilog sastoji od tri dijela: kao prvo, od „detaljne bilance reorganizirane prema posljednjim prijedlozima EDF‑a u pogledu koncesije i restrukturiranja bilance”, u kojoj se razlikuju koncesije „F. H.” i koncesije za javno distribuiranje (što se tiče tablice u kojoj je prikazan taj prvi dio, točno je da se u njemu navode izmjene predviđene za obveze bilance nakon izmjene statusa RAG‑a, koje su slične onima iz 1997., ali, suprotno tome, nisu istaknute porezne posljedice reklasifikacije upotrijebljenih rezerviranja); kao drugo, od „iste bilance, ali prikazane tako da se naglase reorganizacije povezane s koncesijama [za javno distribuiranje]”; kao treće, od „treće tablice u kojoj se navode samo stavke bilance koje se odnose na koncesije [za javno distribuiranje] (elementi koji su u prethodnoj tablici označeni sivom bojom) kako bi se istaknula logika reorganizacija koje se odnose na koncesije [za javno distribuiranje]”. Kao peto, iznesena su „dugoročna kretanja računa koncesije [za javno distribuiranje] bilance EDF‑a” s određenim sažetim predviđanjima do 2015.
S jedne strane, treba utvrditi da se sporna mjera uopće ne spominje u dopisu EDF‑a od 26. prosinca 1995. i njegovim prilozima.
S druge strane, valja utvrditi da je Komisija navela rijetke relevantne elemente iz dopisa EDF‑a od 26. prosinca 1995. u uvodnim izjavama 25. do 30. i 100. do 103. pobijane odluke, u čijim se uvodnim izjavama 26., 89. i 90., osim toga, spominje da su Francuska Država i EDF od 1995. sudjelovali u radovima i na sastancima. U tim se uvodnim izjavama detaljno iznose računovodstveni i porezni aspekti sporne mjere, za koje se uostalom nije tvrdilo da su pogrešni.
Naposljetku, Komisiji se ne može prigovoriti da se u pobijanoj odluci usredotočila na zaključke o različitim pripremnim aktima u pogledu Zakona br. 97‑1026 koje su izradili EDF i Francuska Država, umjesto na njihov razvoj, tim više što iz njih nije vidljivo nikakvo uzimanje u obzir sporne mjere i njezinih navodnih učinaka uslijed ulaganja.
Usto, što se tiče tablice u prilogu 10. intervencijskom podnesku, u kojoj su izneseni izvadci iz dokumenata, popraćeni komentarima, koji se nisu uzeli u obzir, a da pritom nije bilo potrebno odlučiti o dopuštenosti takvog upućivanja na tablicu koja se nalazi u prilogu intervencijskom podnesku, treba utvrditi da se ni u jednom navedenom odlomku ili komentaru ne upućuje na spornu mjeru.
Izvadci iz točke 173. ove presude u najboljem se slučaju odnose na kontekst u kojem je ta mjera poduzeta, za koji se nije tvrdilo da ga Komisija nije uzela u obzir.
Zaključno, EDF i dalje nije dokazao da je Komisija povrijedila svoje obvezu dužne pažnje time što nije ispitala ili uzela u obzir podneske koji su joj dostavljeni, niti da je Komisija povrijedila svoju obvezu obrazlaganja.
Prema tome, prvi dio drugog glavnog tužbenog razloga valja odbiti kao dijelom činjenično neutemeljen i, osim toga, kao posve neosnovan.
4.

Drugi dio
a)

Argumenti stranaka
U prilog drugom dijelu svojeg drugog tužbenog razloga, koji se temelji na miješanju elemenata koji se odnose na primjenjivost kriterija privatnog ulagača i onih koji su relevantni za njegovu primjenu, EDF podsjeća da je Komisija smatrala da kriterij privatnog ulagača nije primjenjiv u predmetnom slučaju jer Francuska Republika „prije ili tijekom dodjeljivanja ekonomske prednosti koja proizlazi iz neplaćanja poreza na dobit nije donijela odluku da izuzećem od oporezivanja izvrši ulaganje u EDF”.
Međutim, prema mišljenju EDF‑a, argumentacija Komisije temelji se na raznim netočnostima u analizi relevantnih činjeničnih i pravnih elemenata te na zanemarivanju zaključaka presuda u predmetima T‑156/04 i C‑124/10 P.
EDF smatra da je Sud presudio da pitanje primjenjivosti kriterija privatnog ulagača ovisi o svojstvu u kojem je država djelovala, odnosno o svojstvu dioničara ili javne vlasti.
Usto, budući da predmetna mjera obuhvaća mjeru dokapitalizacije poduzetnika čiji je dioničar država, Opći sud je smatrao da se po naravi te mjere dokazuje da je država nastojala postići cilj ulaganja koji se može usporediti s onim privatnog ulagača.
Stoga su se u pobijanoj odluci zanemarili zaključi presude u predmetu T‑156/04 u pogledu „poreznog dara” te su se, osim toga, gotovo sustavno miješali uvjeti koji se odnose na primjenjivost kriterija i oni koji se odnose na njegovu primjenu.
U tom pogledu, EDF tvrdi da se uvodne izjave 132. do 135. pobijane odluke, u pogledu povećanja prinosa državi, odnose na primjenjivost kriterija, a ne na njegovu primjenu, kao i uvodne izjave 140. do 144. navedene odluke, u kojima se radi o isplativosti predmetnog ulaganja.
Naposljetku, EDF dodaje da točke 82. i 84. presude u predmetu C‑124/10 P nemaju doseg koji im pripisuje Komisija i da se u njima utvrđuje da je primjenjivost kriterija povezana sa svojstvom u kojem je država djelovala te, s druge strane, da se isplativost odluke o ulaganju razlikuje od svojstva u kojem je država djelovala i proizlazi iz primjene testa. Stoga Komisija, time što je tvrdila suprotno, nije postupila u skladu s presudom u predmetu C‑124/10 P.
Francuska Republika pak smatra da je Komisija najprije trebala autonomno utvrditi je li odluku o dokapitalizaciji EDF‑a država donijela u svojstvu javnog dioničara ili javne vlasti te je zatim trebala ispitati isplativost koja, prema njezinu mišljenju, proizlazi iz same primjene kriterija.
Komisija smatra da je ta argumentacija neosnovana.
b)

Ocjena Općeg suda
EDF, kojeg podupire Francuska Republika, u biti tvrdi da je Komisija sustavno miješala analizu koju treba provesti u pogledu primjenjivosti kriterija privatnog ulagača i onu koja se odnosi na primjenu navedenog kriterija.
U tom pogledu EDF tvrdi sljedeće.
S jedne strane, EDF navodi da je Sud presudio da pitanje primjenjivosti kriterija privatnog ulagača ovisi o tome je li država djelovala u svojstvu dioničara ili u svojstvu javne vlasti. Prema njegovu mišljenju, budući da sporna mjera obuhvaća mjeru dokapitalizacije poduzetnika čiji je dioničar država, Opći sud je u točki 259. presude u predmetu T‑156/04 presudio da se po naravi te mjere dokazuje da je država nastojala postići cilj ulaganja koji se može usporediti s onim privatnog ulagača.
Ta se argumentacija ne može prihvatiti.
Naime, sporna mjera, suprotno tvrdnjama EDF‑a, nije mjera dokapitalizacije tog poduzetnika, nego odustajanje od naplate poreza na prava davatelja koncesije (vidjeti točke 106. i 107. ove presude). Predmetna argumentacija stoga proizlazi iz pogrešnog tumačenja presuda u predmetima T‑156/04 i C‑124/10 P.
Osim toga, treba utvrditi da se predmetnom argumentacijom zapravo nastoji dokazati da iz presuda u predmetima T‑156/04 i C‑124/10 P proizlazi da je, s obzirom na to da se radi o mjeri dokapitalizacije, država djelovala u svojstvu dioničara, tako da je nastojala postići cilj ulaganja koji se po svojoj naravi može usporediti s onim privatnog ulagača, što je Komisiju trebalo navesti da kriterij ocijeni primjenjivim.
Međutim, treba podsjetiti da u presudama u predmetima T‑156/04 i C‑124/10 P nije dovedena u pitanje primjenjivost kriterija privatnog ulagača.
Naprotiv, Sud je u svojoj presudi u predmetu C‑124/10 P pojasnio da:
„82.
[…] država članica, ako se u upravnom postupku poziva na navedeni kriterij, u slučaju dvojbe mora nedvosmisleno utvrditi na temelju objektivnih i provjerljivih dokaza da provedena mjera proizlazi iz njezina svojstva dioničara.
83.
Iz tih dokaza mora biti jasno vidljivo da je predmetna država članica, prije ili tijekom dodjeljivanja ekonomske prednosti […], donijela odluku o ulaganju u kontroliranog javnog poduzetnika stvarno provedenom mjerom.”
Drugim riječima, nije dovoljno da država tvrdi da je donijela odluku o ulaganju i da mjera proizlazi iz njezina svojstva dioničara, nego je na njoj da to nedvosmisleno utvrdi na temelju objektivnih, provjerljivih i aktualnih dokaza.
Predmetna argumentacija prema tome proizlazi iz pogrešnog tumačenja presuda u predmetima T‑156/04 i C‑124/10 P.
S druge strane, EDF, kojeg podupire Francuska Republika, u biti tvrdi da je Komisija na temelju ispitivanja primjenjivosti kriterija pogrešno ocijenila povećanje prinosa Francuskoj Državi i isplativost mjere (koju je EDF pogrešno smatrao „ulaganjem”) jer, naime, ta mjerila prema njegovu mišljenju, proizlaze iz primjene kriterija.
Međutim, Sud je u svojoj presudi u predmetu C‑124/10 P presudio da:
„84.
U tom pogledu može se tražiti iznošenje dokaza kojima se dokazuje da se ta odluka temelji na ekonomskim procjenama koje su usporedive s onima koje bi prije predmetnog ulaganja, a radi utvrđivanja njegove buduće isplativosti, u sličnim okolnostima proveo razuman privatni ulagač koji se nalazi u najsličnijem položaju onome države članice.
85.
Suprotno tomu, ekonomske procjene provedene nakon dodjele navedene prednosti, retrospektivni zaključak da je ulaganje predmetne države članice doista profitabilno ili dodatni razlozi za odabir postupka koji se doista koristio nisu dostatni da bi se utvrdilo da je ta država članica tu odluku donijela, prije ili u trenutku tog dodjeljivanja, u svojstvu dioničara (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Francuska/Komisija, t. 71. i 72.).”
Stoga se Komisiji ne može prigovoriti da se od faze ocjene primjenjivosti kriterija usredotočila na isplativost navodnog ulaganja.
Prema tome, drugi dio drugog glavnog tužbenog razloga treba u potpunosti odbiti.
5.

Treći dio
a)

Argumenti stranaka
EDF, kojeg podupire Francuska Republika, tvrdi, u prilog trećem dijelu drugog glavnog tužbenog razloga, da je Komisija pogrešno isključila da je kriterij privatnog ulagača primjenjiv u predmetnom slučaju jer je Francuska Republika pomiješala svoja svojstva javne vlasti i ulagača, odnosno da je mjeru donijela istodobno na temelju razmatranja u svojstvu dioničara i razmatranja u svojstvu javne vlasti, što, prema mišljenju Komisije, dokazuje isprepletenost razmatranja povezanih s prinosom državi i drugih razmatranja povezanih s iznosom poreznog dugovanja nastalog restrukturiranjem bilance EDF‑a u podnescima koje su dostavila francuska tijela.
EDF smatra da se taj argument istodobno temelji na činjeničnim pogreškama, koje proizlaze iz selektivnog i pristranog tumačenja podnesaka, te na pogreškama koje se tiču prava u pogledu same naravi kriterija privatnog ulagača.
Što se tiče činjeničnih pogrešaka, EDF smatra da brojni podnesci, od kojih konkretnije upućuje na podneske br. 23 do 25 koje je priložio svojim očitovanjima koje je Komisiji dostavio u srpnju 2013. (prilozi A-7-23 do A-7-25 tužbi), dokazuju da su posljedice predviđenog restrukturiranja njegove bilance na njegovo porezno dugovanje ispitane istodobno, ali zasebno od posljedica na prinos državi u svojstvu dioničara, te ne upućuju ni na kakvu isprepletenost poreznih razmatranja i razmatranja o ulaganju koje je slijedila država.
U pogledu pogreške koja se tiče prava, EDF tvrdi da se u uvodnim izjavama 137. do 139. pobijane odluke Francuskoj Republici zapravo stavlja na teret da je ispitala posljedice restrukturiranja njegove bilance na položaj poduzetnika u području poreza i stoga na buduća oporezivanja, kako ih se u to vrijeme moglo predvidjeti, unatoč tomu što je točno da je provela to ispitivanje, ali istodobno i zasebno od ispitivanja posljedica na prinos državi u svojstvu dioničara. Francuska Republika dodaje da je takav pristup u skladu sa sudskom praksom Općeg suda (presuda od 24. rujna 2008., Kahla/Thüringen Porzellan/Komisija,
T‑20/03
,
EU:T:2008:395
).
Prema mišljenju EDF‑a, tako iz argumentacije Komisije proizlazi nepoštovanje naravi kriterija privatnog ulagača te je njome povrijeđeno jednako postupanje između države i takvog ulagača. Naime, kriterijem se nastoji omogućiti razlikovanje između odluka koje država može donijeti u svojstvu ulagača i onih koje može donijeti u svojstvu javne vlasti, ali se primjenjivost kriterija ne može isključiti uz obrazloženje da prvonavedene odluke ne mogu postojati istodobno s drugonavedenima. Takvo rasuđivanje Komisije ponovno upućuje na pretjerani formalizam zbog kojeg ju je Opći sud sankcionirao.
Kriterij privatnog ulagača može se isključiti jedino ako je država djelovala samo u svojstvu javne vlasti, ali, ako je pri donošenju odluke o ulaganju uzela u obzir više čimbenika, kriterij nije samo primjenjiv, nego je neophodan kako bi se čimbenici ekonomske naravi, koji su relevantni u pogledu pravila u području državnih potpora, razlikovali od drugih čimbenika, što je navedeno u Obavijesti Komisije o pojmu državne potpore iz članka 107. stavka 1. [UFEU‑a] (
SL 2016., C 262, str. 1
.).
Prema mišljenju EDF‑a, Komisija je jedino trebala ispitati bi li privatni ulagač, u položaju koji je najsličniji položaju države, izvršio razmatrano ulaganje na temelju njegove očekivane isplativosti, bez uzimanja u obzir poreznih razmatranja koje je država mogla ispitati zasebno, ili, drugim riječima, je li kriterij bio primjenjiv i pravilno primijenjen s obzirom na izdvojene elemente povezane s utvrđivanjem mjere, svojstvom njezina autora (dokapitalizacija o kojoj je država odlučila u svojstvu dioničara) i s njezinom isplativosti.
EDF dodaje da istodobno postojanje takvih razmatranja javne vlasti i ulagača nije spriječilo Komisiju da primijeni kriterij privatnog ulagača u svojoj Odluci C(2015) 4569
final
od 7. srpnja 2015. o navodnoj potpori u korist društva Altrad, u kojoj nije načelno isključila primjenjivost kriterija, ali je provjerila je li pravilno primijenjen. Prema njegovu mišljenju, sudskom je praksom utvrđeno, naime, da primjenjivost navedenog kriterija ovisi o svojstvu u kojem je država donijela mjeru, ali se njome državi ne zabranjuje da istodobno, putem zasebne analize, ispita sve posljedice koje iz nje proizlaze.
Prema mišljenju EDF‑a, s obzirom na točku 52. presude od 24. listopada 2013., Land Burgenland i dr./Komisija (
C‑214/12 P, C‑215/12 P i C‑223/12 P
,
EU:C:2013:682
), prilikom primjene kriterija privatnog ulagača ne treba uzeti u obzir razmatranja povezana s državnim svojstvom javne vlasti te bi bilo suprotno načelu jednakog postupanja na temelju toga zaključiti da navedeni kriterij nije primjenjiv samo zato što takva razmatranja postoje istodobno s ekonomskim razmatranjima. Stoga neuzimanje u obzir tih razmatranja u fazi primjene tog kriterija ne bi podrazumijevalo da se u fazi primjenjivosti istog kriterija opovrgava njihovo postojanje.
Osim toga, EDF smatra da je tvrdnja Komisije, prema kojoj razmatranja koja nisu ekonomska nikako nisu odvojiva od mjere koja je poduzeta Zakonom br. 97‑1026, običan
petitio principii
te je suprotna činjenicama jer je dokapitalizacija provedena navedenim zakonom, dok su druga razmatranja (smanjenja cijena, potpora za zapošljavanje) navedena u Ugovoru o uslugama.
Naposljetku, u okviru očitovanja koje je podnio nakon presude Frucona Košice, EDF, kojeg podupire Francuska Republika, tvrdi da je Sud ponovno potvrdio objektivnu narav pojma državne potpore te je smatrao da subjektivno shvaćanje koje država može imati o mjeri koju provodi nije relevantno. Prema mišljenju tužitelja, iz toga proizlazi da, čak i pod pretpostavkom da Francuska Republika nije utvrdila jasnu razliku između poreznih razmatranja i razmatranja o ulaganju, što nije slučaj, ta okolnost ni u kojem slučaju nije relevantna za analizu koju je trebalo provesti u predmetnom slučaju.
Nadalje, Francuska Republika pak smatra da se raznim dokumentima koje je dostavila Komisiji potvrđuje da je predmetnu mjeru donijela najprije na temelju razmatranja u svojstvu dioničara.
Francuska Republika upućuje, kao prvo, na Ugovor o uslugama u kojem se, u dijelu naslovljenom „Pravedno financiranje zadataka pružanja javne usluge”, razlikuju načini financiranja tih zadataka, što, prema njezinu mišljenju, dokazuje da je Francuska Država željela odvojiti svoja razmatranja u svojstvu javne vlasti od onih u svojstvu dioničara.
Kao drugo, Francuska Republika navodi „izvješće Migaud”, koje je član Nacionalne skupštine D. Migaud predstavio 12. rujna 1997. u pogledu nacrta zakona br. 201, u kojem zasebno ističe razmatranja u svojstvu javne vlasti i ona u svojstvu dioničara. Prema njezinu mišljenju, u tom se izvješću iznosi učinak restrukturiranja bilance EDF‑a na omjere bruto duga i neto duga u odnosu na vlasnički kapital te se zatim ti omjeri, sa i bez restrukturiranja, uspoređuju s onima glavnih europskih konkurenata EDF‑a, iz kojih proizlazi neproporcionalna razina zaduženosti EDF‑a u odnosu na razinu njezina vlasničkog kapitala, u usporedbi s onom njegovih europskih konkurenata. Tako to izvješće potvrđuje da se Francuska Država najprije oslonila na razmatranja u svojstvu dioničara.
Francuska Republika zatim navodi dopis koji su EDF‑u 4. travnja 1995. uputili voditelji kabineta ministra gospodarstva, industrije, pošte i telekomunikacija, ministra vanjske trgovine i ministra za proračun u pogledu programa rada u pogledu koncesija (prilog A-7-17 tužbi, u daljnjem tekstu: dopis od 4. travnja 1995.), koji Komisija nije uzela u obzir i kojim se dokazuje da je jedna od briga Francuske Države tijekom donošenja predmetne mjere bila je li mjera u skladu s interesima države u svojstvu dioničara. Naime, prema njezinu se mišljenju radilo o, među ostalim, utvrđivanju, „po potrebi, izmjena koje bi trebalo unijeti u postojeću mjeru kako bi se bolje zaštitili interesi države u svojstvu dioničara u slučaju eventualnog nastanka monopola”. Navodi da je u tu svrhu od EDF‑a zatražila da joj dostavi ekonomske analize.
Naposljetku, Francuska Republika upućuje na dopis EDF‑a od 31. listopada 1995. (prilog A-7-23 tužbi, u daljnjem tekstu: dopis od 31. listopada 1995.) upućen ministru za proračun, kojim je, među ostalim, proslijeđen prilog naslovljen „Prijedlog restrukturiranja bilance EDF‑a”, kojim se dokazuje da je Francuska Država prije svega željela da EDF bude stvarno profitabilan i da se poboljša financijski ugled poduzetnika.
Komisija osporava te navode.
b)

Ocjena Općeg suda
EDF u biti tvrdi da je Komisija, time što je isključila primjenjivost kriterija privatnog ulagača jer je Francuska Republika mjeru donijela istodobno na temelju razmatranja u svojstvu dioničara i razmatranja u svojstvu javne vlasti, istodobno počinila pogrešku koja se tiče prava te nije uzela u obzir činjenice i razne podneske koji su joj podneseni.
1)

Navodna pogreška koja se tiče prava
EDF tvrdi, s jedne strane, da je točno da je Francuska Republika ispitala posljedice restrukturiranja bilance poduzetnika na buduća oporezivanja, ali je to ispitivanje provela istodobno i zasebno od ispitivanja posljedica te radnje na prinos Francuskoj Državi. S druge strane, smatra da je Komisija trebala samo ispitati bi li privatni ulagač, s obzirom na njegovu isplativost, izvršio slično ulaganje bez uzimanja u obzir poreznih razmatranja koje je navedena država mogla zasebno ispitati, s obzirom na izdvojene elemente povezane s utvrđivanjem mjere i svojstvom njezina autora, odnosno u predmetnom slučaju s dokapitalizacijom o kojoj je ta država odlučila u svojstvu dioničara. Naime, kriterij služi kako bi se mogle razlikovati odluke koje država može donijeti u svojstvu ulagača od onih koje može donijeti u svojstvu javne vlasti, pri čemu eventualno istodobno postojanje tih dviju vrsta razmatranja ne može dovesti do isključivanja njegove primjenjivosti. Osim toga, prema mišljenju EDF‑a, iz sudske prakse proizlazi da subjektivno shvaćanje koje bi država mogla imati o mjeri koju provodi nije relevantno te iz toga slijedi da, čak i pod pretpostavkom da Francuska Republika nije utvrdila jasnu razliku između poreznih razmatranja i razmatranja o ulaganju, što nije slučaj, ta okolnost ni u kojem slučaju nije relevantna za analizu koju je trebalo provesti u predmetnom slučaju.
Uvodno, valja podsjetiti da se sporna mjera sastoji od odustajanja Francuske Republike od oporezivanja prava davatelja koncesije, odnosno od rezerviranja za obnovu koje je upotrijebio EDF tijekom njihove reklasifikacije u kapital.
Francuska Republika tvrdila je tijekom upravnog postupka da porez od kojeg je odustala predstavlja dokapitalizaciju, da je na taj način djelovala u svojstvu dioničara EDF‑a i da je, prema tome, trebalo primijeniti kriterij privatnog ulagača.
Kao prvo, s obzirom na točke 80. i 81. presude u predmetu C‑124/10 P, navedene u točki 50. ove presude, valja razlikovati državu u svojstvu dioničara i u svojstvu javne vlasti, pri čemu primjenjivost kriterija privatnog ulagača ovisi o tome je li država poduzetniku prednost dodijelila u svojstvu dioničara, a ne javne vlasti.
U tom pogledu, u skladu s točkama 82. i 83. presude u predmetu C‑124/10 P, budući da se Francuska Republika tijekom upravnog postupka pozvala na kriterij privatnog ulagača, na njoj je bilo da nedvosmisleno utvrdi na temelju objektivnih i provjerljivih dokaza da poduzeta mjera proizlazi iz njezina svojstva dioničara, pri čemu iz tih dokaza mora biti jasno vidljivo da je ta država, prije ili tijekom dodjeljivanja prednosti, odnosno u predmetnom slučaju odustajanja od naplate poreza pri reklasifikaciji prava davatelja koncesije u dokapitalizaciju, donijela odluku o ulaganju u EDF putem te mjere.
Usto, u tu svrhu, u skladu s točkom 84. presude u predmetu C‑124/10 P, Francuska Republika mogla je, kako bi utvrdila ekonomsku narav svoje radnje, Komisiji podnijeti elemente iz kojih je vidljivo da se ta odluka temeljila na ekonomskim procjenama koje su usporedive s onima koje bi prije predmetnog ulaganja, a radi utvrđivanja njegove buduće isplativosti, u sličnim okolnostima proveo razuman privatni ulagač koji se nalazi u najsličnijem položaju onome Francuske Republike.
Ti elementi moraju potjecati iz istog razdoblja kao sporna mjera. Naime, u skladu s točkom 85. presude u predmetu C‑124/10 P, ekonomske procjene provedene nakon dodjele navedene prednosti, retrospektivni zaključak da je ulaganje predmetne države članice doista profitabilno ili dodatni razlozi za odabir postupka koji se doista koristio nisu dostatni da bi se utvrdilo da je ta država članica tu odluku donijela, prije ili u trenutku tog dodjeljivanja, u svojstvu dioničara.
Osim toga, u skladu s točkom 86. presude u predmetu C‑124/10 P, Komisija je dužna provesti sveobuhvatnu ocjenu ako joj predmetna država članica dostavi potrebne elemente, pri čemu uzima u obzir, osim elemenata koje je dostavila ta država članica, sve druge relevantne elemente u tom slučaju koji joj omogućuju da utvrdi je li navedena država članica predmetnu mjeru poduzela u svojstvu dioničara ili javne vlasti. Osobito, u tom pogledu mogu biti relevantni priroda i predmet te mjere, njezin kontekst te postavljeni cilj i pravila koja se primjenjuju na navedenu mjeru.
U predmetnom slučaju, Francuska Republika i EDF dostavili su Komisiji razne elemente kako bi se utvrdilo da je provedena mjera proizlazila iz svojstva dioničara Francuske Države.
Komisija je u biti smatrala da se elementima koje su joj dostavili Francuska Republika i EDF nedvosmisleno ne utvrđuje da je Francuska Republika odlučila izvršiti ulaganje time što je odustala od naplate poreza pri reklasifikaciji prava davatelja koncesije u dokapitalizaciju (vidjeti osobito uvodne izjave 128. do 131., 138. i 139. pobijane odluke).
Naime, Komisija je ocijenila sve elemente koji su joj stavljeni na raspolaganje, pri čemu je uzela u obzir, osim elemenata koje joj je podnijela Francuska Republika, relevantne elemente koje joj je dostavio EDF, kako bi utvrdila je li sporna mjera proizašla iz svojstva dioničara ili svojstva javne vlasti Francuske Države te je, među ostalim, ispitala prirodu i predmet te mjere, njezin kontekst te postavljeni cilj i pravila koja se primjenjuju na navedenu mjeru (vidjeti uvodnu izjavu 145. i sljedeće uvodne izjave pobijane odluke) nakon što je prethodno ispitala druge elemente koji su joj dostavljeni.
Stoga Komisija nije počinila nikakvu pogrešku koja se tiče prava u pogledu načina na koji je primijenila uvjete kojima je uređena primjenjivost kriterija privatnog ulagača.
Naime, tvrdnja koju zagovaraju EDF i Francuska Republika, prema kojoj je Komisija trebala samo ispitati bi li privatni ulagač, s obzirom na njegovu isplativost, izvršio slično ulaganje bez uzimanja u obzir poreznih razmatranja koje je država navodno mogla „zasebno” ispitati s obzirom na izdvojene elemente povezane s utvrđivanjem mjere i svojstvom njezina autora, odnosno u predmetnom slučaju s dokapitalizacijom o kojoj je ta država odlučila u svojstvu dioničara, proizlazi iz pogrešnog tumačenja točaka 80. do 86. presude u predmetu C‑124/10 P.
Naime, Komisija ne može zanemariti elemente kojima bi se dokazalo postojanje razmatranja u svojstvu javne vlasti i ispitati samo elemente koji bi išli u prilog tvrdnji eventualnog ulaganja. Takvim bi se pristupom zanemarila potreba ocjenjivanja svih relevantnih elemenata za utvrđivanje toga proizlazi li predmetna mjera iz svojstva dioničara ili iz svojstva javne vlasti države članice, među kojima su kontekst i priroda sporne mjere.
Nikako nije isključeno da eventualna razmatranja u svojstvu javne vlasti mogu, ovisno o slučaju, postojati istodobno s razmatranjima u svojstvu dioničara, ali ona ipak ne mogu utjecati na ocjenu toga bi li istu mjeru u normalnim tržišnim uvjetima donio privatni ulagač koji se nalazi u najsličnijem položaju onome države. Naime, uzimaju se u obzir samo dobit i obveze povezane s položajem potonje države u svojstvu dioničara, ne uključujući one povezane s njezinim svojstvom javne vlasti (presuda u predmetu C‑124/10 P, t. 79.).
U predmetnom slučaju, ni Francuska Republika ni EDF nisu dokazali je Francuska Država, prije ili tijekom dodjeljivanja iznosa u visini poreza od kojeg je odustala pri reklasifikaciji prava davatelja koncesije u dokapitalizaciju, donijela odluku o ulaganju putem stvarno provedene mjere, niti da je takva odluka donesena na temelju prethodnih ekonomskih procjena koje su usporedive s onima koje bi prije predmetnog ulaganja, a radi utvrđivanja njegove buduće isplativosti, u sličnim okolnostima proveo razuman privatni ulagač koji se nalazi u najsličnijem položaju onome države članice (vidjeti u tom smislu presudu u predmetu C‑124/10 P, t. 83., 84. i 104.).
Ako se pokaže da ne postoje takva razmatranja u svojstvu dioničara, Komisija mora isključiti primjenjivost kriterija privatnog ulagača.
Taj se zaključak ne dovodi u pitanje argumentacijom koju je EDF iznio u pogledu presude od 24. listopada 2013., Land Burgenland i dr./Komisija (
C‑214/12 P, C‑215/12 P i C‑223/12 P
,
EU:C:2013:682
), koja naime nije relevantna jer se zaključci Suda iz točke 52. te presude konkretno odnose na primjenu, a ne na primjenjivost kriterija privatnog ulagača, te se njima stoga može opravdati samo uzimanje u obzir razmatranja u svojstvu dioničara u svrhu analize primjenjivost kriterija.
Taj se zaključak ne dovodi u pitanje ni argumentima EDF‑a koji se temelje na Odluci Komisije C(2015) 4569
final
od 7. srpnja 2015. o navodnoj potpori u korist društva Altrad.
Naime, s jedne strane, predmetna mjera, u predmetu u kojem je donesena predmetna odluka, obuhvaćala je izravan upis temeljnog kapitala društva Altrad koji je proveo Fonds stratégique d’investissement (Strateški investicijski fond), uz mogućnost upisa dodatnog iznosa, te Komisija nije dovela u pitanje činjenicu da se radilo o ulaganju.
S druge strane, čak i da su te radnje usporedive, ipak ostaje činjenica da je pojam državne potpore objektivan pojam koji podrazumijeva da mjera, kako bi se mogla kvalificirati kao potpora, može utjecati na trgovinu među državama članicama te narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje, što se ocjenjuje na dan kada Komisija donosi odluku i ovisi samo o tome je li državnom mjerom dodijeljena prednost jednom poduzetniku ili više određenih poduzetnika. Komisijina praksa odlučivanja u tom području, oko koje stranke nisu suglasne, stoga ne može biti odlučna (vidjeti presudu od 4. ožujka 2009., Associazione italiana del risparmio gestito i Fineco Asset Management/Komisija,
T‑445/05
,
EU:T:2009:50
, t.
145.
i navedenu sudsku praksu; vidjeti također u tom smislu presudu od 20. svibnja 2010., Todaro Nunziatina & C.,
C‑138/09
,
EU:C:2010:291
, t.
21.
).
Taj se zaključak ne dovodi u pitanje ni argumentima koje je EDF iznio nakon presude Frucona Košice, prema kojima to što Francuska Republika „subjektivno shvaća” mjeru nije relevantno, zbog čega eventualan izostanak jasnog razlikovanja između razmatranja u svojstvu dioničara i razmatranja u svojstvu javne vlasti pri donošenju sporne mjere nema posljedice.
Naime, što se tiče utjecaja presude Frucona Košice, valja podsjetiti da, u skladu s tom presudom, kriterij privatnog vjerovnika ili ulagača nije iznimka koja se primjenjuje isključivo na zahtjev države članice ako se utvrdi da su ostvareni svi sastavni elementi pojma državne potpore nespojive sa zajedničkim tržištem iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Naime, taj kriterij, ako je primjenjiv, ubraja se u elemente koje je Komisija obvezna uzeti u obzir pri utvrđivanju postojanja takve potpore (presuda Frucona Košice, t. 23. i presuda u predmetu C‑124/10 P, t. 103.).
Prema tome, kada je očito da može biti primjenjiv kriterij privatnog vjerovnika, na Komisiji je da ispita tu pretpostavku neovisno o bilo kakvom zahtjevu predmetne države članice u tom smislu te se stoga ništa ne protivi tome da se korisnik potpore može pozvati na primjenjivost tog kriterija (vidjeti u tom smislu presudu Frucona Košice, t. 25. i 26.).
Sud je naposljetku pojasnio da, u tim dvama posljednjim slučajevima u kojima se država članica ne poziva na kriterij privatnog ulagača, kako bi se utvrdilo je li primjenjiv navedeni kriterij, valja za polazište uzeti gospodarsku narav postupka države članice, a ne način na koji je ta država članica, subjektivno govoreći, mislila da djeluje ili koje je alternativne načine postupanja razmatrala prije donošenja predmetne mjere (vidjeti u tom smislu presudu Frucona Košice, t. 12. i 27.).
Suprotno tomu, Sud je presudio da je na državi članici, kada se tijekom upravnog postupka poziva na kriterij privatnog ulagača, da, u slučaju dvojbe, nedvosmisleno utvrdi na temelju objektivnih i provjerljivih dokaza da poduzeta mjera proizlazi iz njezina svojstva dioničara; iz tih dokaza mora biti jasno vidljivo da je predmetna država članica, prije ili tijekom dodjeljivanja ekonomske prednosti, donijela odluku o ulaganju u kontroliranog javnog poduzetnika putem stvarno provedene mjere (vidjeti u tom smislu presudu u predmetu C‑124/10 P, t. 82. i 83.).
Suprotno tomu, ekonomske procjene provedene nakon dodjele navedene prednosti, retrospektivni zaključak da je ulaganje predmetne države članice doista profitabilno ili dodatni razlozi za odabir postupka koji se doista koristio nisu dostatni da bi se utvrdilo da je ta država članica tu odluku donijela, prije ili u trenutku tog dodjeljivanja, u svojstvu dioničara (vidjeti u tom smislu presudu u predmetu C‑124/10 P, t. 85. i 104.).
Osim toga, kao što je navedeno u točki 232. ove presude, u svrhu ocjene toga bi li u normalnim tržišnim uvjetima istu mjeru donio privatni ulagač koji se nalazi u položaju koji je najsličniji onome države, uzimaju se u obzir samo dobit i obveze povezane s položajem potonje države u svojstvu dioničara, ne uključujući one povezane s njezinim svojstvom javne vlasti (presuda u predmetu C‑124/10 P, t. 79.).
Stoga je Komisija dužna ispitati, kako bi utvrdila je li kriterij privatnog ulagača stvarno primjenjiv u predmetnom slučaju, je li Francuska Republika nedvosmisleno utvrdila na temelju objektivnih, provjerljivih i aktualnih dokaza da je poduzeta mjera proizašla iz njezina svojstva dioničara te je li u tu svrhu dostavila dokaze iz kojih je jasno vidljivo da je, prije ili tijekom dodjeljivanja prednosti i na temelju potrebne prethodne ekonomske procjene isplativosti, donijela odluku o ulaganju u EDF putem stvarno poduzete mjere.
Treba utvrditi da je to ispitivanje Komisija provela u točkama 126. do 154. pobijane odluke.
Stoga se argumentacija EDF‑a, koju podupire Francuska Republika, ne može prihvatiti.
Naposljetku, također treba odbiti kao činjenično neutemeljenu tvrdnju EDF‑a prema kojoj je Komisija samo na temelju „isprepletenosti” razmatranja u svojstvu dioničara i javne vlasti ocijenila da je kriterij privatnog ulagača neprimjenjiv.
Naime, Komisija je nakon sveobuhvatnog ocjenjivanja i ispitivanja svakog elementa koji bi mogao biti relevantan zaključila da mjera nije ulaganje koje je provela Francuska Republika zbog nedostatka razmatranja u svojstvu dioničara na temelju objektivnih, provjerljivih i aktualnih dokaza kako ih je Sud zahtijevao u točkama 82. do 85. presude u predmetu C‑124/10 P.
Stoga treba odbiti argumentaciju EDF‑a i Francuske Republike koja se temelji na Komisijinoj pogrešci koja se tiče prava.
2)

Navodne pogreške koje se tiču činjenica
EDF tvrdi da brojni podnesci, od kojih konkretnije podnesci br. 23 do 25 (prilozi A-7-23 do A-7-25) koje je priložio svojim očitovanjima koje je Komisiji dostavio u srpnju 2013., dokazuju da su posljedice predviđenog restrukturiranja njegove bilance na njegovo porezno dugovanje ispitane istodobno, ali zasebno od posljedica na prinos državi u svojstvu dioničara, te da ti podnesci ne upućuju ni na kakvu isprepletenost poreznih razmatranja i razmatranja o ulaganju koje je slijedila Francuska Država. Francuska Republika također navodi da se raznim dokumentima koje je dostavila Komisiji potvrđuje da predmetnu mjeru donijela najprije na temelju razmatranja u svojstvu dioničara.
Uvodno, valja istaknuti da se ni u jednom dokumentu, od dokumenata koje navode EDF i Francuska Republika, koji prethodi odgovoru koji je Francuska Republika 2002. proslijedila Komisiji ne spominje da se oporezivanje odnosilo na prava davatelja koncesije, odnosno na rezerviranja koja je EDF upotrijebio, pri njihovoj reklasifikaciji u dokapitalizaciju, niti,
a fortiori
, da odustajanje od naplate poreza treba analizirati kao dodatno ulaganje u kapital EDF‑a kao što Komisija to naglašava u uvodnim izjavama 128. i 129. pobijane odluke.
U pogledu podnesaka koje navodi EDF i kojima se utvrđuje nepostojanje isprepletenosti razmatranja povezanih s porezom i onih povezanih s prinosom državi, valja istaknuti sljedeće.
Prilog A-7-23 tužbi jest dopis od 31. listopada 1995., koji je malo više od dvije godine prije donošenja Zakona br. 97‑1026 upućen Ministarstvu za proračun i koji sadržava dva priloga, odnosno dokument od tri stranice naslovljen „Prijedlozi restrukturiranja bilance EDF‑a” i tablicu naslovljenu „Prijedlog kretanja bilance EDF‑a”.
Dokument od tri stranice priložen dopisu od 31. listopada 1995. sadržava tri točke, koje se redom, općenito govoreći, odnose na „[r]estrukturiranje vlasničkog kapitala u obveze bilance” i konkretnije na reklasifikaciju prava davatelja koncesije u kapital, „[p]rilagođavanje prava davatelja koncesije ‚lokalnih zajednica’ za koncesije [za javno distribuiranje]” i, naposljetku, na „[b]risanje deficita porezne zadržane dobiti”.
Točka 1.1. predmetnog dokumenta odnosi se na „reklasifikaciju prava države kao davatelja koncesije i povezanih rezerviranja za obnovu u kapital”. U toj se točki navodi prijedlog „dokapitalizacije EDF‑a […] pretvaranjem prava davatelja koncesije za RAG i odgovarajućeg rezerviranja za obnovu u kapital”, pri čemu ta „radnja [dovodi] do povrata na računovodstvene analize provedene prije 1987.”.
U točki 1.2. predmetnog dokumenta, naslovljenoj „Konsolidiranje dokapitalizacija u kapital EDF‑a”, navodi se da se „[konsolidiranjem dokapitalizacija] jača priroda ‚prinosa dioničaru’ koje one sadržavaju” jer su imale „narav povećanja kapitala iako su Odlukom iz 1956. više izjednačene sa zajmom s kamatama”.
Točka 1.3. predmetnog dokumenta odnosi se na „posljedice tih dviju mjera” te se u njoj navodi da one donose „sljedeće dvije prednosti”:
–
„država će moći od EDF‑a zahtijevati stvarnu profitabilnost u obliku dividende na kapital poduzetnika, odnosno na iznose za koje se smatra da ih je unio dioničar. U pogledu konsolidiranja kapitala, tim će se mjerama okončati kontroverza koja je uslijedila nakon poreznog nadzora iz 1982. u pogledu toga je li njihov prinos ‚dividenda’ ili ‚kamata’”;
–
„EDF će poboljšati svoj financijski ugled jer će imati oko 85 [milijardi FRF] (u odnosu na sadašnjih 2,6 [milijardi FRF]) i neto imovinu od 80 [milijardi FRF] (u odnosu na sadašnjih 19,9 [milijardi FRF]) prije poduzimanja mjera za smanjenje deficita zadržane dobiti. Osim toga, tim se reklasifikacijama odgovara na kritike Cour des comptes (Revizorski sud) koji osporava da su državne koncesije stvarne koncesije”.
S jedne strane, valja istaknuti da se pitanje „unosa kapitala”, koje je s pravom istaknuto u dopisu od 31. listopada 1995., ni u kojem slučaju ne odnosi na odustajanje od oporezivanja prava davatelja koncesije, te se to pitanje uopće ne razmatra u tom dopisu.
S druge strane, treba utvrditi da su računovodstvena i porezna razmatranja te razmatranja u svojstvu dioničara usko povezana u dokumentu od tri stranice priloženom dopisu od 31. listopada 1995., koji, usto, ne sadržava nijednu procjenu, ni čak ocjenu isplativosti reklasifikacije prava davatelja koncesije u kapital.
Prilog A-7-24 tužbi interna je obavijest EDF‑a od dvije stranice od 7. prosinca 1995., naslovljen „Podrijetlo, sadržaj i posljedice prijedlogâ restrukturiranja bilance EDF‑a” (u daljnjem tekstu interna obavijest od 7. prosinca 1995.).
Nakon što se u prvom dijelu interne obavijesti od 7. prosinca 1995. navode nadzori Cour des comptes (Revizorski sud, Francuska) i njihov utjecaj na rezerviranja za obnovu i provjera koju je 1994. provela porezna uprava, a u drugom dijelu, u tri točke, ciljevi prijedlogâ restrukturiranja obveze njegove bilance koji su sastavljeni u ministarstvu, u obavijesti se upućuje na „dvojni porez” koji predlaže EDF: s jedne strane, restrukturiranje njegova gornjeg dijela bilance, čime bi se osobito poboljšali „financijski odnosi između EDF‑a i [Francuske] [D]ržave. Potonja bi država tada mogla zahtijevati stvarnu profitabilnost EDF‑a u obliku dividende, što bi bilo opravdano kapitalom poduzetnika”. S druge bi se strane „pojasnio računovodstveni prikaz koncesija za javno distribuiranje”.
Još jednom, treba utvrditi da se isplativost reklasifikacije prava davatelja koncesije u kapital samo spominje u internoj obavijesti od 7. prosinca 1995. bez ikakve procjene te da se u njoj ni u kojem slučaju ne navodi odustajanje od naplate poreza na navedena prava davatelja koncesije.
Čak i kada bi se internu obavijest od 7. prosinca 1995. moglo smatrati zasebnom i „istodobnom” analizom posljedica dokapitalizacije EDF‑a, ona nije relevantna za ispitivanje sporne mjere i stoga je samo pokazatelj konteksta u kojem je ta mjera donesena.
Usto, valja utvrditi da interna obavijest od 7. prosinca 1995., čiji je sadržaj u konačnici sličan sadržaju dopisa od 31. listopada 1995., ne potvrđuje, ništa više od tog dopisa, da je država provela ili dala provesti detaljnu analizu razmatranja u svojstvu dioničara i prinosa ili isplativosti u svrhu dokapitalizacije EDF‑a.
Naposljetku, prilog A-7-25 tužbi je dopis od 10. travnja 1997. koji je EDF uputio voditelju ureda Ministarstva financija (u daljnjem tekstu: dopis od 10. travnja 1997.) i koji sadržava prilog od jedne stranice u shematskom prikazu, koji je naslovljen „Pretpostavke kojima se predviđa uplata državi u 1997. i 1998.”.
Iako dopis od 10. travnja 1997. može biti pokazatelj minimalističkog prikaza prinosa koji bi Francuska Država mogla primiti, treba utvrditi da se taj prikaz istodobno i u potpunosti temelji na poreznim posljedicama koje bi proizašle iz uplata u korist navedene države.
Osim ako se u obzir uzme samo jedno od toga, stoga se dopis od 10. travnja 1997. ne može shvatiti kao zasebnu i „istodobnu” analizu prinosa državi u svojstvu dioničara kao što tvrdi EDF.
Iz podnesaka koje navodi EDF, prema tome, ne proizlazi zasebna i autonomna analiza razmatranja Francuske Države u svojstvu dioničara o spornoj mjeri, niti se njima, suprotno tvrdnjama EDF‑a, potvrđuje da razmatranja povezana s porezom i ona povezana s prinosom navedenoj državi nisu isprepletena.
Zatim, što se tiče elemenata koje navodi Francuska Republika, valja napomenuti da potonja država upućuje, s jedne strane, na tablicu iz priloga 11. intervencijskom podnesku koja je gotovo jednaka citatima i komentarima iz tablice navedene u prilogu 10. navedenom podnesku koji je podnesen u potporu argumentima iznesenima u prilog prvom dijelu drugog glavnog tužbenog razloga, pri čemu se u toj tablici navode izvadci iz raznih dokumenata, te, s druge strane, u tom podnesku na više tih dokumenata koji su navedeni „kao primjer”.
U okviru tih dokumenata koji su navedeni kao primjer navodi se, kao prvo, Ugovor o uslugama.
Treba utvrditi da u Ugovoru o uslugama razmatranja u svojstvu javne vlasti nisu samo usko povezana s razmatranjima u svojstvu dioničara, nego u tom ugovoru, prije svega, očito prevladavaju.
Razmatranja u svojstvu javne vlasti navedena u Ugovoru o uslugama, koja su se osobito odnosila na provedbu energetske politike države, na potrebu osiguravanja sigurne opskrbe u skladu sa zaštitom okoliša i na manje troškove kao i kvalitetnu opskrbu potrošača električnom energijom gdje god da se nalazi, na potporu zapošljavanju i gospodarskoj djelatnosti, na usluge solidarnosti za najpotrebitije osobe te na prostorno planiranje, iznesena su u glavi I. navedenog ugovora, koja je naslovljena „Ponovno isticanje osnovnih zadataka javnog poduzetnika”, čija su tri odjeljka naslovljena „Pet novih i boljih zadataka pružanja javne usluge”, „Sudjelovanje u prostornom planiranju i solidarnosti” i „Prema novom zakonodavstvu u sektoru električne energije”.
Cilj glave II. Ugovora o uslugama je „[t]renutačna priprema budućnosti poduzetnika” tako da se osigura njegov razvoj u Francuskoj (poboljšanjem učinkovitosti i prioritetnom raspodjelom povećanja produktivnosti za smanjenje cijena, smanjenjem cijena, što podrazumijeva prilagođavanje njihove strukture, poboljšanjem odnosa EDF‑a s neovisnim proizvođačima i razvijanjem usluga, osobito putem programa vjernosti za kupce, boljim položajem na tržištima električne energije i povezanim tržištima, i to upotrebom prilagođenih poslovnih sredstava, odnosno putem „poslovnih potpora” u iznosu od 2,8 milijardi FRF), osvajanje novih tržišta u inozemstvu (u pogledu kojih se navodi samo potreba uzimanja u obzir „isplativosti uloženog vlasničkog kapitala” bez ikakvog pojašnjenja u tom pogledu), poticanje tehnoloških inovacija i napretka (istraživanje i razvoj, partnerstvo s francuskim poduzetnicima), kao i „sudjelovanje cijelog poduzetnika u razvoju” (odjeljak u kojem se radi o pitanjima ljudskih resursa: upravljanje ljudskim resursima, obuka, poboljšanje organizacije rada, sigurnosti na radu, politike naknada koje prima osoblje, socijalne kohezije itd.).
Razmatranja u svojstvu javne vlasti navedena u glavi II. Ugovora o uslugama usko su povezana s dosta općenitim razmatranjima koja se odnose na budući razvoj poduzetnika, ali koja se ne može ocijeniti kao razmatranja u svojstvu dioničara namijenjena procjeni isplativosti ulaganja, a još manje ulaganja izvršenog provedbom sporne mjere.
Naposljetku, u glavi III. Ugovora o uslugama, naslovljenoj „Novi financijski i institucionalni okvir poduzetnika”, na tri se stranice zaredom navode sljedeći ciljevi: „[s]tabiliziranje odnosa s državom u svojstvu dioničara”, „[p]ravedno financiranje zadataka od općeg interesa”, „[p]riprema sredstava potrebnih za razvoj propisa”, „[s]tvaranje potrebnih sredstava za budućnost” i „[p]ravila praćenja ciljeva i obveza”.
Na tri predmetne stranice samo se dvije točke odnose na restrukturiranje bilance EDF‑a, od kojih se u jednoj točki, na prilično nejasan način, navodi prinos Francuskoj Državi.
Prva točka, iz koje nije moguće izvesti nikakav zaključak, nalazi se u uvodnom dijelu glave III. Ugovora o uslugama te glasi kako slijedi:
„Bilanca EDF‑a restrukturirat će se radi dvostrukog cilja ojačavanja neto imovine poduzetnika i stabiliziranja financijskog odnosa između države i poduzetnika na temeljima koji su bliže općem pravu”.
Druga točka, koja se nalazi ispod podnaslova „Stabiliziranje odnosa s državom u svojstvu dioničara” u glavi III. Ugovora o uslugama, glasi kako slijedi:
„Prinos državi sastojat će se od dva dijela:
–
prinosa od dokapitalizacije po stopi od 3 %;
–
dodatnog prinosa od 40 % računovodstvene neto dobiti poduzetnika”.
Valja istaknuti da se u predmetnim točkama uopće ne spominje dodatno ulaganje u iznosu poreznog potraživanja Francuske Države, ni njegova isplativost, koja je prema tom podatku ograničena na prinos navedenoj državi.
Stoga Ugovor o uslugama očito nije relevantan za dokazivanje da su prinos Francuskoj Državi i razmatranja u svojstvu dioničara, uopće ne spominjući razmatranja o spornoj mjeri, bili predmet autonomne i zasebne analize u odnosu na razmatranja u svojstvu javne vlasti.
Drugi podnesak na koji upućuje Francuska Republika je izvadak iz „izvješća Migaud” koje je Nacionalnoj skupštini podneseno u svrhu donošenja Zakona br. 97‑1026.
U prvom se odjeljku „izvješća Migaud” opisuju povijesne okolnosti imovinskog statusa imovine u koncesiji (davanje imovine u koncesiju, računovodstvene posljedice i stajalište Cour des comptes (Revizorski sud)) koje su dovele do izrade nacrta zakona.
U drugom se odjeljku „izvješća Migaud” navodi „računovodstvena reorganizacija” koja se nalaže mišljenjem Cour des comptes (Revizorski sud, Francuska), pri čemu reorganizacija obuhvaća „promjene u financijskim odnosima između države i EDF‑a”.
U prvom se pododjeljku „izvješća Migaud” iznose računovodstvene posljedice koje treba izvesti iz priznavanja vlasništva nad RAG‑om kao i izmjena strukture vlasničkog kapitala EDF‑a koja proizlazi iz tog priznavanja: „protuvrijednost imovine u naravi koja je dana u koncesiju RAG‑a upisana u vlasnički kapital u kategoriju ‚Ostali vlasnički kapital’ prenesena je u kategoriju ‚Vlasnički kapital’ kako bi se uzeo u obzir imovinski status objekata”.
U „izvješću Migaud” zatim se opisuju računovodstvena kretanja u užem smislu riječi koja su određena spornom mjerom (koja se navode u uvodnoj izjavi 28. i sljedećim uvodnim izjavama pobijane odluke).
Međutim, u tom se pogledu uopće ne spominje odustajanje od naplate poreza na prava davatelja koncesije.
Drugi se pododjeljak „izvješća Migaud” odnosi na promjene u financijskim odnosima između Francuske Države i EDF‑a te se u njemu navode pravila prinosa navedenoj državi nakon računovodstvenih izmjena koje treba provesti:
„Taj se prinos sastoji od dva dijela.
S jedne strane, od prinosa od dokapitalizacije po stopi koja se godišnje određuje međuministarskom odlukom. Odlukom je gornja granica te stope utvrđena na 8 %. Od 1989. ta je stopa utvrđena na 5 %.
S druge strane, od ustanove se ubire dodatni prinos (‚dividenda’) od dobiti nakon oporezivanja i fiksna kamata.
Ta se stopa određuje odlukom na temelju predviđenog financijskog izvješća.
[…]
Budući da dokapitalizacija čini osnovicu za fiksne kamatne, povećanje dokapitalizacije temeljem navedenog članka može dovesti do većeg poreznog opterećenja za EDF. Stoga je Ugovorom o uslugama potpisanim 8. travnja 1997. za razdoblje od 1997. do 2000. predviđena izmjena uvjeta prinosa.
Fiksna kamatna stopa smanjena je na 3 % kako bi se kompenzirao učinak osnovice. Godišnji iznos fiksne kamate tako će se smanjiti s 1816 milijuna [FRF] na 1522 milijuna [FRF].
Dodatni prinos državi utvrđuje se na 40 % računovodstvene neto dobiti poduzetnika.
Naposljetku, pojašnjava se da ukupan iznos tih dvaju elemenata ne može biti veći od 6 % dokapitalizacija (odnosno, gornja granica iznosi 3044 milijuna [FRF] s obzirom na dokapitalizacije kao što su one koje proizlaze iz ovog članka).”
Zatim, u „izvješću Migaud” opisuju se porezne posljedice provedenih izmjena.
U „izvješću Migaud” osobito se pojašnjava sljedeće:
„Povećanje rezerviranja povezanih s koncesijom nad RAG‑om u zadržanoj dobiti dovest će do jednokratnog brisanja deficita računovodstvene i financijske zadržane dobiti.
S jedne strane, izravno povećanje od 38,5 milijardi [FRF] dovodi do računovodstvene zadržane dobiti iz prethodnih razdoblja od 18,3 milijarde [FRF], što uzrokuje povećanje neto imovine koje je pak oporezivo na ime [poreza na dobit]. Naime, člankom 38‑2 [code général des impôts (Opći porezni zakonik)] određuje se da se neto dobit sastoji od razlike između vrijednosti neto imovine pri otvaranju i zatvaranju poslovne godine. Budući da je ‚neto imovina višak vrijednosti imovine u odnosu na ukupnu vrijednost obveza koje obuhvaćaju potraživanja trećih osoba, amortizacije i opravdana rezerviranja’, povećanje rezerviranja automatski dovodi do povećanja neto dobiti.
S druge strane, radi uzimanja u obzir napomena Cour des comptes (Revizorski sud) u pogledu koncesija za ‚Hidrauličke resurse’ i ‚Javno distribuiranje’, EDF će provesti računovodstvena usklađenja kojima će svoju poreznu zadržanu dobit smanjiti za 14 milijardi [FRF].
Stoga bi to društvo trebalo ukupno postati pozitivno za 3,4 milijarde [FRF].
Prema podacima koje je Ministarstvo gospodarstva, financija i industrije dostavilo vašem općem izvjestitelju, porez na dobit koji će morati platiti javna ustanova [nakon] tih reformi iznosit će 3 milijarde [FRF] u 1997. i 2,5 milijardi [FRF] u 1998.”.
Treba utvrditi da se, kao ni u slučaju računovodstvenih usklađenja, u „izvješću Migaud” ne navodi, u okviru poreznih posljedica, odustajanje od naplate poreza na prava davatelja koncesije pri njihovoj reklasifikaciji u dokapitalizaciju, pri čemu to potraživanje također proizlazi, u skladu s odgovorom koji je Francuska Republika uputila Komisiji u obavijesti od 9. travnja 2002., iz promjene u neto imovini.
Nadalje, točno je da „izvješće Migaud” sadržava neke podatke o prinosu koji je država očekivala od dokapitalizacije EDF‑a, pri čemu se taj prinos, uostalom, nominalno smanjuje nakon dokapitalizacije. Međutim, iz tumačenja tog dokumenta očito proizlazi da su ti podaci tek mali dio razmatranja, uglavnom u svojstvu javne vlasti, koja su dovela do donošenja Zakona br. 97‑1026.
Naposljetku, treba napomenuti da je sadržaj „izvješća Migaud” preuzet u uvodnoj izjavi 23. i sljedećim uvodnim izjavama pobijane odluke i da je Komisija pri ocjenjivanju itekako uzela u obzir te podatke.
Treći dokument koji navodi Francuska Republika je dopis od 4. travnja 1995. Radi se o dokumentu od četiri stranice, uključujući dokument koji mu je priložen, koji su EDF‑u uputili voditelji kabineta ministra gospodarstva, industrije, pošte i telekomunikacija, ministra vanjske trgovine i ministra za proračun, čiji je predmet provedba „programa rada” u svrhu izlaganja i donošenja mjera koje je naložio Cour des comptes (Revizorski sud, Francuska) u pogledu koncesija EDF‑a.
Država u svojstvu dioničara spominje se u dopisu od 4. travnja 1995. samo dva puta i vrlo sažeto:
–
na stranici 1. priloga navedenom dopisu, na kojoj se, među ciljevima programa rada, navodi: „je li [trenutačni sustav] u skladu s interesima države u svojstvu dioničara?”;
–
na stranici 3. navedenog priloga, na kojoj se spominju teme za raspravu, među kojima se navodi „problem imovine”, u pogledu kojeg se navodi: utvrđivanje, po potrebi, izmjena koje bi trebalo unijeti u postojeću mjeru kako bi se bolje zaštitili interesi države u svojstvu dioničara u slučaju eventualnog nastanka monopola”.
Ostala pitanja razmotrena u dopisu od 4. travnja 1995. (koja se, uostalom, odnose samo na program rada, a ne na njegove zaključke) zapravo su uglavnom obuhvaćena razmatranjima u svojstvu javne vlasti te treba utvrditi da iz navedenog dopisa ne proizlazi zasebna i autonomna analiza razmatranja u svojstvu dioničara.
Naposljetku, posljednji dokument na koji se poziva Francuska Republika je dopis od 31. listopada 1995. te se na njega, u svrhu analize tog dokumenta, upućuje u točki 168. i sljedećim točkama ove presude.
Nadalje, uzimajući u obzir da nije potrebno odlučiti o dopuštenosti običnog upućivanja na tablicu navedenu u prilogu intervencijskom podnesku, u kojem se navode izvadci iz dokumenata koji su ponekad popraćeni komentarima i koji se ne spominju u navedenom podnesku, treba utvrditi da se nijednim citiranim odlomkom ili komentarom ne upućuje na spornu mjeru.
Izvadci dokumenata, iz točke 299. ove presude, u najboljem se slučaju odnose na kontekst u kojem je sporna mjera poduzeta, za koji se nije čak niti tvrdilo da ga Komisija nije uzela u obzir, koja se, kako bi opisala taj kontekst osobito temeljila na navedenim dokumentima.
Usto, kao što je to učinila Komisija, treba utvrditi, u skladu s izvadcima iz dokumenata iz točke 299. ove presude koji su navedeni u predmetnoj tablici, da su razmatranja u svojstvu dioničara izrazito rijetka u odnosu na razmatranja u svojstvu javne vlasti.
Naposljetku, ti izvadci ne sadržavaju nikakvo obrazloženje u pogledu razmatranja u svojstvu dioničara namijenjenih procjeni isplativosti ulaganja, a još manje u pogledu ulaganja izvršenog provedbom sporne mjere.
Stoga iz podnesaka koje navodi Francuska Republika, kao ni iz podnesaka na koje upućuje EDF, ne proizlazi „zasebna i autonomna” analiza razmatranja države u svojstvu dioničara, niti se njima potvrđuje da razmatranja povezana s porezom i ona povezana s prinosom državi nisu isprepletena.
Zaključno, valja odbiti treći dio drugog glavnog tužbenog razloga.
6.

Četvrti dio
a)

Argumenti stranaka
EDF, kojeg podupire Francuska Republika, tvrdi da je Komisija pogrešno smatrala da odluka o ulaganju nije bila predmet studija, upućivanja, specifičnih analiza ili poslovnog plana u pogledu isplativosti ulaganja u iznosu izuzeća od oporezivanja, što bi predstavljalo poteškoću pri izdvajanju učinaka ulaganja iz informacija koje su dostavile Francuska Republika ili EDF (uvodna izjava 130. pobijane odluke).
Prema mišljenju EDF‑a, Komisijina analiza temelji se na pretpostavci prema kojoj je predmetna mjera jedino izuzeće od oporezivanja, koja nije, kao što tvrdi u okviru prvog tužbenog razloga, mjera koju je trebalo ispitati.
Osim toga, to što je Komisija u biti smatrala da ne postoji službeni poslovni plan istodobno je pravno neosnovano jer se, s jedne strane, takav plan ne zahtijeva sudskom praksom Suda ili Općeg suda i jer, s druge strane, takav plan ni u kojem slučaju nije potreban s obzirom na to da je Francuska Država bila stopostotni dioničar, da je savršeno poznavala poduzetnika i da ga u takvom slučaju ne bi izradio ni privatni ulagač.
Usto, to što je Komisija u biti smatrala da ne postoji službeni poslovni plan suprotno je činjenicama jer razni dokumenti, koji su izrađeni
in tempore non suspecto
i koji su podneseni u okviru očitovanja koja su Komisiji dostavljena 2013., predstavljaju okosnicu takvog planiranog rasuđivanja. Naime, u njima se nedvosmisleno navodi da je Francuska Država imala za cilj uložiti u poduzetnika te da je provela brojne analize i anticipativne procjene.
Francuska Republika u tom pogledu pak upućuje na tablicu 3., koja se nalazi u prilogu 12. intervencijskom podnesku, koja sadržava razne citate iz dokumenata koji su ponekad popraćeni komentarima te se, „kao primjer”, osvrće na tri od tih dokumenata iz navedenog podneska.
Kao prvo, Francuska Republika poziva se na dopis od 10. travnja 1997. i na priloženu obavijest naslovljenu „Pretpostavke kojima se predviđa uplata državi u 1997. i 1998.”. Tim je dokumentom dokazano da je ta država od EDF‑a zatražila analizu kretanja prinosa državi i da su ekonomske procjene predviđenog restrukturiranja bile detaljno iznesene i pojašnjene u svrhu donošenja predmetne mjere.
Kao drugo, Francuska Republika navodi dopis voditelja financijske i pravne službe EDF‑a od 9. veljače 1996. upućen Upravnom odboru EDF‑a koji je obuhvaćao prilog naslovljen „Restrukturiranje bilance EDF‑a” (prilog A-7-30 tužbi, u daljnjem tekstu: dopis od 9. veljače 1996.) koji sadržava ekonomsku procjenu restrukturiranja bilance EDF‑a.
Naposljetku, kao treće, Francuska Republika navodi strateški plan za razdoblje od 1996 do 1998. (prilog A-7-34 tužbi, u daljnjem tekstu: strateški plan) koji je država uzela u obzir pri donošenju predmetne mjere, pri čemu se ta vrsta plana općenito uzima u obzir u primjeni kriterija privatnog ulagača.
Komisija osporava te navode.
b)

Ocjena Općeg suda
EDF, kojeg podupire Francuska Republika, u biti tvrdi, kao prvo, da se Komisijina analiza navedena u uvodnoj izjavi 130. pobijane odluke temelji na pogrešnoj pretpostavci jer sporna mjera nije jedino odustajanje od naplate poreza na rezerviranja za obnovu koja je upotrijebio EDF, kao drugo, da je Komisija u predmetnom slučaju pogrešno nametnula postojanje službenog poslovnog plana i, kao treće, da je to što je Komisija smatrala da ne postoji takav službeni poslovni plan suprotno činjenicama jer razni aktualni dokumenti predstavljaju okosnicu navedenog službenog poslovnog plana. Francuska Republika u tom pogledu navodi četiri dokumenata koji, prema njezinu mišljenju, dokazuju postojanje analiza i anticipativnih procjena ulaganja.
Najprije valja odbiti prvi argument koji je istaknuo EDF jer je sporna mjera odustajanje od naplate poreza pri reklasifikaciji prava davatelja koncesije u dokapitalizaciju.
Također valja odbiti argumentaciju EDF‑a koja se temelji na tome da je Komisija u predmetnom slučaju pogrešno nametnula postojanje službenog poslovnog plana, a proizlazi iz pogrešnog tumačenja pobijane odluke.
Naime, Komisija je u biti u pobijanoj odluci utvrdila da ne postoji nikakav aktualni dokument koji sadržava bilo kakvu procjenu isplativosti navodnog ulaganja koje predstavlja odustajanje od naplate poreza na prava davatelja koncesije.
Točno je da se u određenim dokumentima, dosta sažeto, procjenjuje prinos Francuskoj Državi kako proizlazi iz dokapitalizacije EDF‑a i, stoga, isplativost takve radnje, ali ništa više od toga.
Međutim, iako ocjenu sporne mjere svakako treba ispitati u kontekstu dokapitalizacije EDF‑a, u skladu s presudom u predmetu C‑124/10 P, ipak je bilo na Francuskoj Republici da iznese, među ostalim, „dokaz[e] kojima se dokazuje da se ta odluka temelji na ekonomskim procjenama koje su usporedive s onima koje bi prije predmetnog ulaganja, a radi utvrđivanja njegove buduće isplativosti, u sličnim okolnostima proveo razuman privatni ulagač koji se nalazi u najsličnijem položaju onome države članice”, ali „ekonomske procjene provedene nakon dodjele navedene prednosti, retrospektivni zaključak da je ulaganje predmetne države članice doista profitabilno ili dodatni razlozi za odabir postupka koji se doista koristio nisu dostatni da bi se utvrdilo da je ta država članica tu odluku donijela, prije ili u trenutku tog dodjeljivanja, u svojstvu dioničara” (točke 84. i 85. te presude).
Stoga Komisija nije počinila pogrešku koja se tiče prava time što je u uvodnoj izjavi 130. pobijane odluke utvrdila da „nepostojanje studija, upućivanja ili specifičnih analiza isplativosti ulaganja iznosa izuzeća od oporezivanja predstavlja poteškoću pri izdvajanju učinaka navodnog ulaganja iz informacija koje su dostavile Francuska [Republika] ili EDF”.
U preostalom dijelu valja odbiti argumentaciju EDF‑a koja se temelji na usporedivosti koju to društvo pokušava utvrditi s presudom od 25. lipnja 2015., SACE i Sace BT/Komisija (
T‑305/13
,
EU:T:2015:435
), jer je u tom predmetu nepostojanje detaljnog poslovnog plana bilo obuhvaćeno kontekstom gospodarske krize. Točno je da je Opći sud u toj situaciji smatrao da treba uzeti u obzir da nije moguće na pouzdan i činjenično potkrijepljen način predvidjeti razvoj gospodarske situacije i rezultate različitih subjekata, ali je ipak presudio da „u slučaju nemogućnosti provođenja podrobnih i potpunih predviđanja, javni ulagač nije oslobođen obveze provođenja prikladne prethodne analize isplativosti svojeg ulaganja, koja je usporediva s analizom koju bi proveo privatni ulagač koji se nalazi u sličnoj situaciji s obzirom na dostupne i predvidljive elemente”.
Zatim valja ispitati dokumente za koje Francuska Republika tvrdi da čine ili sadržavaju ekonomske procjene usporedive s onima koje bi privatni ulagač izradio prije provedbe sporne mjere radi utvrđivanja njezine buduće isplativosti.
Kao prvo, Francuska Republika navodi dopis od 10. travnja 1997. i priloženu obavijest naslovljenu „Pretpostavke kojima se predviđa uplata državi u 1997. i 1998.” (prilog A-7-25 tužbi).
Dopisom od 10. travnja 1997., koji se sastoji od tri reda, samo se prilog upućuje voditelju ureda Ministarstva financija. U tom su prilogu na jednoj stranici shematski iznesene pretpostavke o uplati Francuskoj Državi u pet redova iza kojih se navodi broj za svaku razmatranu godinu: računovodstvena dobit prije oporezivanja i dodatni prinos, oporeziva dobit, prinos od dokapitalizacije, porez na dobit i dodatni prinosi.
Dopis od 10. travnja 1997. ne sadržava nikakva pojašnjenja o prinosu povezanom s pravima davatelja koncesije ni s porezom koji je teoretski pretvoren u ulaganje, od kojeg je Francuska Država odustala.
Stoga treba utvrditi da dopis od 10. travnja 1997. uopće nije relevantan i da ne čini, niti sadržava ekonomske procjene usporedive s onima koje bi privatni ulagač izradio prije provedbe sporne mjere radi utvrđivanja njezine buduće isplativosti.
Zatim Francuska Republika navodi dopis od 9. veljače 1996., koji uključuje prilog naslovljen „Restrukturiranje bilance EDF‑a” (prilog A-7-30 tužbi) koji sadržava ekonomsku procjenu restrukturiranja bilance EDF‑a.
Dopisom od 9. veljače 1996., koji je sastavio voditelj financijske i pravne službe EDF‑a, samo se predsjedniku upravnog odbora EDF‑a prosljeđuje „sažetak” od jedne stranice koji predstavlja „pregled pregovora s državom”.
U „sažetku” koji je proslijeđen dopisom od 9. veljače 1996., pod naslovom „Jačanje gornjeg dijela bilance EDF‑a”, navodi se sljedeće:
„Restrukturiranje koje je u tijeku sastoji se od tri dijela:
–
uključivanja dokapitalizacije koju je unijela država u kapital
stricto sensu
;
–
uključivanje u kapital unosa koje je provela država (ili koji su provedeni za njezin račun) u okviru koncesije nad RAG‑om i rezerviranja koja su nastala na ime te koncesije. Time je okončana dosta suptilna razlika između unosa u kapital i unosa u koncesiju države;
–
brisanje negativne računovodstvene zadržane dobiti koja sada tereti neto imovinu EDF.
Tim bi se mjerama trebalo poduzetniku omogućiti da ojača svoj financijski položaj povećanjem kapitala s 2,6 na 85 milijardi [FRF] i neto imovinu s 20 na 90 milijardi [FRF], što bolje odražava njegovu imovinu, te da tako uživa ugled sličan onom drugih europskih proizvođača električne energije.
[…]
Budući da vlasnički kapital sada iznosi stotinu milijardi [FRF] i da su detaljnije opisane njegove koncesije, EDF stoga raspolaže bilancom koja bolje odražava financijski položaj poduzetnika.”
U dopisu od 9. veljače 1996. ne spominju se prava davatelja koncesije, ni odustajanje od naplate poreza pri njihovu uključivanju u kapital.
Stoga valja utvrditi da dopis od 9. veljače 1996. uopće nije relevantan te da ne čini, niti sadržava ekonomske procjene usporedive s onima koje bi privatni ulagač izradio prije provedbe sporne mjere radi utvrđivanja njezine buduće isplativosti.
Naposljetku, Francuska Republika navodi strateški plan koji je uzela u obzir pri donošenju predmetne mjere. Prema njezinu mišljenju, ta se vrsta plana obično uzima u obzir prilikom primjene kriterija privatnog ulagača.
Strateški plan je dokument od 36 stranica u kojem su iznesene smjernice poduzetnika i radnje koje treba provesti do 1998., koji je, čini se, namijenjen osoblju poduzetnika.
Strateški plan ne sadržava nikakve navode o odustajanju Francuske Države od naplate poreza na prava davatelja koncesije, ni o pravima davatelja koncesije, rezerviranjima povezanima s koncesijom RAG‑a, imovinskom, računovodstvenom i poreznom statusu RAG‑a, čak ni o dokapitalizaciji EDF‑a koja je predmet Zakona br. 97‑1026.
Stoga strateški plan uopće nije relevantan te ne čini, niti sadržava ekonomske procjene usporedive s onima koje bi privatni ulagač izradio prije provedbe sporne mjere radi utvrđivanja njezine buduće isplativosti.
Nadalje, uzimajući u obzir da nije potrebno odlučiti o dopuštenosti običnog upućivanja na tablicu navedenu u prilogu intervencijskom podnesku, u kojem se navode izvadci iz dokumenata koji su ponekad popraćeni komentarima i koji se ne spominju u navedenom podnesku, treba utvrditi da se nijednim citiranim odlomkom ili komentarom navedenim u tablici iz priloga 12. tom podnesku ne upućuje na spornu mjeru.
Slijedom toga, valja u potpunosti odbiti četvrti dio drugog glavnog tužbenog razloga.
7.

Peti dio
a)

Argumenti stranaka
EDF, kojeg podupire Francuska Republika, u biti zaključno tvrdi da, kao što je dokazano argumentima koje je iznio u prilog svojim prvim dvama glavnim tužbenim razlozima, Komisija je pogrešno isključila primjenjivost kriterija privatnog ulagača u predmetnom slučaju. Naime, objektivna i nepristrana analiza prirode i predmeta mjere, njezinog konteksta te postavljenog cilja i pravila koja se na nju primjenjuju trebala ju je navesti na zaključak da je kriterij primjenjiv na predmetnu mjeru.
Što se tiče prirode i predmeta predmetne mjere, radi se o mjeri dokapitalizacije EDF‑a koju je Francuska Republika provela kao jedini dioničar.
Što se tiče konteksta u kojem je mjera donesena, jasno je opisan u točkama 9. do 36. presude u predmetu T‑156/04 te je 1997. bio obilježen izgledom nadolazećeg otvaranja europskog tržišta električne energije tržišnom natjecanju. Međutim, u tom kontekstu, sposobnost EDF‑a da se suoči s tom liberalizacijom i iskoristi mogućnosti međunarodnih ulaganja bila je ograničena stanjem njegove bilance.
Što se tiče postavljenog cilja, Zakon br. 97‑1026 imao je za „predmet restrukturiranje bilance EDF‑a i povećanje njegova vlasničkog kapitala”, a za „cilj dokapitalizaciju EDF‑a”, u skladu s presudom u predmetu T‑156/04 (t. 243. i 247.).
Naposljetku, što se tiče pravila koja se primjenjuju na mjeru, s obzirom na to da je mjera bila dokapitalizacija EDF‑a čiji je kapital bio uređen zakonom, ta se mjera mogla provesti samo zakonom, što je Opći sud potvrdio u točki 252. svoje presude u predmetu T‑156/04.
EDF zaključuje da se Francuska Republika, time što je donijela Zakon br. 97‑1026, čiji je cilj bio njegova dokapitalizacija, ponijela kao dioničar, što je dokazano aktualnim dokumentima koji su dostavljeni Komisiji, te da je Komisija trebala priznati da je kriterij privatnog ulagača primjenjiv.
Komisija osporava tu argumentaciju.
b)

Ocjena Općeg suda
EDF, kojeg podupire Francuska Republika, u biti zaključno tvrdi da, kao što je dokazano argumentima koje je iznio u prilog svojem prvom glavnom tužbenom razlogu i prvim četirima dijelovima drugog glavnog tužbenog razloga, Komisija je pogrešno isključila primjenjivost kriterija privatnog ulagača u predmetnom slučaju. Naime, objektivna i nepristrana analiza prirode i predmeta mjere, njezina konteksta te postavljenog cilja i pravila koja se na nju primjenjuju trebala ju je navesti na zaključak da je kriterij primjenjiv na predmetnu mjeru.
EDF i Francuska Republika svojom argumentacijom zapravo nastoje utvrditi primjenjivost kriterija privatnog ulagača samo na temelju elemenata koji se odnose na prirodu i predmet mjere, njezin kontekst te postavljeni cilj i pravila koja se primjenjuju na navedenu mjeru.
Međutim, iz razloga navedenih u okviru prvih četiriju dijelova drugog glavnog tužbenog razloga, ti elementi nisu dovoljni kako bi se dokazala primjenjivost kriterija privatnog ulagača. Naime, EDF i Francuska Republika nisu iznijeli dokaze na temelju kojih se nedvosmisleno može utvrditi da je Francuska Republika, prije ili tijekom dodjeljivanja prednosti, odnosno u predmetnom slučaju odustajanja od naplate poreza pri reklasifikaciji prava davatelja koncesije u dokapitalizaciju, donijela odluku o ulaganju u EDF putem te mjere te da je u trenutku donošenja te odluke procijenila, kao što bi to učinio privatni ulagač, isplativost ulaganja koja bi se ostvarila dodjelom takve prednosti EDF‑u.
Stoga treba odbiti i peti dio drugog glavnog tužbenog razloga.
8.

Zaključci o drugom glavnom tužbenom razlogu
Posljedično, ovaj tužbeni razlog treba odbiti u cijelosti.
C.

Treći glavni tužbeni razlog
Treći glavni tužbeni razlog temelji se na povredi članka 107. UFEU‑a jer je Komisija počinila razne pogreške pri ispitivanju uvjeta primjene kriterija privatnog ulagača.
Međutim, valja podsjetiti da je Komisija u pobijanoj odluci smatrala da kriterij privatnog ulagača nije primjenjiv u predmetnom slučaju i da je samo podredno analizirala uvjete primjene navedenog kriterija.
Budući da EDF nije dokazao da je Komisija pogrešno isključila primjenjivost kriterija privatnog ulagača i da zato treba odbiti drugi tužbeni razlog, treći tužbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan.
D.

Četvrti glavni tužbeni razlog
1.

Argumenti stranaka
EDF tvrdi da je Komisija, time što je povrijedila obvezu uzimanja u obzir svih relevantnih elemenata u svrhu analize prednosti, što je EDF dokazao u prvim trima glavnim tužbenim razlozima, također povrijedila obvezu obrazlaganja. U tom pogledu prigovara Komisiji da je bez objašnjenja odbila, s jedne strane, podneske kojima se dokazuje da predmetna mjera nije bila navodna odluka o neoporezivanju prava davatelja koncesije te, s druge strane, podneske kojima se pojašnjava metodologija koju je trebalo upotrijebiti u primjeni kriterija privatnog ulagača.
Komisija osporava tu argumentaciju.
2.

Ocjena Općeg suda
Valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, doseg obveze obrazlaganja ovisi o prirodi predmetnog akta i o kontekstu u kojem je donesen. Obrazloženje treba na jasan i nedvosmislen način pokazati razmišljanje institucije, tako da se, s jedne strane, sudovima Unije omogući provođenje nadzora zakonitosti, a s druge strane da se zainteresiranim osobama omogući upoznavanje s razlozima za poduzetu mjeru kako bi mogle zaštititi svoja prava i provjeriti je li odluka osnovana. U obrazloženju nije potrebno navoditi sve relevantne činjenične i pravne okolnosti, s obzirom na to da se pitanje ispunjava li obrazloženje nekog akta zahtjeve iz članka 296. drugog stavka UFEU‑a mora ocjenjivati ne samo u odnosu na njegovu formulaciju nego i na njegov kontekst i na sva pravna pravila kojima se uređuje predmetno područje. Konkretno, Komisija nije dužna zauzeti stajalište o svim argumentima koje su joj istaknule zainteresirane osobe, nego je dostatno da izloži činjenice i pravna stajališta koja imaju ključnu važnost u strukturi odluke (vidjeti presudu od 6. ožujka 2003., Westdeutsche Landesbank Girozentrale i Land Nordrhein‑Westfalen/Komisija,
T‑228/99 i T‑233/99
,
EU:T:2003:57
t. 278. do 280.).
EDF prigovara Komisiji da je povrijedila obvezu obrazlaganja time što je odbila podneske kojima se dokazuje da sporna mjera nije bila odluka o neoporezivanju prava davatelja koncesije.
Međutim, valja utvrditi da je Komisija u uvodnim izjavama 23. do 35., 74. i 112. do 123.pobijane odluke objasnila razloge iz kojih je smatrala, na temelju elemenata koje je dostavila Francuska Republika i, osobito, na temelju obavijesti od 9. travnja 2002. (uvodna izjava 35. navedene odluke), da odustajanje od naplate poreza na prava davatelja koncesije pri njihovoj reklasifikaciji u dokapitalizaciju čini prednost u korist EDF‑a. Ta odluka stoga u tom pogledu ne sadržava nikakvu povredu obrazlaganja.
Nadalje, EDF prigovara Komisija da je povrijedila obvezu obrazlaganja time što je odbila podneske kojima se pojašnjava metodologija koju je trebalo upotrijebiti u primjeni kriterija privatnog ulagača.
Budući da je ispitivanje uvjeta primjene kriterija privatnog ulagača provedeno samo podredno i da Komisija nije počinila pogrešku time što je smatrala da navedeni kriterij nije primjenjiv u predmetnom slučaju, argumentaciju EDF‑a u tom pogledu treba ocijeniti bespredmetnom.
Prema tome, četvrti glavni tužbeni razlog treba odbiti kao djelomično neosnovan i djelomično bespredmetan.
E.

Prvi podredni tužbeni razlog
Prvi podredni tužbeni razlog temelji se, s jedne strane, na tome da se određene potpore trebalo kvalificirati kao zatečene i, s druge strane, na povredi članka 1. točke (b) podtočke v. i članka 15. stavka 1. Uredbe br. 659/1999.
1.

Pregled pobijane odluke
U skladu s uvodnom izjavom 215. pobijane odluke:
„Komisija smatra i da se, suprotno tvrdnji francuskih tijela, u ovom slučaju ne primjenjuje pravilo zastare. Točno je da je EDF od 1987. do 1996. stvorio računovodstvena rezerviranja izuzećem od oporezivanja. Međutim, potrebno je primijetiti, s jedne strane, da se prema mišljenju Nacionalnog računovodstvenog vijeća, ispravci pogrešaka koje se, po svojoj prirodi, odnose na računovodstvenu obradu prošlih radnji, trebaju knjižiti u dobit ili gubitak poslovne godine u kojoj su utvrđeni te, s druge strane, da je Zakon kojim je propisana reklasifikacija prava davatelja koncesije u dokapitalizaciju bez naplate poreza na dobit donesen 10. studenoga 1997. Stoga porezna pogodnost potječe iz 1997., a zastara se ne primjenjuje na novu potporu isplaćenu toga datuma jer je prvi akt Komisije koji se odnosi na tu mjeru donesen 10. srpnja 2001. Uostalom, na temelju članka 15. Uredbe Vijeća […] br. 659/1999, rok zastare obustavlja se tijekom trajanja sudskog postupka.”
2.

Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 1. točke (b) podtočke v. Uredbe br. 659/1999
a)

Argumenti stranaka
EDF smatra da spornu mjeru, ako se dokaže da je riječ o potpori, u svakom slučaju treba kvalificirati kao zatečenu potporu.
EDF tvrdi da su, u skladu s člankom 1. točkom (b) podtočkom v. Uredbe br. 659/1999, potpore provedene u sektoru koji je prvotno bio zatvoren za tržišno natjecanje zatečene potpore, pri čemu tu kvalifikaciju gube tek na dan utvrđen za provedbu liberalizacije sektora.
EDF smatra da je rješenje koje je Opći sud primijenio u točki 143. svoje presude od 15. lipnja 2000., Alzetta i dr./Komisija (
T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97 do T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98 do T‑6/98 i T‑23/98
,
EU:T:2000:151
), primjenjivo u predmetnom slučaju. Naime, sektor električne energije liberaliziran je Direktivom 96/92/EZ Europskog parlamenta i vijeća od 19. prosinca 1996. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije (
SL 1997., L 27, str. 20
.), koja je stupila na snagu 19. veljače 1997. te se njome predviđao rok za prenošenje do 19. veljače 1999. Međutim, Francuska Republika tu je direktivu prenijela tek 10. veljače 2000.
EDF tvrdi da, prema tome, svaku mjeru koja je donesena ili provedena prije tog datuma, pod uvjetom da je dokazano da se radi o državnim potporama, nužno treba smatrati zatečenom i stoga se ne može naložiti njezin povrat. Prema njegovu mišljenju, takav je slučaj sa Zakonom br. 97‑1026, koji je donesen petnaest mjeseci prije isteka roka za prenošenje koji je utvrđen u Direktivi, s obzirom na to da prije navedenog zakona nije poduzeta nacionalna mjera prenošenja.
Komisija osporava tu argumentaciju.
b)

Ocjena Općeg suda
Valja podsjetiti da je, u skladu s uvodnom izjavom 4. Uredbe br. 659/1999, „prikladno radi osiguravanja pravne sigurnosti definirati okolnosti pod kojima se neka potpora treba smatrati zatečenom potporom; […] da dovršenje i unaprjeđenje unutarnjeg tržišta predstavlja postupan proces koji se odražava u stalnom razvoju politike državnih potpora; […] da su, slijedom ovakvog razvoja događaja, određene mjere koje u trenutku početka njihove primjene nisu predstavljale državnu potporu u međuvremenu možda postale državnom potporom”.
U skladu s člankom 1. točkom (b) podtočkom v. Uredbe br. 659/1999, zatečena potpora znači potpora koja se smatra zatečenom potporom jer je moguće ustanoviti da u trenutku kada je započela njezina primjena nije predstavljala potporu, ali je kasnije, zbog razvoja zajedničkog tržišta, postala potporom iako ju dotična država članica nije izmijenila. U slučaju kada određene mjere postanu potporom slijedom liberalizacije neke djelatnosti na temelju odredaba prava Zajednice, takve se mjere ne smatraju postojećom potporom nakon datuma utvrđenog za provedbu liberalizacije.
U skladu s člankom 1. točkom (b) podtočkom v. Uredbe br. 659/1999, datum liberalizacije neke djelatnosti na temelju odredaba prava Zajednice treba, prema tome, uzeti u obzir samo kako bi se isključilo da, nakon tog datuma, mjera koja nije predstavljala potporu prije liberalizacije u skladu s pravom Zajednice bude zatim kvalificirana kao zatečena potpora. Suprotno tomu, postojanje datuma liberalizacije, koji proizlazi iz direktive kao što je ona u predmetnom slučaju, nije dovoljno da bi se isključilo da se mjera može kvalificirati kao nova potpora ako se, na temelju kriterija razvoja tržišta, može dokazati da je mjera donesena na tržištu koje je već bilo, djelomično ili u potpunosti, otvoreno tržišnom natjecanju prije datuma na koji je predmetna djelatnost liberalizirana na temelju prava Zajednice (vidjeti u tom smislu presudu od 4. travnja 2001., Regione Autonoma Friuli‑Venezia Giulia/Komisija,
T‑288/97
,
EU:T:2001:115
, t.
95.
).
U uvodnim izjavama 196. do 204. pobijane odluke Komisija je iznijela, što EDF nije osporavao, koji je u tom pogledu istaknuo tužbeni razlog u okviru tužbenog postupka u kojem je donesena presuda u predmetu T‑156/04, koji je Opći sud odbio u točkama 134. do 155. navedene presude, da je potpora dodijeljena u sektoru koji se postupno otvarao tržišnom natjecanju, u kojem je EDF već prije 1997. izvozio električnu energiju u druge države članice, poslovao putem društava kćeri na tržištima usluga otvorenih tržišnom natjecanju, stvarno ili potencijalno konkurirao drugim subjektima na tržištu električne energije u Europskoj uniji u drugim državama članicama i da je u Francuskoj konkurirao opskrbljivačima drugih energija kao što je plin.
U tim okolnostima, sporna se mjera ne može smatrati zatečenom mjerom koja nije predstavljala potporu u trenutku svojeg stupanja na snagu i koja je postala potpora nakon razvoja tržišta nakon isteka roka za prenošenje Direktive 92/96.
Prema tome, valja odbiti kao neosnovan prvi dio prvog podrednog tužbenog razloga.
3.

Drugi dio, koji se temelji na povredi članka 15. stavka 1. Uredbe br. 659/1999
a)

Argumenti stranaka
EDF najprije podsjeća da su složenost i nesigurnosti koje su prevladavale u pogledu imovinskog statusa RAG‑a razriješene člankom 4. stavkom 1. Zakona br. 97‑1026, u kojem se navodi da se RAG smatra dijelom imovine EDF‑a otkad mu je dodijeljena koncesija za tu mrežu.
EDF tvrdi da stoga iz toga treba zaključiti, kao što je to Komisija učinila u odluci o pokretanju postupka (točke 45., 49. i 52.) da je EDF, stvaranjem rezerviranja za obnovu od 1987. do 1996., zapravo primao neopravdanu poreznu pogodnost svake godine od 1987. do 1996., koja je tek djelomično ukinuta računovodstvenim usklađenjima i reklasifikacijama provedenim 1997.
Budući da je Komisija prvu istražnu radnju poduzela 10. srpnja 2001., nijedno rezerviranje koje je nastalo prije 10. srpnja 1991. ne može se stoga uključiti u izračun mjere koju je primio EDF, s obzirom na zastaru koja je utvrđena člankom 15. stavkom 1. Uredbe br. 659/1999.
Iznos prava davatelja koncesije stvorenih nakon 10. srpnja 1991. koji se može kvalificirati kao nova potpora u tom slučaju odgovara samo iznosu od 7,976 milijardi FRF od ukupno 14,119 milijardi FRF.
Osim toga, EDF tvrdi da je Komisija izmijenila svoju analizu sporne mjere između odluke o pokretanju postupka i pobijane odluke kako bi izbjegla zastaru. Prema njegovu mišljenju, iz odluke o pokretanju postupka proizlazi da je mjera uspostavljena svake godine od 1987. U pobijanoj odluci Komisija se pozvala na pojam konsolidiranja potpore, pri čemu je smatrala da je neoporezivanje ranije stvorenih rezerviranja predstavljalo potporu na dan tog neoporezivanja, odnosno 1997.
EDF tvrdi da se u odluci o pokretanju postupka, na kojoj se temelji pobijana odluka (uvodna izjava 52. potonje odluke), naime, preuzima pretpostavka o selektivnoj prednosti koja mu je dodijeljena u razdoblju od 1987. do 1996. te se u njoj navodi da iznos te prednosti odgovara „razli[ci] između neplaćene kapitalizirane vrijednosti poreza na dobit na rezerviranja za vrijeme istog razdoblja te iznosa poreza na dobit koji je [on] platio 1997. nakon stupanja na snagu članka 4. Zakona br. 97‑1026”.
Međutim, način izračuna koji je konačno primijenjen u pobijanoj odluci nije se temeljio na razlici između neplaćene kapitalizirane vrijednosti poreza na dobit na rezerviranja za vrijeme istog razdoblja te iznosa poreza na dobit koji je EDF platio 1997. U uvodnoj izjavi 220. navedene odluke Komisija je naime uzela u obzir iznos „[isplaćen] u obliku izuzeća od poreza na dobit u iznosu od 5882849762 FRF povezanog s reklasifikacijom u kapital dijela rezerviranja u visini od 14119065335 FRF”.
Usto, Komisija je na taj način zanemarila pojam zatečene potpore time što je mjeru kojom su tek djelomično ukinute ranije dodijeljene prednosti kvalificirala kao novu potporu (uvodna izjava 49. odluke o pokretanju postupka).
Naposljetku, EDF u biti tvrdi da Komisija ne može na temelju nacionalnog računovodstvenog pravila osporiti njegovu argumentaciju o postojanju nove potpore.
Komisija osporava te navode.
b)

Ocjena Općeg suda
EDF u biti tvrdi da je velik dio potpore obuhvaćen zastarom jer je Komisija u odluci o pokretanju postupka (točke 45., 49. i 52.) smatrala da je EDF, stvaranjem rezerviranja za obnovu od 1987. do 1996., zapravo primio neopravdanu poreznu pogodnost svake godine od 1987. do 1996., koja je tek djelomično ukinuta računovodstvenim usklađenjima i reklasifikacijama provedenim 1997., dok je navedena institucija u pobijanoj odluci namjerno izmijenila svoju analizu kako bi se smatralo da je prednost konsolidirana Zakonom br. 97‑1026.
Kao prvo, valja podsjetiti da su se francuska tijela, u okviru reorganizacije bilance EDF‑a, vodila mišljenjem Conseil national de la comptabilité (Nacionalno računovodstveno vijeće), kojim je utvrđeno da se ispravci računovodstvenih pogrešaka koje se, po svojoj prirodi, odnose na računovodstvenu obradu prošlih radnji „knjiže kao dobit ili gubitak poslovne godine u kojoj su utvrđene”. Francuska Republika nije osporavala taj element.
Također valja napomenuti da iz dopisa od 22. prosinca 1997. (vidjeti točku 23. ove presude) proizlazi da su „rezerviranja za obnovu koja su postala neopravdana (38520943408 FRF) [,odnosno neupotrijebljena, reklasificirana] u zadržanu dobit, u skladu s [mišljenjem Conseil national de la comptabilité (Nacionalno računovodstveno vijeće)]”.
Naposljetku, valja podsjetiti da je Francuska Republika u obavijesti od 9. travnja 2002. (prilog D.2 odgovoru na repliku) navela da su „prava davatelja koncesije [koja odgovaraju upotrijebljenim rezerviranjima za obnovu] povezana s RAG‑om neutemeljen dug [EDF‑a prema državi kako proizlazi iz bilance,] koji je uključivanjem u kapital neopravdano oslobođen poreza”. U istoj obavijesti pojašnjava da, „s obzirom na to da se RAG sastoji od vlastite imovine, EDF nije bio dužan državi vratiti tu imovinu tako da odgovarajući iznosi iz stavke ‚prava davatelja koncesije’ [nisu predstavljali] stvarne obveze, nego pričuvu koja nije oslobođena poreza” i da je, „[u] tim okolnostima, navedena pričuva, prije nego što je uključena u kapital, trebala biti prenesena iz obveza ustanove, gdje je netočno knjižena na račun neto imovine, što je dovelo do pozitivne promjene neto imovine koja je oporeziva […], pri čemu se tako ostvarena porezna pogodnost [mogla] procijeniti na 5,88 milijardi FRF (14,119 × 41,67 %)”. U bilješci se u pogledu tih brojki navodi sljedeće pojašnjenje: „Uobičajena stopa poreza na dobit (31,1/3 %) uvećana za dodatne prinose na snazi za poslovne godine završene između 1. siječnja 1997. i 1. siječnja 1999.”.
Prema tome, nema sumnje da je reklasifikacija prava davatelja koncesije u dokapitalizaciju, provedena 1. siječnja 1997., bila oporezivi događaj.
U tim okolnostima nije bilo zastare jer je Komisija prvu istražnu radnju poduzela 10. srpnja 2001.
Kao drugo, podredno, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 4. Uredbe br. 659/1999, Komisija mora pokrenuti formalni istražni postupak i obavijestiti zainteresirane osobe ako nakon prethodnog ispitivanja sumnja u usklađenost predmetne financijske mjere s načelima zajedničkog tržišta. Iz toga proizlazi da Komisija u obavijesti o pokretanju tog postupka nije dužna iznijeti gotovu analizu predmetne potpore, nego je dovoljno da u dovoljnoj mjeri utvrdi okvir svojeg ispitivanja kako se ne bi lišilo smisla pravo zainteresiranih osoba da podnose svoja očitovanja (vidjeti presudu T‑156/04, t. 108. i navedenu sudsku praksu).
Nadalje, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 6. Uredbe br. 659/1999, kada Komisija odluči pokrenuti formalni istražni postupak, odluka o pokretanju postupka može samo sadržavati sažeti prikaz svih bitnih činjeničnih i pravnih pitanja, obuhvaćati privremenu ocjenu predmetne državne mjere kako bi se utvrdilo predstavlja li ona potporu te navoditi moguće sumnje u pogledu njezine usklađenosti s načelima zajedničkog tržišta (vidjeti presudu u predmetu T‑156/04, t. 109. i navedenu sudsku praksu).
Odluka o pokretanju postupka stoga treba zainteresiranim strankama omogućiti da učinkovito sudjeluju u formalnom istražnom postupku, tijekom kojeg će moći iznijeti svoje argumente. U tu svrhu, dovoljno je da su zainteresirane stranke upoznate s rasuđivanjem koje je Komisiju navelo da privremeno smatra da predmetna mjera može biti nova potpora nespojiva s načelima zajedničkog tržišta (vidjeti presudu u predmetu T‑156/04, t. 110. i navedenu sudsku praksu).
Iz toga slijedi da je analiza mjere navedena u odluci o pokretanju postupka privremena, koju bi Komisija stoga mogla razraditi ili ispraviti u okviru konačne odluke.
Stoga analiza sporne mjere koja je, u predmetnom slučaju, navedena u odluci o pokretanju postupka, nije konačna te je Komisija s pravom tu analizu mogla pojasniti ili ispraviti u pobijanoj odluci.
Osim toga, valja istaknuti da je Komisija, u točki 71. odluke o pokretanju postupka, u svakom slučaju već smatrala da su „računovodstvene reklasifikacije i usklađenja kojima je konsolidiran dio prednosti koju je EDF primio nezakonitim stvaranjem rezerviranja za obnovu RAG‑a upisani 1997., nakon što je francuski Parlament donio članak 4. Zakona br. 97‑1026 od 10. studenoga 1997.”, da je „[e]lement potpore, koji se sastoji od kapitalizirane vrijednosti prednosti koja nije ukinuta navedenim reklasifikacijama i usklađenjima, stoga konsolidiran u suglasnosti s francuskim tijelima u okviru roka zastare od deset godina koji je predviđen člankom 15. stavkom 3. Uredbe br. 659/1999 i protivno članku 88. stavku 3. Ugovora” te da je „taj element potpore stoga nova potpora”.
Naposljetku, kao treće, argumentacija o tome da se radi o novoj potpori koja je istaknuta u prilog ovom tužbenom razlogu u preostalom se dijelu miješa s tvrdnjom EDF‑a u prilog prvom dijelu ovog tužbenog razloga te je stoga također treba odbiti iz razloga navedenih u točkama 367. do 372. ove presude.
Stoga treba odbiti drugi dio prvog podrednog tužbenog razloga.
F.

Drugi podredni tužbeni razlog
1.

Argumenti stranaka
EDF tvrdi, s jedne strane, u prilog prvom dijelu, da je Komisija uzela u obzir iznos od 56886 milijuna FRF, koji je dobila zbrajanjem ukupnog iznosa neupotrijebljenih rezerviranja za obnovu u bilanci na dan 31. prosinca 1996. (38520 milijuna FRF) i iznosa reklasificiranih u vlasnički kapital (18345 milijuna FRF). Međutim, prema njegovu mišljenju, ukupan iznos rezerviranja za obnovu nastalih u razdoblju od 1987. od 1996. iznosi 47943 milijuna FRF, koja su raspodijeljena na sljedeći način: 9423 milijuna FRF za prava davatelja koncesije prilikom radnji obnove objekata RAG‑a koje je proveo između 1987. i 1996.; preostali iznos, odnosno 38520 milijuna FRF, za račun pričuva bez prenošenja preko računa dobiti i gubitka pri restrukturiranju bilance.
EDF pojašnjava da se razlika između ukupnih iznosa reklasificiranih u vlasnički kapital (18345 milijuna FRF) i upotrebe rezerviranja za obnovu raspodijeljenog u prava davatelja koncesije (9423 milijuna FRF) sastoji od revalorizacijskih razlika (4226 milijuna FRF) i financiranja davatelja koncesije za određene objekte RAG‑a (4696 milijuna FRF) u razdoblju od 1987. do 1996.
S druge strane, u potporu drugom dijelu, EDF tvrdi da se u izračunu povrata trebala primijeniti stopa poreza na dobit iz 1996., a ne iz 1997. Prema njegovu mišljenju, člankom 1. Zakona br. 97‑1026 uspostavio se novi dodatak na porez na dobit u visini od 15 % tog poreza za poslovne godine završene između 1. siječnja 1997. i 31. prosinca 1998., koji prije stoga nije postojao. Jedino je dodatak od 10 % poreza na dobit bio na snazi.
EDF tvrdi da je za ispravke provedene pri restrukturiranju njegove bilance naplaćen porez na dobit iz 1997., odnosno 33,33 %, uvećan za dva dodatka od 10 % odnosno 15 % (članci 235.b ZA i 235.b ZB code général des impôts (Opći porezni zakonik)), odnosno ukupna stopa od 41,67 %.
Međutim, ispravak je trebalo provesti za poslovnu godinu 1996. po ukupnoj stopi od 36,67 %. Naime, člankom 4. Zakona br. 97‑1026 izričito se određuje da se objekti RAG‑a električne energije smatraju vlasništvom EDF‑a od kada mu je dodijeljena koncesija za tu mrežu.
Prema mišljenju EDF‑a, stoga je trebalo smatrati da je RAG i dalje bio u njegovu vlasništvu, odnosno da on nikad nije stvorio rezerviranja za obnovu te imovine. U tim okolnostima, iako on nije stvorio ta rezerviranja, bio je dužan platiti porez za poslovnu godinu 1996., pri čemu je njegova oporeziva dobit nakon pripisivanja ranijih zadržanih dobiti postala pozitivna 31. prosinca 1996., uzimajući u obzir, osim toga, druge ispravke u pogledu njegove računovodstvene reforme. Prema njegovu mišljenju, stoga stopu na snazi za poslovnu godinu 1996. treba primijeniti na godinu ispravka i,
a fortiori
, za ukupnu ocjenu mogućeg nedovoljno naplaćenog poreza.
Naposljetku, valja utvrditi da je restrukturiranje provedeno na temelju bilance na dan 31. prosinca 1996., da je porez plaćen 1997. za to restrukturiranje izračunan bez uzimanja u obzir dobiti i gubitaka poslovne godine 1997. i da su porezni krediti dostupni na dan 31. prosinca 1996. bili pripisani tom porezu.
Zaključno, EDF smatra da prava davatelja koncesije koja se mogu kvalificirati kao nova potpora, u skladu s tim rasuđivanjem, iznose 7655 milijuna FRF na koje valja primijeniti stopu poreza na dobit iz 1996., odnosno 36,67 %. Od tog iznosa trebao bi se odbiti višak plaćen zbog prekomjernog oporezivanja iznosa od 38520 milijuna FRF po stopi od 41,67 % umjesto 36,67 %, odnosno 1926 milijuna FRF. U tim okolnostima iznos potpore iznosio bi: [7976 x 36,67 %] - [38520 x (41,67 - 36,67)] = 998,80 milijuna FRF, odnosno 151 milijun eura.
Komisija osporava tu argumentaciju.
2.

Ocjena Općeg suda
U prilog prvom dijelu drugog podrednog tužbenog razloga, EDF tvrdi da su pri utvrđivanju iznosa rezerviranja za obnovu počinjene pogreške u računanju.
Nadalje, EDF u biti navodi, u potporu drugom dijelu, da je porezna stopa iz 1997. pogrešno primijenjena za izračun porezne pogodnosti koju je primio i da je trebalo primijeniti stopu primjenjivu u 1996., koja bi za njega bila povoljnija.
Kao prvo, valja podsjetiti da se, što se tiče prava davatelja koncesije, dopisom od 22. prosinca 1997. (vidjeti točku 23. ove presude) pojašnjava: „konsolidiranje dokapitalizacijom protuvrijednosti imovine u naravi RAG‑a koja je u koncesiji u visini od 14119065335 FRF”.
Kao drugo, u obavijesti od 9. travnja 2002. (prilog D.2 odgovoru na repliku) Francuska Republika navela je sljedeće:
„[…] Valja […] razlikovati reorganizaciju upotrijebljenih rezerviranja za obnovu koja su, u skladu s informacijama koje je dostavio EDF, bila uvrštena u stavku ‚Prava davatelja koncesije’ u iznosu od 14,119 [milijardi FRF], a ne 18,345 [milijardi FRF], od rezerviranja koja još nisu upotrijebljena u iznosu od 38,5 [milijardi FRF].
Prava davatelja koncesije [koja odgovaraju upotrijebljenim rezerviranjima za obnovu] povezana s RAG‑om čine neutemeljen dug [EDF‑a prema Francuskoj Državi kako proizlazi iz bilance,] koji je uključivanjem u kapital neopravdano oslobođen poreza.
[…] S obzirom na to da se RAG sastoji od vlastite imovine, EDF nije bio dužan državi vratiti tu imovinu tako da odgovarajući iznosi iz stavke ‚Prava davatelja koncesije’ ne predstavljaju stvarne obveze, nego pričuvu koja nije oslobođena poreza. U tim okolnostima, navedena pričuva, prije nego što je uključena u kapital, trebala je biti prenesena iz obveza ustanove, gdje je netočno knjižena na račun neto imovine, što je dovelo do pozitivne promjene neto imovine koja je oporeziva […], pri čemu se tako ostvarena porezna pogodnost [mogla] procijeniti na 5,88 milijardi FRF (14,119 × 41,67 %)”.
U pogledu tih brojki, bilješkom se u obavijesti od 9. travnja 2002. pojašnjava: „Uobičajena stopa poreza na dobit (31,1/3 %) uvećana za dodatne prinose na snazi za poslovne godine završene između 1. siječnja 1997. i 1. siječnja 1999.”.
Kao treće, valja podsjetiti da su se francuska tijela, u okviru reorganizacije bilance EDF‑a, vodila mišljenjem Conseil national de la comptabilité (Nacionalno računovodstveno vijeće), kojim je utvrđeno da se ispravci računovodstvenih pogrešaka koje se, po svojoj prirodi, odnose na računovodstvenu obradu prošlih radnji „knjiže kao dobit ili gubitak poslovne godine u kojoj su utvrđene” (vidjeti prilog I‑8 intervencijskom podnesku).
Dopisom od 22. prosinca 1997. (vidjeti točku 23. ove presude) u tom se pogledu pojašnjava da su „rezerviranja za obnovu koja su postala neopravdana (38520943408 FRF) reklasificirana u zadržanu dobit, u skladu s [mišljenjem Conseil national de la comptabilité (Nacionalno računovodstveno vijeće)]”. Osim toga, iz priloga 3. tom dopisu proizlazi da je zbog te reklasifikacije neupotrijebljenih rezerviranja došlo do promjene u neto imovini na koju se primjenjivao porez na dobit po stopi od 41,66 %, koja je, kao što priznaju stranke, bila porezna stopa primjenjiva 1997.
Stoga se Komisiji ne može prigovoriti da se oslonila na informacije, koje se odnose, među ostalim, na iznos rezerviranja za obnovu ili primjenjivu poreznu stopu i koje joj je Francuska Republika dostavila tijekom upravnog postupka radi procjene iznosa predmetne potpore (vidjeti u tom smislu presudu od 30. studenoga 2009., Francuska i France Télécom/Komisija,
T‑427/04 i T‑17/05
,
EU:T:2009:474
, t.
302.
i
303.
, koja je u žalbenom postupku potvrđena presudom od 8. prosinca 2011., France Télécom/Komisija,
C‑81/10 P
,
EU:C:2011:811
, t.
102.
do
104.
).
Stoga treba odbiti oba dijela drugog podrednog tužbenog razloga i, prema tome, taj tužbeni razlog u cijelosti.
Troškovi
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Nadalje, u skladu s člankom 134. stavkom 2. navedenog poslovnika, ako više stranaka ne uspije u postupku, Opći sud odlučuje o podjeli troškova. Osim toga, člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika predviđa se da države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.
U ovom slučaju, budući da EDF i Francuska Republika nisu uspjeli u postupku, treba im naložiti da, osim vlastitih troškova, snose i troškove Komisije, u skladu s njezinim zahtjevom.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (treće vijeće),
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Društvu Électricité de France (EDF) nalaže se snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova Europske komisije, osim onih nastalih intervencijom Francuske Republike.

3.
Francuskoj Republici nalaže se snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova koje je Komisiji uzrokovala svojom intervencijom.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Półtorak
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 16. siječnja 2018.
Potpisi
Sadržaj

I. Okolnosti spora

A. Uvod

B. Korisnik potpore

C. Stvaranje računovodstvenih rezerviranja za obnovu RAG‑a

D. Reklasifikacija računovodstvenih rezerviranja

E. Učinak reklasifikacije računovodstvenih rezerviranja na porez

F. Odluka o pokretanju postupka

G. Prvotna odluka Komisije

H. Presuda u predmetu T‑156/04

I. Presuda u predmetu C‑124/10 P

J. Odluka o proširenju postupka

K. Pobijana odluka

II. Postupak i zahtjevi stranaka

III. Pravo

A. Prvi glavni tužbeni razlog

1. Argumenti stranaka

2. Ocjena Općeg suda

B. Drugi glavni tužbeni razlog

1. Pregled pobijane odluke

2. Uvodna razmatranja

3. Prvi dio

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

4. Drugi dio

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

5. Treći dio

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

1) Navodna pogreška koja se tiče prava

2) Navodne pogreške koje se tiču činjenica

6. Četvrti dio

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

7. Peti dio

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

8. Zaključci o drugom glavnom tužbenom razlogu

C. Treći glavni tužbeni razlog

D. Četvrti glavni tužbeni razlog

1. Argumenti stranaka

2. Ocjena Općeg suda

E. Prvi podredni tužbeni razlog

1. Pregled pobijane odluke

2. Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 1. točke (b) podtočke v. Uredbe br. 659/1999

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

3. Drugi dio, koji se temelji na povredi članka 15. stavka 1. Uredbe br. 659/1999

a) Argumenti stranaka

b) Ocjena Općeg suda

F. Drugi podredni tužbeni razlog

1. Argumenti stranaka

2. Ocjena Općeg suda

Troškovi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski