CELEX: 62019CJ0699
Muutoksenhaku
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Optiset levyasemat
Päätös, jossa todetaan SEUT 101 artiklan ja Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen 53 artiklan rikkominen
Yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen
Käsite
Kahden tietokonevalmistajan järjestämiin tarjouskilpailuihin, jotka koskevat kannettaviin tietokoneisiin ja pöytätietokoneisiin tarkoitettuja optisia levyasemia, liittyvät kollusiiviset sopimukset

Valituksessaan Quanta Storage Inc. (jäljempänä valittaja) vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 12.7.2019 antaman tuomion Quanta Storage v. komissio (
T‑772/15
,
EU:T:2019:519
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi sen kanteen, jossa vaadittiin ensisijaisesti Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 101 artiklan ja ETA‑sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia AT.39639 – Optiset levyasemat) 21.10.2015 annetun komission päätöksen C(2015) 7135 final (jäljempänä riidanalainen päätös) osittaista kumoamista sitä koskevilta osin ja toissijaisesti sille määrätyn sakon määrän alentamista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
[SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (
EYVL 2003, L 1, s. 1
) 23 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   [Euroopan] komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:
a)
rikkovat [SEUT 101 tai SEUT 102] artiklan määräyksiä; tai
b)
rikkovat tämän asetuksen 8 artiklan nojalla tehtyä päätöstä välitoimenpiteiden määräämisestä; tai
c)
eivät noudata tämän asetuksen 9 artiklan nojalla tehdyn päätöksen mukaan velvoittavaa sitoumusta.
– –
Jos yhteenliittymän suorittama rikkominen liittyy sen jäsenten toimintaan, sakko saa olla enintään kymmenen prosenttia sellaisten jäsenten liikevaihtojen summasta, jotka toimivat niillä markkinoilla, joihin yhteenliittymän suorittama rikkominen vaikuttaa.
3.   Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon sekä rikkomisen vakavuus että sen kesto.”
Kyseisen asetuksen 27 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Ennen 7, 8 ja 23 artiklassa sekä 24 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen päätösten tekemistä komission on varattava yrityksille tai yritysten yhteenliittymille, joita komission toteuttama menettely koskee, tilaisuus esittää huomautuksensa komission niitä vastaan esittämistä väitteistä. Komissio perustaa päätöksensä yksinomaan väitteille, joista asianomaiset osapuolet ovat voineet esittää huomautuksensa. Kantelijat osallistuvat tiiviisti menettelyyn.
2.   Asianomaisten osapuolten puolustautumisoikeudet menettelyssä on täysin turvattava. Niillä on oikeus tutustua komission asiakirja‑aineistoon edellyttäen kuitenkin, että otetaan huomioon yritysten oikeutetut edut sen suhteen, ettei niiden liikesalaisuuksia paljasteta. Oikeutta tutustua asiakirja‑aineistoon ei myönnetä luottamuksellisiin tietoihin eikä komission ja jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten sisäisiin asiakirjoihin. Erityisesti komission ja jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten välinen tai eri jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten välinen kirjeenvaihto, mukaan lukien 11 ja 14 artiklan mukaisesti laaditut asiakirjat, ei kuulu tutustumisoikeuden piiriin. Mikään tässä kohdassa säädetty seikka ei estä komissiota paljastamasta ja käyttämästä tietoja, jotka ovat tarpeen rikkomisen todistamiseksi.”
Kyseisen asetuksen 31 artiklan sanamuoto on seuraava:
”[Unionin] tuomioistuimella on täysi harkintavalta tutkiessaan valitukset päätöksistä, joilla komissio on määrännyt sakon tai uhkasakon. Se voi poistaa sakon tai uhkasakon taikka alentaa tai korottaa sitä.”
Asetuksen (EY) N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen (
EUVL 2006, C 210, s. 2
) 6 ja 13 kohdassa todetaan sakkojen laskennasta seuraavaa:
”6.   Rikkomiseen liittyvien tavaroiden ja palveluiden myyntiarvon sekä rikkomisen keston katsotaan yhdessä muodostavan asianmukaisen vertailuarvon rikkomisen taloudellisen merkityksen ja kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen suhteellisen osuuden selvittämiseksi. Nämä indikaattorit tarjoavat hyvän lähtökohdan sakon suuruusluokan arvioimiselle mutta niitä ei pidä käyttää automaattisen ja aritmeettisen laskentamenetelmän perustana.
– –
13.   Määrittääkseen sakon perusmäärän komissio käyttää sellaisten rikkomiseen suoraan tai epäsuorasti liittyvien tavaroiden tai palveluiden myyntiarvoa, jotka yritys on myynyt Euroopan talousalueen (ETA) alueella sijaitsevalla asian kannalta merkityksellisellä maantieteellisellä alueella. – –”
Asian tausta ja riidanalainen päätös
Asian tausta esitetään valituksenalaisen tuomion 1–32 kohdassa, ja se voidaan tiivistää tämän oikeudenkäynnin tarpeita varten seuraavasti.
Quanta Storage toimii tietoteknisten tallennuslaitteiden alalla ja harjoittaa optisten levyasemien tutkimusta ja tuotekehitystä, suunnittelua, valmistusta ja jakelua. Se on perustettu helmikuussa 1999. Kyseessä on Taipein pörssissä Taiwanissa (Kiinan tasavalta) noteerattu osakeyhtiö.
Kyseessä oleva kilpailusääntöjen rikkominen koskee Dell Inc:n ja Hewlett Packardin (jäljempänä HP) valmistamissa henkilökohtaisissa tietokoneissa (pöytätietokoneet ja kannettavat tietokoneet) käytettäviä optisia levyasemia.
Dell ja HP ovat henkilökohtaisten tietokoneiden maailmanmarkkinoiden kaksi suurinta alkuperäistuotteiden valmistajaa. Dell ja HP käyttävät maailmanlaajuisia klassisia tarjouskilpailumenettelyjä, joihin sisältyvät erityisesti neljännesvuosittain toteutettavat neuvottelut maailmanmarkkinahinnasta ja maailmanlaajuisista ostomääristä pienen määrän etukäteen valittuja optisten levyasemien tuottajia kanssa.
Tarjouskilpailut käsittävät tarjouspyyntöjä, sähköisiä tarjouspyyntöjä, internetneuvotteluita, sähköisiä huutokauppoja ja kahdenvälisiä neuvotteluja (internetin ulkopuolella). Tarjouskilpailun päättyessä asiakkaat jakavat määrät osallistuville optisten levyasemien toimittajille niiden tarjoamilla hinnoilla.
Koninklijke Philips NV ‑niminen yhtiö (jäljempänä Philips) pyysi 14.1.2009 sakoista vapauttamista komissiolta sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (
EUVL 2006, C 298, s. 17
) nojalla. Tätä pyyntöä täydennettiin 29.1. ja 2.3.2009, jotta sen piiriin kuuluisivat kyseisen yhtiön lisäksi Lite‑On IT Corporation ja niiden yhteisyritys Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation (jäljempänä PLDS).
Komissio myönsi 30.6.2009 ehdollisen vapautuksen sakoista Koninklijke Philipsille, Lite‑On IT:lle ja PLDS:lle.
Komissio lähetti 18.7.2012 väitetiedoksiannon 13:lle optisten levyasemien toimittajalle, myös valittajalle (jäljempänä väitetiedoksianto), ja totesi väitetiedoksiannossa, että nämä yhtiöt olivat rikkoneet SEUT 101 artiklaa ja Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen (
EYVL 1994, L 1, s. 3
; jäljempänä ETA‑sopimus) 53 artiklaa osallistumalla 5.2.2004–29.6.2009 optisia levyasemia koskevaan kartelliin, jossa ne olivat koordinoineet käyttäytymistään kahden tietokonevalmistajan, Dellin ja HP:n, järjestämissä tarjouskilpailuissa.
Valittaja esitti kirjalliset huomautuksensa väitetiedoksiantoon 26.10.2012 antamassaan vastauksessa. Suullinen kuuleminen järjestettiin 29.11. ja 30.11.2012, ja siihen osallistuivat kaikki väitetiedoksiannon adressaatit.
Komissio antoi 21.10.2015 riidanalaisen päätöksen.
Komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä, että kartellin jäsenet olivat koordinoineet kilpailukäyttäytymistään ainakin 23.6.2004–25.11.2008. Se täsmensi, että tämä koordinointi toteutettiin samanaikaisten kahdenvälisten yhteyksien verkoston avulla. Komissio totesi, että kartellin jäsenet pyrkivät mukauttamaan tuotantomääriään markkinoilla ja varmistamaan, että hinnat pysyivät korkeampina kuin ne olisivat olleet ilman näitä kahdenvälisiä yhteyksiä.
Komissio täsmensi riidanalaisessa päätöksessä, että kartellin jäsenten välinen koordinointi koski Dellin ja HP:n asiakastilejä. Komission mukaan sen lisäksi, että Dell ja HP kävivät kahdenvälisiä neuvotteluja optisten levyasemien toimittajien kanssa, ne käyttivät vakiomuotoisia tarjouskilpailumenettelyjä, joita toteutettiin vähintään neljännesvuosittain. Se totesi, että kartellin jäsenet käyttivät kahdenvälisten yhteyksien verkostoaan kyseisten tarjouskilpailujen manipuloimiseen ja torjuivat näin asiakkaidensa pyrkimykset edistää hintakilpailua.
Komission mukaan säännöllisen tietojenvaihdon ansiosta kartellin jäsenet tiesivät hyvin tarkkaan kilpailijoidensa aikomukset jo ennen osallistumistaan tarjouskilpailuun ja kykenivät näin ollen ennakoimaan niiden kilpailustrategiaa.
Komissio lisäsi, että kartellin jäsenet vaihtoivat säännöllisesti hintatietoja tiettyjen asiakastilien osalta sekä hintoihin liittymättömiä tietoja, kuten olemassa olevaa tuotantoa ja toimituskapasiteettia, varastotilannetta, laatuluokitusta, uusien tuotteiden käyttöönottoa tai parannuksia koskevia tietoja. Se totesi, että optisten levyasemien toimittajat tarkkailivat lisäksi päätettyjen tarjouskilpailujen lopullisia tuloksia eli sijoitusta, hintaa ja saatua määrää.
Komissio totesi myös, että vaikka optisten levyasemien toimittajien oli pidettävä yhteydenpitonsa salassa asiakkailtaan, ne käyttivät yhteydenottoihin keinoja, joiden ne katsoivat olevan riittävän soveltuvia halutun tuloksen saavuttamiseksi. Komissio täsmensi lisäksi, että yritys kutsua koolle aloituskokous näiden tavarantoimittajien säännöllisten monenvälisten kokousten järjestämiseksi oli epäonnistunut vuonna 2003 sen jälkeen, kun eräs asiakas oli saanut siitä tiedon. Komission mukaan kyseisten kokousten sijaan yhteyttä pidettiin kahdenvälisesti, pääasiassa puhelinkeskustelujen ja joskus myös sähköpostiviestien, mukaan lukien yksityisiin sähköpostiosoitteisiin ja pikaviestipalveluihin lähetettävien viestien, muodossa tai kokouksissa, joita järjestettiin ennen kaikkea maailmanlaajuisia asiakastilejä hallinnoivien toimihenkilöiden välillä.
Komissio totesi, että kartellin jäsenet ottivat yhteyttä toisiinsa säännöllisesti ja että yhteydenottoja, lähinnä puhelimitse, oli useammin tarjouskilpailumenettelyiden aikaan, joiden aikana puheluita oli useita kertoja päivässä tiettyjen kartellin jäsenparien välillä. Se täsmensi, että yleisesti ottaen tiettyjen kartellin jäsenparien välillä oli huomattavasti enemmän yhteyksiä kuin joidenkin muiden parien välillä.
Valittajalle määrättävän sakon määrän laskennassa komissio tukeutui asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettuihin suuntaviivoihin.
Ensinnäkin määrittääkseen sakon perusmäärän komissio katsoi, että kun otetaan huomioon toimittajien osallistumisen keston huomattava vaihtelu ja jotta voidaan ottaa paremmin huomioon kartellin tosiasiallinen vaikutus, oli asianmukaista käyttää vuotuista keskiarvoa, joka lasketaan yritysten niiden täysien kalenterikuukausien aikana, joina ne osallistuivat kilpailusääntöjen rikkomiseen, toteuttaman myynnin todellisen arvon perusteella.
Komissio selitti, että myynnin arvo oli laskettu henkilökohtaisiin tietokoneisiin tarkoitettujen optisten levyasemien sellaisen myynnin perusteella, josta laskutettiin ETA:ssa sijaitsevia HP:n ja Dellin yksiköitä.
Komissio täsmensi, että valittajan osalta huomioon otettava vuotuinen myynti sisälsi myös HP:n ja Dellin kannettaviin tietokoneisiin ja pöytätietokoneisiin tarkoitettujen optisten levyasemien myynnin Sony Optiarc Inc:lle.
Komissio katsoi myös, että koska kilpailunvastainen toiminta HP:hen nähden oli alkanut myöhemmin ja jotta voidaan ottaa huomioon kartellin kehittyminen, merkityksellinen myynnin arvo laskettaisiin erikseen HP:n ja Dellin osalta ja että niihin sovellettaisiin kahta eri korotuskerrointa keston mukaan.
Komissio päätti tämän jälkeen, että koska hintojen koordinointisopimukset olivat jo luonteensa vuoksi vakavimpien SEUT 101 artiklan ja ETA‑sopimuksen 53 artiklan rikkomisten joukossa ja koska kartelli oli vähintään ETA:n laajuinen, nyt käsiteltävässä asiassa rikkomisen vakavuuden perusteella sovellettava prosenttiosuus on 16 prosenttia kaikkien riidanalaisen päätöksen adressaattien osalta.
Lopuksi komissio totesi, että kun otetaan huomioon asian olosuhteet, se oli päättänyt lisätä 16 prosentin lisämäärän varoittavassa tarkoituksessa.
Riidanalaisen päätöksen päätösosa, siltä osin kuin se koskee valittajaa, kuuluu seuraavasti:
”1 artikla
Seuraavat yritykset ovat rikkoneet SEUT 101 artiklaa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla mainittujen ajanjaksojen aikana yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun rikkomiseen, joka koostuu useista erillisistä rikkomisista optisten levyasemien alalla koko ETA:ssa ja jossa tehtiin hintojen koordinointisopimuksia:
– –
h)
[valittaja] 14.2.2008–28.10.2008 Delliä ja HP:tä koskevan koordinoinnin osalta.
2 artikla
Yrityksille määrätään 1 artiklassa tarkoitetusta rikkomisesta seuraavat sakot:
– –
h)
[valittaja]: 7146000 [euroa].”
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 29.12.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin ensisijaisesti riidanalaisen päätöksen kumoamista sitä koskevilta osin ja toissijaisesti sille määrätyn sakon määrän alentamista.
Valittaja vetosi kanteensa tueksi viiteen kanneperusteeseen. Ensimmäinen kanneperuste koski puolustautumisoikeuksien loukkaamista, perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista; toinen ilmeistä arviointivirhettä ja perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä, koska riidanalaisen päätöksen päätösosa poikkeaa komission perusteluista, jotka koskevat rikkomisen kestoa HP:n osalta; kolmas todisteiden ja perustelujen puutteellisuutta siltä osin kuin on kyse valittajan osallistumisesta yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen; neljäs sitä, ettei komissiolla ole toimivaltaa soveltaa SEUT 101 artiklaa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklaa, ja viides tosiseikkoja koskevia virheitä ja oikeudellisia virheitä sakon määrää laskettaessa sekä perusteluvelvollisuuden laiminlyömistä.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisella tuomiolla kyseiset kanneperusteet ja näin ollen kanteen kokonaisuudessaan.
Asianosaisten vaatimukset
Valittaja vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen sitä koskevilta osin
–
toissijaisesti alentaa sille määrätyn sakon määrää
–
toissijaisesti palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen ja
–
velvoittaa komission korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen ja
–
velvoittaa valittajan korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut
Valituksen tarkastelu
Valittaja esittää valituksensa tueksi viisi valitusperustetta, jotka koskevat lähinnä sitä, miten unionin yleinen tuomioistuin arvioi ensinnäkin komission toteamusta, jonka mukaan valittajan syyksi luettu yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen muodostui useista erillisistä rikkomisista, toiseksi tiettyjä todisteita, jotka on väitteen mukaan otettu huomioon vääristyneellä tavalla, kolmanneksi valittajan tähän yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen kestoa, neljänneksi väitettyä tietoisuutta kyseisestä rikkomisesta ja viidenneksi sille määrätyn sakon määrää.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisessä valitusperusteessaan valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se soveltanut valituksenalaisen tuomion 58–72 kohdassa merkityksellistä oikeudellista arviointiperustetta ja että se otti selvitysaineiston huomioon vääristyneellä tavalla hylätessään kumoamisperusteen, joka koskee valittajan puolustautumisoikeuksien loukkaamista, joita komissio ei kunnioittanut todetessaan riidanalaisessa päätöksessä yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen lisäksi useita sellaisia erillisiä rikkomisia, joita se ei ollut luonnehtinut rikkomisiksi väitetiedoksiannossa.
Valittaja muistuttaa, että puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaate, jota sovelletaan kaikissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä seuraamuksia ja erityisesti sakkoja tai uhkasakkoja, on perustavanlaatuinen periaate. Kilpailuasioissa tämä periaate edellyttää valittajan mukaan muun muassa, että komission yritykselle, jolle se aikoo määrätä seuraamuksen, osoittama väitetiedoksianto sisältää tiettyjä olennaisia seikkoja, kuten teot, joista yritystä moititaan, niiden oikeudellisen luonnehdinnan ja todistusaineiston, johon komissio tukeutuu, jotta mainittu yritys voisi esittää hyödyllisesti perustelunsa sitä vastaan käydyssä hallinnollisessa menettelyssä.
Valittajan mukaan unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 62 ja 63 kohdassa mainitsemaa oikeuskäytäntöä ei voida sovittaa yhteen Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 6 artiklan kanssa eikä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 ja 2 kohdan sekä 48 artiklan 1 ja 2 kohdan kanssa. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki näin ollen oikeudellisen virheen todetessaan, että valittajan puolustautumisoikeuksia oli kunnioitettu, vaikka komissio ei väitetiedoksiannossa luonnehtinut erillisiksi rikkomisiksi seikkoja, joita se luonnehti rikkomisiksi riidanalaisen päätöksen päätösosassa. Kyseisessä väitetiedoksiannossa väitetyt kilpailunvastaisten yhteydenottojen eri yhdistelmät voivat nimittäin johtaa suureen määrään kilpailusääntöjen rikkomisia.
Valittajan mukaan näin on myös siinä tapauksessa, että komissio olisi perustanut riidanalaisen päätöksen ainoastaan viiteen yhteydenottoon. Valittaja väittää esimerkiksi yhteydenoton nro 5 osalta, ettei se voi yksinään merkitä SEUT 101 artiklan rikkomista. Sitä voidaan sen sijaan pitää tällaisena yhdessä muiden yhteydenottojen kanssa. Sama koskee kaikkia kilpailunvastaisten yhteydenottojen yhdistelmiä, joihin tämä yhteydenotto sisältyy.
Vaikka tosiseikat ja todisteet esitettiin väitetiedoksiannossa, näiden seikkojen luonnehdintaa ei valittajan mukaan esitetty. Tällaisen luonnehdinnan puuttuminen väitetiedoksiannosta johti valittajan mukaan sen puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen, mitä unionin yleinen tuomioistuin ei todennut.
Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen myös, kun se rajoitti valvontansa koskemaan ainoastaan riidanalaisessa päätöksessä mainittuja yhteydenottoja. Valittajan mukaan on niin, että vaikka väitetiedoksiannossa olisi todettu, että kukin yhteydenottojen yhdistelmä muodosti kilpailusääntöjen rikkomisen, sen olisi ollut mahdotonta käsitellä kaikkia näitä yhdistelmiä tietämättä komission käyttämää täsmällistä luonnehdintaa. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin teki sen mukaan oikeudellisen virheen katsoessaan, että väitetiedoksiannossa oli ilmoitettu valittajalle, että komissio oli pitänyt kaikkia kahdenvälisten yhteydenottojen yhdistelmiä erillisinä rikkomisina.
Tosiseikkojen ottamisesta huomioon vääristyneellä tavalla valittaja toteaa unionin yleinen tuomioistuimen katsoneen, että väitetiedoksiannon 301, 308, 353 ja 354 perustelukappaleessa viitattiin sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen vyyhteen ja että näin ollen valittajalle oli ilmoitettu komission aikomuksesta todeta erillisiä rikkomisia. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan ottanut huomioon väitetiedoksiannon 353 perustelukappaleen ensimmäistä virkettä, jossa todetaan selvästi komission katsoneen, että kyseessä oli ainoastaan yksi yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen.
Komissio katsoo alustavasti, että tämä valitusperuste on tehoton. Se korostaa, että unionin yleinen tuomioistuin vahvisti sen toteamuksen, jonka mukaan valittaja oli osallistunut yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen 14.2.–28.10.2008. Näin ollen valittajan väitteet, jotka koskevat komission liitännäistä toteamusta, jonka mukaan tämä yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen muodostuu useista erillisistä rikkomisista, ovat tehottomia, koska niillä ei voi olla vaikutusta valituksenalaisen tuomion tuomiolauselmaan.
Komissio väittää, että nämä väitteet ovat joka tapauksessa perusteettomia.
Ensinnäkin komissio katsoo valittajan ottaneen valituksenalaisen tuomion huomioon vääristyneellä tavalla väittäessään, että unionin yleinen tuomioistuin olisi siinä katsonut oikeuskäytännöstä ilmenevän, että asianosaisen menettelyllisiä oikeuksia ei sovelleta, jos tämä on esittänyt huomautuksia sille esitetyistä seikoista. Unionin yleinen tuomioistuin päinvastoin aivan oikein esitti kyseisen tuomion 60–63 kohdassa tiivistetysti ne periaatteet, joita sovelletaan oikeuteen tulla kuulluksi.
Toiseksi valittajan väite, jonka mukaan väitetiedoksianto on otettu huomioon ilmeisen vääristyneellä tavalla valituksenalaisen tuomion 65 kohdassa, on komission mukaan hylättävä. Valittajaa on nimittäin kuultu hallinnollisen menettelyn aikana väitteestä, jonka mukaan sen käyttäytyminen merkitsi paitsi yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista, myös useita erillisiä rikkomisia. Yhtäältä unionin yleinen tuomioistuin katsoi kyseisen tuomion 66 ja 67 kohdassa perustellusti, että kilpailunvastaisia yhteydenottoja voidaan samanaikaisesti pitää erillisinä rikkomisina ja niitä voidaan yhdessä tarkasteluina pitää yhtenä kokonaisuutena pidettävänä jatkettuna kilpailusääntöjen rikkomisena. Komissio katsoo, että tämä toteamus on unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukainen. Toisaalta, toisin kuin valittaja väittää, väitetiedoksiannossa mainittiin rikkomisten vyyhti useaan otteeseen.
Kolmanneksi komissio katsoo, että – toisin kuin valittaja väittää – unionin yleinen tuomioistuin vastasi valituksenalaisen tuomion 68–70 kohdassa valittajan väitteeseen, jonka mukaan väitetiedoksiannossa väitettyjen yhteydenottojen eri yhdistelmät olisivat aiheuttaneet suuren määrän mahdollisia rikkomisia. Yhtäältä unionin yleinen tuomioistuin totesi komission mukaan, että niiden yhteydenpitojen määrä, joihin valittaja oli osallistunut, oli rajallinen. Tätä tosiseikkoja koskevaa toteamusta ei voida riitauttaa muutoksenhakuvaiheessa. Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin totesi myös, että valittajalla oli joka tapauksessa ollut mahdollisuus puolustautua kaikkien väitettyjen kahdenvälisten yhteydenottojen osalta ja että valittaja oli käyttänyt tätä mahdollisuutta, joten se ei voi väittää, että sen puolustautumisoikeuksia olisi loukattu.
Neljänneksi komissio väittää, että valittaja otti riidanalaisen päätöksen huomioon vääristyneellä tavalla väittäessään, että yhteydenoton nro 5 kilpailua rajoittava luonne riippuu ainoastaan yhteydenotosta nro 1. Sen lisäksi, että tässä tulkinnassa sivuutetaan komission mukaan kyseisen päätöksen 257–259 perustelukappaleen sisältö, unionin yleinen tuomioistuin totesi perustellusti valituksenalaisen tuomion 68–70 kohdassa, että valittajalla oli ollut tilaisuus kiistää sekä yhteydenoton nro 1 että yhteydenoton nro 5 kilpailua rajoittava luonne.
Viidenneksi komissio väittää, että valittaja tulkitsee virheellisesti valituksenalaisen tuomion 70 ja 71 kohtaa. Unionin yleinen tuomioistuin ei todennut siinä, että puolustautumisoikeuksia sovellettaisiin yksinomaan silloin, kun yritys on osallistunut rajoitettuun määrään kahdenvälisiä yhteydenottoja. Se tyytyi komission mukaan vain toteamaan kyseisen tuomion 71 kohdassa ylimääräisenä huomautuksena, ettei komission voida katsoa olevan vastuussa mahdollisesti suuresta määrästä kahdenvälisiä yhteydenottoja, joihin valittaja on syyllistynyt.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisessä valitusperusteessaan valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki valituksenalaisen tuomion 58–72 kohdassa oikeudellisen virheen ja otti selvitysaineiston huomioon vääristyneellä tavalla todetessaan, ettei komissio ollut loukannut valittajan puolustautumisoikeuksia, kun se totesi riidanalaisessa päätöksessä yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen lisäksi useita erillisiä rikkomisia, joita se ei ollut luonnehtinut rikkomisiksi väitetiedoksiannossa.
Tästä on todettava, että komissio totesi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan h alakohdassa yhtäältä yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolon ja toisaalta tämän rikkomisen muodostavien ”useiden erillisten rikkomisten” olemassaolon.
Tässä yhteydessä on myös korostettava, että ensimmäisessä valitusperusteessa pyritään riitauttamaan ainoastaan se, miten unionin yleinen tuomioistuin arvioi kyseistä toista toteamusta, joka koskee useiden erillisten rikkomisten olemassaoloa. Tämä valitusperuste ei sitä vastoin koske unionin yleisen tuomioistuimen arviointia kyseisessä säännöksessä olevasta toteamuksesta, jonka mukaan valittaja osallistui yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen.
Tästä seuraa, että – toisin kuin komissio väittää – siltä osin kuin komissio on käsiteltävässä asiassa perustanut riidanalaisen päätöksen kahteen erilliseen rikkomisen toteamiseen, mainittua valitusperustetta ei voida suoralta kädeltä hylätä tehottomana.
Tämän valitusperusteen tutkimiseksi on aluksi muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 101 artiklan 1 kohdan rikkominen voi johtua paitsi yksittäisestä toimenpiteestä myös useista toimenpiteistä tai jopa jatkuvasta käyttäytymisestä, vaikka yksi tai useampi osatekijä tästä useiden toimenpiteiden sarjasta tai tästä jatkuvasta käyttäytymisestä voisi sellaisenaankin ja erikseen tarkasteltuna merkitä kyseisen määräyksen rikkomista. Kun eri toimintatavat kuuluvat kokonaissuunnitelmaan, koska niiden yhteisenä tavoitteena on kilpailun vääristäminen sisämarkkinoilla, komissiolla on oikeus kohdistaa vastuu näistä toimintatavoista sen mukaan, miten yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen kokonaisuutena arvioiden (ks. vastaavasti tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yritys, joka on osallistunut tällaiseen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen omilla toimintatavoillaan, jotka kuuluvat SEUT 101 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun tarkoituksensa perusteella kilpailua rajoittavan sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan alaan ja joilla pyrittiin myötävaikuttamaan kilpailusääntöjen rikkomisen toteuttamiseen kokonaisuudessaan, voi siis olla vastuussa myös muiden yritysten toimintatavoista kyseisen kilpailusääntöjen rikkomisen osalta koko siltä ajalta, jolloin se osallistui kyseiseen rikkomiseen (ks. vastaavasti tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 59 kohdassa, yrityksen osallistuminen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen ei edellytä sen välitöntä osallistumista kaikkeen tämän rikkomisen muodostavaan kilpailunvastaiseen käyttäytymiseen (ks. vastaavasti tuomio 22.10.2020, Silver Plastics ja Johannes Reifenhäuser v. komissio,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensimmäistä valitusperustetta on tutkittava näiden seikkojen valossa.
Valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki valituksenalaisen tuomion 58–72 kohdassa oikeudellisen virheen hylätessään sen väitteen, jonka mukaan komissio loukkasi sen puolustautumisoikeuksia moittiessaan sitä ensimmäistä kertaa riidanalaisessa päätöksessä paitsi sen osallistumisesta yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen, myös osallistumisesta useisiin erillisiin rikkomisiin, jotka muodostavat tämän yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen.
On muistutettava, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsite edellyttää sellaisten toimintatapojen kokonaisuutta, jotka voivat itsessäänkin merkitä SEUT 101 artiklan 1 kohdan rikkomista. Vaikka tietty toimintatapojen kokonaisuus voidaan tämän tuomion 54 ja 55 kohdassa mainituin edellytyksin luokitella yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi, siitä ei voida päätellä, että kutakin näistä toimintatavoista olisi itsessään ja erikseen tarkasteltuna väistämättä luonnehdittava kyseisen määräyksen erilliseksi rikkomiseksi. Voidakseen tehdä näin komission on vielä yksilöitävä ja luonnehdittava kukin näistä toimintatavoista kyseisen määräyksen erilliseksi rikkomiseksi ja esitettävä tämän jälkeen näyttö siitä, että asianomainen yritys, jonka syyksi ne on luettu, on osallistunut niihin.
Tältä osin unionin tuomioistuin on jo katsonut, että komission päätös, jossa kartellikokonaisuus katsotaan yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi, voidaan kuitenkin jakaa tällä tavalla ainoastaan, jos yhtäältä kyseiselle yritykselle on hallinnollisen menettelyn aikana annettu mahdollisuus ymmärtää, että sitä moitittiin myös kustakin kartellin osatekijänä olevasta käyttäytymisestä, ja näin ollen mahdollisuus puolustautua tätä moitetta vastaan ja jos toisaalta kyseinen päätös on tältä osin riittävän selvä (ks. analogisesti tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä seuraamuksia – erityisesti sakkoja tai uhkasakkoja – on unionin oikeuden perusperiaate, jota komission on noudatettava täysimääräisesti (ks. vastaavasti tuomio 5.3.2015, komissio ym. v. Versalis ym.,
C‑93/13 P ja C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten unionin yleinen tuomioistuin aivan oikein muistutti valituksenalaisen tuomion 60 kohdassa, asetuksessa N:o 1/2003 säädetään, että asianosaisille on lähetettävä väitetiedoksianto, jossa mainitaan selkeästi kaikki ne oleelliset seikat, joihin komissio menettelyn tässä vaiheessa nojautuu. Tällainen väitetiedoksianto on menettelyllinen tae, jolla noudatetaan unionin oikeuden perusperiaatetta, joka edellyttää puolustautumisoikeuksien kunnioittamista kaikissa sellaisissa menettelyissä, jotka voivat johtaa seuraamuksen määräämiseen. Tämän periaatteen mukaan komission yritykselle, jolle se aikoo määrätä seuraamuksen kilpailusääntöjen rikkomisesta, osoittamaan väitetiedoksiantoon on sisällytettävä tätä yritystä vastaan esitetyt olennaiset seikat, kuten tosiseikat, joista yritystä moititaan, niiden oikeudellinen luonnehdinta ja todistusaineisto, johon komissio tukeutuu, jotta tämä yritys voisi esittää hyödyllisesti väitteensä ja perustelunsa sitä vastaan käydyssä hallinnollisessa menettelyssä (ks. vastaavasti tuomio 3.9.2009, Papierfabrik August Koehler ym. v. komissio,
C‑322/07 P, C‑327/07 P ja C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 88 kohdassa, komissio voi täsmentää lopullisessa päätöksessään tosiseikkojen oikeudellista luonnehdintaa, jonka se on alustavasti esittänyt väitetiedoksiannossa, ottaen huomioon hallinnollisessa menettelyssä esille tulleet seikat joko hylätäkseen väitteet, jotka ovat osoittautuneet perusteettomiksi, tai muuttaakseen ja täydentääkseen sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta perusteluja, joita se on esittänyt väitteidensä tueksi (ks. vastaavasti tuomio 5.12.2013, SNIA v. komissio,
C‑448/11 P
, ei julkaistu,
EU:C:2013:801
,
–
kohta). Tämä merkitsee kuitenkin sitä, että komission on väitetiedoksiannossa mainittava kaikki tosiseikkojen oikeudelliset luonnehdinnat, jotka se aikoo ottaa huomioon lopullisessa päätöksessään.
Tästä seuraa, että väitetiedoksiannon ja lopullisen päätöksen erilaisuus merkitsee asianomaisen yrityksen puolustautumisoikeuksien loukkaamista vain sillä edellytyksellä, että lopullisessa päätöksessä esitettyä väitettä ei ole esitetty väitetiedoksiannossa tai että sitä ei ole esitetty riittävällä tavalla, jotta ne, joille väitetiedoksianto on osoitettu, voivat esittää tehokkaasti perustelunsa niitä vastaan aloitetussa menettelyssä.
Tästä seuraa, että kun komissio aikoo moittia väitetiedoksiannon adressaatteja paitsi yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta myös erikseen kustakin tämän rikkomisen muodostavasta toimintatavasta erillisinä rikkomisina, kyseisten adressaattien puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen edellyttää, että komissio esittää väitetiedoksiannossa tarvittavat seikat, jotta nämä voivat ymmärtää, että komissio syyttää niitä sekä mainitun yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen että kunkin erillisen rikkomisen perusteella.
Unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 60–63 kohdassa perustellusti periaatteista, jotka koskevat puolustautumisoikeuksien kunnioittamista menettelyssä, jossa todetaan SEUT 101 artiklan 1 kohdan rikkominen. Unionin yleinen tuomioistuin totesi myös perustellusti kyseisen tuomion 62 kohdassa, että puolustautumisoikeuksia on todettava loukatun ainoastaan, jos lopullisessa päätöksessä luetaan asianomaisten yritysten syyksi eri rikkomisia kuin ne, jotka mainitaan väitetiedoksiannossa, tai jos siinä todetaan erilaisia tosiseikkoja.
Valittaja ei sitä vastoin voi vedota siihen, että unionin yleinen tuomioistuin esitti valituksenalaisen tuomion 63 kohdassa viitaten 15.10.2002 annettuun tuomioon Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
) näkemyksenään, ettei puolustautumisoikeuksia ole todettava loukatun, kun väitetiedoksiannon ja lopullisen päätöksen väitetyt erot eivät koske muita toimintatapoja kuin niitä, joita yritykset olivat jo selittäneet ja jotka näin ollen eivät liity mihinkään uuteen väitteeseen.
Tällainen näkemys perustuu nimittäin olettamaan siitä, että komissio on selvästi ilmaissut yhtäältä aikomuksensa luonnehtia kutakin kyseessä olevaa toimintatapaa tai niiden yhdistelmää erikseen tarkasteltuna erilliseksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi ja toisaalta sen, minkä yrityksen se katsoo olevan vastuussa niistä.
On totta, että valituksenalaisen tuomion 65 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että useista väitetiedoksiannossa esitetyistä seikoista kävi ilmi, että komissio katsoi kartellin muodostuvan eri sopimuksista. Unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan voinut päätellä näistä yleisistä toteamuksista eikä edes kyseisessä väitetiedoksiannossa yksilöidyistä ja kyseisen tuomion 69 kohdassa mainituista kahdenvälisistä yhteydenotoista, että komissio oli esittänyt niissä selvästi ne seikat, jotka olivat tarpeen, jotta valittaja saattoi ymmärtää, että komissio aikoi moittia sitä paitsi yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta, myös kustakin yksittäisestä toimintatavasta tai toimintatapojen yhdistelmästä, joihin valittaja oli suoraan osallistunut, kun niitä tarkastellaan erikseen.
Unionin yleinen tuomioistuin teki näin menetellessään oikeudellisen virheen. Koska unionin yleinen tuomioistuin sekoitti lisäksi implisiittisesti toisiinsa toimintatavan ja rikkomisen käsitteet, valittaja ei voinut ymmärtää – koska väitetiedoksiannossa ei ollut siitä mitään selvää mainintaa –, että komissio aikoi ryhtyä toimenpiteisiin paitsi kyseisessä väitetiedoksiannossa väitetyn yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen, myös useiden sellaisten erillisten rikkomisten osalta, jotka muodostuvat väitetiedoksiannossa mainituista kahdenvälisistä yhteydenotoista.
Tästä seuraa, ettei unionin yleinen tuomioistuin voinut oikeudellista virhettä tekemättä todeta, että komissio ei ollut loukannut valittajan puolustautumisoikeuksia, koska väitetiedoksianto ei sisältänyt kyseisten eri rikkomisten osalta valittajaa vastaan esitettyjä olennaisia seikkoja eikä erityisesti niiden toimintatapojen, joista sitä moitittiin, aiottua luonnehdintaa.
Ensimmäinen valitusperuste on näin ollen hyväksyttävä.
Toinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Toisessa valitusperusteessaan valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se otti valituksenalaisen tuomion 104–107 ja 113–115 kohdassa vääristyneellä tavalla huomioon valittajan kumoamiskanteensa ensimmäisen kanneperusteen toisessa osassa esittämät todisteet, jotka koskivat puolustautumisoikeuksien ja hyvää hallintoa koskevan oikeuden kunnioittamista. Tarkemmin sanottuna valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se otti vääristyneellä tavalla huomioon valittajan väitetiedoksiantoon antaman vastauksen 13 kohdan selvän merkityksen, jossa viitattiin ainoastaan sen ja Philipsin sekä sen ja Sony Optiarcin, jonka tavarantoimittaja valittaja oli, väliseen yhteydenpitoon, kun se totesi, että nämä yhteydenotot osoittivat, että valittaja oli suorassa yhteydessä kilpailijoihinsa.
Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin ensinnäkin käänsi todistustaakan todetessaan valituksenalaisen tuomion 104–107 kohdassa, ettei komissio ollut loukannut valittajan puolustautumisoikeuksia.
Toiseksi kun kyse on hyvää hallintoa koskevan oikeuden loukkaamisesta, unionin yleinen tuomioistuin totesi valittajan mukaan perusteettomasti, ettei komissio ollut loukannut tätä oikeutta, kun se kieltäytyi pyytämästä HP:tä ja Delliä toimittamaan tietoja markkinoiden läpinäkyvyydestä.
Tältä osin valituksenalaisen tuomion 113 ja 114 kohdasta ilmenee valittajan mukaan, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti valittajan ilmoituksia siten, että niissä myönnetään lainvastainen yhteydenpito kilpailijoihin, vaikka kyse oli ainoastaan tavarantoimittajan ja sen asiakkaiden välisestä yhteydenpidosta. Näiden lausuntojen selvän merkityksen huomioon ottaminen vääristyneellä tavalla sai unionin yleisen tuomioistuimen katsomaan virheellisesti, ettei komission ollut tarpeen pyytää HP:tä ja Delliä toimittamaan tiettyjä asiakirjoja.
Komissio katsoo, että toinen valitusperuste on tehoton ja perusteeton.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuin hylkää heti unionin yleisen tuomioistuimen tuomion ylimääräisistä perusteluista esitetyt väitteet, koska ne eivät voi johtaa tuomion kumoamiseen (tuomio 25.1.2007, Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel v. komissio,
C‑403/04 P ja C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On korostettava, että selvitysaineiston huomioon ottaminen vääristyneellä tavalla, johon valittaja vetoaa, koskee vain sellaisia kohtia, jotka eivät ole välittömästi perusteena valituksenalaisen tuomion 107 ja 115 kohdassa esitetyille toteamuksille.
Yhtäältä kyseisen tuomion 104–106 kohdassa tarkoitettujen todisteiden lisäksi on nimittäin esitetty kolme muuta todistetta, jotka on esitetty kyseisen tuomion 96, 100 ja 103 kohdassa ja jotka riittävät saman tuomion 107 kohdassa esitetyn toteamuksen perusteeksi. Valituksenalaisen tuomion 113 kohdan riidanalainen osa ei myöskään ole tarpeen kyseisen tuomion 114 ja 115 kohdassa esitettyjen päätelmien tukemiseksi. Kyseisen 113 kohdan alussa esitetään tosiseikkoja koskeva toteamus, jota ei ole kiistetty ja joka itsessään riittää tukemaan näitä päätelmiä. Kyseinen toteamus koskee sitä, että valittaja osallistui suoriin yhteydenottoihin, joiden aikana kartellin osapuolet vaihtoivat tietoja hinnoista. Tämä riittää perusteeksi sille, että unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei komission tarvinnut pyytää Delliä ja HP:tä esittämään asiakirjoja, joilla ne olivat ilmoittaneet optisten levyasemien toimittajille niiden kilpailijoiden hinnoista. Sillä, että kyseisen 113 kohdan toisessa osassa on mahdollisesti otettu huomioon selvitysaineistoa vääristyneellä tavalla, ei ole merkitystä mainitun tuomion 114 ja 115 kohdassa esitettyjen päätelmien kannalta.
Valittajan toinen valitusperuste on näin ollen hylättävä tehottomana.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Kolmannessa valitusperusteessaan valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se laiminlöi perusteluvelvollisuutensa tai ei soveltanut oikeaa oikeudellista arviointiperustetta hylätessään valittajan kumoamiskanteen toisen kanneperusteen, joka koskee riidanalaisen päätöksen perustelujen ja sen päätösosan välistä ristiriitaa.
Valittajan mukaan unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 118–121 kohdassa esittämät perustelut eivät vastaa riittävästi kyseiseen toiseen kanneperusteeseen. Sen mukaan riidanalaisen päätöksen 553 perustelukappaleen, josta ilmenee, että valittaja osallistui HP:n osalta kyseessä olevaan yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen vain 10.4.–28.10.2008, ja kyseisen päätöksen päätösosan, jossa valittajan katsotaan osallistuneen kyseiseen rikkomiseen sekä Dellin että HP:n osalta 14.2.–28.10.2008, välillä on ristiriita.
Tällaisen ristiriidan vuoksi unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt hyväksyä valittajan kumoamiskanteen toinen kanneperuste.
Komissio katsoo, että kolmas valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kolmannessa valitusperusteessaan valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se laiminlöi perusteluvelvollisuutensa tai teki oikeudellisen virheen hylätessään valittajan kumoamiskanteen toisen kanneperusteen, joka koskee riidanalaisen päätöksen perustelujen ja päätösosan välistä ristiriitaa.
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin korosti valituksenalaisen tuomion 118 kohdassa, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklasta ilmenee komission todenneen yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen ja ettei tämä kuitenkaan merkitse sitä, että kaikille kyseisen päätöksen adressaateille olisi määrättävä seuraamuksia koko tästä rikkomisesta. Kyseisen tuomion 119 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin nimittäin korosti, että kyseisessä 1 artiklassa täsmennetään kyseisen rikkominen muodostuvan ”useista erillisistä rikkomisista”.
Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä mainitun tuomion 120 kohdassa, ettei komissio toiminut ristiriitaisesti todetessaan samanaikaisesti riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa, että valittaja oli osallistunut yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen Dellin ja HP:n osalta 14.2.–28.10.2008, ja otti huomioon kyseisen päätöksen 553 perustelukappaleessa, joka koskee sakon määrän laskemista, valittajan HP:tä koskevien ensimmäisten yhteydenottojen myöhäisemmän päivämäärän.
Tätä päättelyä ei rasita perustelujen puutteellisuus eikä oikeudellinen virhe sovellettavan oikeudellisen arviointiperusteen osalta.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan myöskään sillä, että yritys ei ole osallistunut kaikkiin kartellin muodostaviin osatekijöihin tai että sen osuus on ollut vähäinen niillä osa‑alueilla, joihin se on osallistunut, ei ole merkitystä näytettäessä toteen kilpailusääntöjen rikkomista sen osalta, koska nämä seikat on otettava huomioon ainoastaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa ja mahdollisesti sakon määrää määritettäessä (tuomio 26.9.2018, Infineon Technologies v. komissio,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on esittänyt tästä oikeuskäytännöstä ilmenevien vaatimusten mukaiset perustelut. Todettuaan riidanalaisen päätöksen 517 perustelukappaleessa, että valittaja oli osallistunut yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen 14.2.–28.10.2008, komissio tutki kyseisen päätöksen kahdeksannessa osassa, mitä korjaavia toimenpiteitä kyseiseen rikkomiseen osallistuneiden yritysten osalta oli toteutettava. Tämän arvioinnin yhteydessä komissio esitti sakon laskemiseksi yksityiskohtaisesti, kuinka kauan asianomaiset yritykset olivat osallistuneet kuhunkin kyseisen rikkomisen osatekijään eli rikkomisen osaan, joka koskee myyntiä Dellille (jäljempänä rikkomisen Dell‑osa), ja saman rikkomisen osaan, joka koskee myyntiä HP:lle (jäljempänä rikkomisen HP‑osa). Mainitun päätöksen 553 perustelukappaleessa olevassa taulukossa ei esitetä tietoja kyseessä olevan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen toteamiseksi vaan sakon laskemiseksi. Kyseisen 553 perustelukappaleen ja riidanalaisen päätöksen 1 artiklan h alakohdan, joka puolestaan ei koske sakon laskemista vaan tämän rikkomisen toteamista, välillä ei siis ole mitään ristiriitaa.
Kun otetaan huomioon tämän tuomion 87 ja 88 kohdassa esitetyt seikat, unionin yleistä tuomioistuinta ei näin ollen voida arvostella siitä, että se olisi perustellut valituksenalaista tuomiota virheellisesti tai tehnyt oikeudellisen virheen hylätessään valittajan kumoamiskanteen toisen kanneperusteen.
Kolmas valitusperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Neljäs valitusperuste
Neljännessä valitusperusteessaan valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki useita oikeudellisia virheitä arvioidessaan valittajan vastuuta kilpailusääntöjen rikkomisen Dell‑osasta. Valitusperuste jakautuu kahteen osaan.
Neljännen valitusperusteen ensimmäinen osa
–
Asianosaisten lausumat
Neljännen valitusperusteen ensimmäinen osa koskee lähinnä valittajan väitettyä tietoisuutta kyseessä olevasta yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta. Valittaja väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä, jonka mukaan komissio oli perustellusti katsonut, että valittaja tiesi tai sen olisi pitänyt tietää rikkomisen Dell‑osasta, perustuu selvitysaineiston huomioon ottamiseen vääristyneellä tavalla.
Komissio perusti näyttönsä tältä osin kahteen Sony Optiarcin sisäiseen sähköpostiviestiin, jotka oli lähetetty 14.2. ja 28.10.2008 ja joista valittaja oli saanut jäljennöksen. Komissio päätteli tästä, että valittaja oli ymmärtänyt tai sen olisi pitänyt ymmärtää, että näihin sähköpostiviesteihin sisältyvät tiedot olivat peräisin kilpailijalta ja että ne olivat osoitus kilpailijoiden välisestä lainvastaisesta tietojenvaihdosta.
Valittaja väitti unionin yleisessä tuomioistuimessa, etteivät kyseiset sähköpostiviestit olleet riittäviä todisteita sen osoittamiseksi, että se oli tietoinen kyseessä olevasta yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta, koska se väitteen mukaan ymmärsi, että niihin sisältyvät tiedot olivat peräisin Delliltä.
Valittaja katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin teki virheen, kun se hylkäsi tämän väitteen valituksenalaisessa tuomiossa.
Unionin yleinen tuomioistuin analysoi 14.2.2008 lähetetyn sähköpostiviestin osalta valituksenalaisen tuomion 157–160 kohdassa neljää erillistä aihetodistetta, jotka sen mukaan muodostavat riittävän aihetodisteiden joukon sen osoittamiseksi, että valittajan olisi pitänyt ymmärtää, että kyseiseen sähköpostiviestiin sisältyvät tiedot eivät olleet peräisin Delliltä vaan kilpailijalta. Tämä merkitsee valittajan mukaan siis sitä, että jos unionin yleisen tuomioistuimen päättely olisi virheellinen näistä aihetodisteista jonkin osalta, sen päätelmä olisi kokonaisuudessaan virheellinen.
Unionin yleinen tuomioistuin otti valittajan mukaan huomioon vääristyneellä tavalla yhden niistä todisteista, jotka mainittiin valituksenalaisen tuomion 160 kohdassa neljäntenä aihetodisteena. Nämä todisteet ovat Sony Optiarcin kaksi sähköpostiviestiä, joista ensimmäinen on lähetetty 30.10.2007 ja toinen 13.12.2007. Valittajan mukaan käy kuitenkin selvästi ilmi, että – toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin väittää – 30.10.2007 lähetetty sähköpostiviesti on lähetetty Sony Optiarcin kahden työntekijän eikä Sony Optiarcin ja valittajan välillä. Unionin yleinen tuomioistuin otti siis tämän todisteen huomioon vääristyneellä tavalla, mikä saattaa kyseenalaiseksi sen 14.2.2008 lähetettyyn sähköpostiviestiin liittyvän todistelun.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 202–205 kohdassa valittajan mukaan virheellisesti, että 28.10.2008 lähetettyä sähköpostiviestiä voitiin pitää todisteena hintoja koskevasta kilpailua rajoittavasta yhteydenpidosta. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin perusti tämän päätelmän tiettyihin aihetodisteisiin.
Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin otti kuitenkin aihetodisteina esitetyt todisteet huomioon vääristyneellä tavalla. Sen lisäksi, ettei 14.2.2008 lähetetystä sähköpostiviestistä voida päätellä mitään 28.10.2008 tapahtuneen kilpailua rajoittavan yhteydenoton luonteen osoittamiseksi, rikkomisen HP‑osaa koskevista todisteista on myös mahdotonta tehdä minkäänlaista päätelmää rikkomisen Dell‑osan suhteen. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin teki valittajan mukaan oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että todisteet riittivät osoittamaan kyseisen yhteydenoton kilpailua rajoittavan luonteen.
Komissio väittää, että neljännen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä tehottomana ja perusteettomana.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Neljännen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se otti vääristyneellä tavalla huomioon todisteet, jotka liittyvät tietoisuuteen rikkomisen Dell‑osasta, ja perustelujen puutteellisuudesta.
Tältä osin on muistutettava, että selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, jos ilman uutta selvitysaineistoa on selvää, että olemassa olevan selvitysaineiston arviointi on ilmeisen virheellistä. Valittajan on ilmoitettava täsmällisesti todisteet, jotka se katsoo otetun huomioon vääristyneellä tavalla, ja esitettävä arviointivirheet, jotka väitetään tehdyn (tuomio 26.9.2018, Infineon Technologies v. komissio,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa valittaja väittää siltä osin kuin ensinnäkin on kyse 14.2.2008 lähetetystä Sony Optiarcin sisäisestä sähköpostiviestistä, josta valittaja sai jäljennöksen, että unionin yleinen tuomioistuin perusti toteamuksensa, jonka mukaan tämä sähköpostiviesti riitti osoittamaan, että valittajan olisi pitänyt ymmärtää kilpailusääntöjen rikkomisen tapahtuneen, neljään valituksenalaisen tuomion 157–160 kohdassa mainittuun aihetodisteeseen. Valittaja väittää, että nämä aihetodisteet ovat kumulatiivisia sillä tavoin, että jos jokin niistä puuttuu, tämä toteamus ei voi olla voimassa.
Riippumatta siitä, onko unionin yleinen tuomioistuin todella ottanut yhden näistä seikoista huomioon vääristyneellä tavalla, on todettava, että – toisin kuin valittaja väittää – valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee selvästi, ettei mainittuja seikkoja pidä ymmärtää kumulatiivisiksi edellytyksiksi, joiden olisi täytyttävä, jotta unionin yleisen tuomioistuimen kyseinen toteamus on voimassa, vaan ne ovat yhtä lailla itsenäisiä mutta yhtäpitäviä todisteita, joilla pyritään osoittamaan, että valittajan olisi pitänyt ymmärtää, että 14.2.2008 lähetetyssä sähköpostiviestissä viitattiin kilpailijoiden väliseen tietojenvaihtoon.
Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin analysoi ensin valituksenalaisen tuomion 157 ja 158 kohdassa kyseisen sähköpostiviestin sisältöä. Se päätteli tästä yhtäältä, että kyseisessä sähköpostiviestissä käytettyjen sanamuotojen perusteella voitiin olettaa, että Sony Optiarc oli keskustellut suoraan Toshiba Samsung Storage Technologyn (TSST) ja PLDS:n kanssa, ja toisaalta, että viimeksi mainituille yhtiöille kyseisessä sähköpostiviestissä annettujen tietojen sisältö oli sellainen, että valittajan olisi pitänyt ymmärtää, että nämä yhtiöt olivat voineet toimittaa ne vain toiselle kilpailijalle eikä Dellille.
Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin johti valituksenalaisen tuomion 159 kohdassa toteamuksesta, jonka mukaan yleensä silloin, kun tiedot olivat peräisin Delliltä, Sony Optiarc pyrki täsmentämään sen, päätelmän, jonka mukaan tällaisen täsmennyksen puuttuminen oli tässä tapauksessa merkittävää.
Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin mainitsi valituksenalaisen tuomion 160 kohdassa kaksi muuta Sony Optiarcin sähköpostiviestiä, joista ensimmäinen oli lähetetty 30.10.2007 ja toinen 13.12.2007, ja päätteli myös niistä, että valittajan täytyi kyetä ymmärtämään, että 14.2.2008 lähetetyssä Sony Optiarcin sisäisessä sähköpostiviestissä viitattiin yhteydenottoihin kilpailijoiden kanssa.
Tästä unionin yleisen tuomioistuimen analyysistä ilmenee, että se esitti selvästi nämä neljä aihetodistetta, ei neljänä kumulatiivisena seikkana, jotka olisivat välttämättömiä, jotta voitiin todeta, että valittajan olisi pitänyt ymmärtää kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolo, vaan yksinkertaisesti itsenäisinä aihetodisteina, jotka kaikki tukevat samaa toteamusta.
Tästä seuraa, että yksin väitteellä, jonka mukaan 30.10. ja 13.12.2007 lähetetyt sähköpostiviestit on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, ei voida saattaa kyseenalaiseksi unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 161 kohdassa esittämää toteamusta, joten tämä väite on hylättävä tehottomana.
Toiseksi valittaja väitti 28.10.2008 lähetetystä sisäisestä sähköpostiviestistä unionin yleisessä tuomioistuimessa, että kyseinen sähköpostiviesti voitiin ymmärtää siten, että siinä viitattiin Delliltä eikä kilpailijoilta peräisin oleviin tietoihin. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tämän väitteen.
Valittaja riitauttaa tämän hylkäämisen ja kyseenalaistaa ensin 28.10.2008 lähetetyn sähköpostiviestin todistusarvon samoilla perusteilla, joihin vedottiin 14.2.2008 lähetetyn sähköpostiviestin osalta.
Tämä väite ei kuitenkaan voi menestyä edellä 106–111 kohdassa mainituilla perusteilla.
Tämän jälkeen valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se selittänyt valituksenalaisen tuomion 204 kohdassa syytä, jonka vuoksi tietoisuus yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen HP‑osasta tai osallistuminen siihen oli merkityksellinen seikka, jolla pyrittiin osoittamaan, että valittajan olisi pitänyt ymmärtää, että 28.10.2008 lähetetty sähköpostiviesti sisälsi kilpailijoiden toimittamia tietoja.
On kuitenkin korostettava, että tällä väitteellä valittaja pyrkii todellisuudessa siihen, että näiden todisteiden todistusarvoa arvioidaan uudelleen, mikä unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ei kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan, paitsi jos tämä selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla (tuomio 12.1.2017, Timab Industries ja CFPR v. komissio,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), mitä valittaja ei ole osoittanut. Näin ollen on katsottava, että kyseinen väite on jätettävä tutkimatta.
Neljännen valitusperusteen ensimmäinen osa on näin ollen osittain hylättävä tehottomana ja osittain jätettävä tutkimatta.
Neljännen valitusperusteen toinen osa
–
Asianosaisten lausumat
Neljännen valitusperusteensa toisessa osassa valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se totesi valituksenalaisen tuomion 148–207 kohdassa komission osoittaneen, että valittaja aikoi omalla toiminnallaan myötävaikuttaa kaikkien kyseessä olevaan rikkomiseen osallistuneiden yritysten yhteisten päämäärien tavoittelemiseen. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei vastannut argumentteihin, joihin valittaja oli vedonnut tältä osin.
Valittaja katsoo oikeuskäytännöstä ilmenevän, että komission oli näytettävä toteen valittajan osallistuminen kyseessä olevaan yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen osoittamalla, että se aikoi omalla toiminnallaan myötävaikuttaa kaikkien kyseiseen rikkomiseen osallistuneiden yritysten tavoittelemien päämäärien saavuttamiseen. Valittajan mukaan komissio olisi voinut osoittaa passiivisen osallistumisen, jos valittaja olisi osallistunut kilpailua rajoittaviin keskusteluihin ja jos se ei olisi julkisesti sanoutunut irti näistä keskusteluista.
Komissio väitti valittajan mukaan riidanalaisen päätöksen 219 perustelukappaleessa, että se, että valittaja oli omalla toiminnallaan myötävaikuttanut tällaisten päämäärien saavuttamiseen, oli näytetty toteen sillä, ettei valittaja ollut vastustanut sitä, että sille oli lähetetty jäljennös Sony Optiarcin sähköpostiviesteistä. Näin tehdessään komissio yksinomaan totesi, ettei valittaja ollut sanoutunut julkisesti irti siitä, että se sai tiettyjä Sony Optiarcin sisäisiä sähköpostiviestejä, päätelläkseen, että valittaja oli osallistunut väitettyyn kilpailusääntöjen rikkomiseen. Valittaja ei kuitenkaan omien sanojensa mukaan osallistunut kilpailusääntöjen rikkomisen Dell‑osan osalta mihinkään suoraan keskusteluun ja sai ainoastaan epäsuoria tietoja asiakkaaltaan Sony Optiarcilta, joka ilmoitti sille kilpailijoidensa kanssa käymästään keskustelusta. Valittajalla ei siis omien sanojensa mukaan ollut mahdollisuutta esittää vastaväitteitä tästä yhteydenpidosta. Valittaja ei voinut estää niitä eikä antaa kilpailijoille sellaista käsitystä, että se hyväksyi niiden sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan. Tästä seuraa valittajan mukaan, ettei komissio ole osoittanut, että valittaja oli alkanut osallistua väitettyyn kilpailusääntöjen rikkomiseen hiljaisesti tai nimenomaisesti 14.2.2008 tai 28.10.2008.
Komissio katsoo, ettei neljännen valitusperusteen toinen osa ole perusteltu.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Neljännen valitusperusteensa toisessa osassa valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se totesi komission katsoneen riidanalaisessa päätöksessä perustellusti, että se, että valittaja oli omalla toiminnallaan myötävaikuttanut kyseessä olevaan rikkomiseen, oli näytetty toteen sillä, ettei valittaja ollut julkisesti sanoutunut irti lainvastaisista toimintatavoista, vaikka sen osallistuminen muodostui yksinomaan siitä, että se sai jäljennökset Sony Optiarcin sisäisistä sähköpostiviesteistä, joissa viitattiin kilpailijoiden väliseen lainvastaiseen tietojenvaihtoon.
Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että osoittaakseen yrityksen osallistuneen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen komission on näytettävä toteen, että tämä yritys aikoi omalla toiminnallaan myötävaikuttaa kaikkien osallistujien yhteisten päämäärien tavoittelemiseen ja että yritys tiesi muiden samaan päämäärään pyrkivien yritysten suunnittelemasta tai toteuttamasta kilpailusääntöjen vastaisesta käyttäytymisestä tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin (ks. vastaavasti tuomio 24.9.2020, Prysmian ja Prysmian Cavi e Sistemi v. komissio,
C‑601/18 P
,
EU:C:2020:751
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin kielletyn aloitteen hiljainen hyväksyminen ilman julkista irtisanoutumista sen sisällöstä tai sen ilmoittamista hallintoviranomaisille rohkaisee muita jatkamaan kilpailusääntöjen rikkomista ja vaarantaa sen paljastumisen. Tämä kumppanuus merkitsee passiivista osallistumista kilpailusääntöjen rikkomiseen ja saattaa johtaa siihen, että kyseinen yritys joutuu siitä vastuuseen (tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
kohta).
Lisäksi on muistutettava, että sillä, että yritys ei ole osallistunut kaikkiin kartellin muodostaviin osatekijöihin tai että sen osuus on ollut vähäinen niillä osa‑alueilla, joihin se on osallistunut, ei ole merkitystä näytettäessä toteen kilpailusääntöjen rikkomista sen osalta, koska nämä seikat on otettava huomioon ainoastaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa ja mahdollisesti sakon määrää määritettäessä (tuomio 7.1.2004, Aalborg Portland ym. v. komissio,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
kohta sekä tuomio 26.9.2018, Infineon Technologies v. komissio,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 217 kohdassa, että valittaja oli tietoisesti vastaanottanut tietoja, jotka koskivat kartelliin osallistuneita yhtiöitä eli TSST:tä, PLDS:ää sekä Hitachi‑LG Data Storage, Inc:tä ja Hitachi‑LG Data Storage Korea, Inc:tä, ja että se oli pitänyt yllä kahdenvälisiä yhteyksiä kilpailijaan HP:n järjestämän tarjouskilpailun osalta. Tämän jälkeen se katsoi kyseisen tuomion 218 ja 219 kohdassa, että komissio saattoi erityisesti näiden todisteiden perusteella, kun niitä arvioidaan kokonaisuutena, yhtäältä todeta perustellusti, että valittaja oli jakanut muiden optisten levyasemien toimittajien kanssa tietoja tulevia tarjouskilpailuja varten toteutettavasta hinta‑ tai luokittelustrategiasta voidakseen koordinoida menettelytapojaan, ja toisaalta todeta tämän perusteella perustellusti, että valittaja oli tarkoituksellisesti myötävaikuttanut kyseessä olevan rikkomisen yhtenäiseen taloudelliseen ja kilpailua rajoittavaan päämäärään.
Kun otetaan huomioon tämän tuomion 124 ja 125 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, unionin yleinen tuomioistuin totesi näin ollen aivan oikein, että komissio saattoi tukeutua valittajan jäljennöksenä saamiin sähköpostiviesteihin luonnehtiakseen tämän myötävaikutusta kyseiseen rikkomiseen, koska luonnehdinta, jonka mukaan valittaja osallistui passiivisesti kyseiseen rikkomiseen, ei edellytä sitä, että valittaja olisi osallistunut suoriin keskusteluihin kilpailijoidensa kanssa.
Joka tapauksessa on todettava, että valittajan väite perustuu rikkomisen Dell‑osan ja rikkomisen HP‑osan keinotekoiseen erottamiseen toisistaan.
Kun otetaan huomioon edellisissä kohdissa mainittu oikeuskäytäntö, unionin yleisen tuomioistuimen ei tarvinnut selvittää, oliko komissio osoittanut, että valittaja tiesi tai sen olisi pitänyt tietää rikkomisen olemassaolosta ja että se oli osallistunut siihen tai aikoi myötävaikuttaa siihen sekä rikkomisen Dell‑osan että rikkomisen HP‑osan suhteen. Unionin yleinen tuomioistuin totesi siis perustellusti valituksenalaisen tuomion 219 kohdassa yhtäältä, että valittaja oli tarkoituksellisesti myötävaikuttanut yhtenäiseen taloudelliseen ja kilpailua rajoittavaan päämäärään, joka oli vääristää tavanomaista kilpailua Dellin ja HP:n järjestämissä optisia levyasemia koskevissa tarjouskilpailuissa, ja toisaalta, että valittaja oli tietoinen siitä, että muut osapuolet osallistuivat optisiin levyasemiin liittyvään kartelliin koko sen osallistumisajanjakson ajan.
Tästä seuraa, että neljännen valitusperusteen toinen osa ei ole perusteltu. Näin ollen tämä valitusperuste on osittain jätettävä tutkimatta ja osittain hylättävä perusteettomana.
Viides valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Viidennessä valitusperusteessaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi virheellisesti valittajan väitteen, jonka mukaan sille määrätyn sakon määrä oli ilmeisen suhteeton.
Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki täyden tuomiovaltansa käyttämistä koskevien sääntöjen vastaisesti oikeudellisen virheen tai perusteli päätöksensä puutteellisesti todetessaan, ettei komissio ollut tehnyt oikeudellista virhettä sakon määrää laskiessaan.
Valittaja arvostelee näin ollen unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se katsoi valituksenalaisen tuomion 236 kohdassa virheellisesti, että valittajan kilpailua rajoittavat yhteydenotot olivat omiaan vaikuttamaan sen hinnoitteluun. Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin katsoi valittajan mukaan virheellisesti yhtäältä, että valittaja oli osallistunut aktiivisesti keskusteluihin muiden kilpailevien tavarantoimittajien kanssa, ja toisaalta, että hintoja ja määriä, tavarantoimittajien luokituksia tai hankintarajoituksia koskevien tietojen vaihto vaikutti sen hinnoitteluun.
Valittaja katsoo, että nämä unionin yleisen tuomioistuimen toteamukset ovat virheellisiä.
Ensinnäkin unionin yleisen tuomioistuimen olisi sakon määrän laskentaa valvoessaan pitänyt ottaa huomioon se, että – kuten unionin tuomioistuimelle neljännen valitusperusteen yhteydessä esitetyistä seikoista ilmenee – valittajan ei voitu todeta osallistuneen rikkomisen Dell‑osaan.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin ei valittajan mukaan osoittanut, että tämän tuomion 134 kohdassa tarkoitetuilla tietojenvaihdoilla olisi ollut minkäänlaista vaikutusta valittajan hintoihin. Se esitti valittajan mukaan tältä osin valituksenalaisen tuomion 236 kohdassa pelkän perustelemattoman väitteen.
Komissio katsoo, että viides valitusperuste on osittain jätettävä tutkimatta ja että se on osittain tehoton tai perusteeton.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Viidennessä valitusperusteessaan valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki oikeudellisen virheen eikä perustellut riittävästi päätöstään, kun se hylkäsi valittajan kumoamiskanteen viidennen kanneperusteen.
Valittajan väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin rikkoi täyden tuomiovaltansa käyttöä koskevia sääntöjä ja jotka on tutkittava ensimmäiseksi, on riittävää todeta, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi viidennen kanneperusteen kokonaisuudessaan ilman, että sen olisi ollut tarpeen lausua valittajan toissijaisesta vaatimuksesta käyttää täyttä tuomiovaltaa. Koska kyseistä väitettä ei sitä paitsi ole perusteltu, se ei täytä Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohdasta johtuvia vaatimuksia ja se on tämän vuoksi jätettävä tutkimatta.
Toiseksi valituksenalaisen tuomion 236 kohdan perustelujen väitetystä puutteellisuudesta on todettava yhtäältä, että pelkästään se, että valittaja on myöntänyt osallistuneensa HP‑osan osalta suoraan kilpailijoiden kanssa käytyyn yhteydenpitoon, vahvistaa unionin yleisen tuomioistuimen väitteen, jonka mukaan valittaja on osallistunut aktiivisesti keskusteluihin muiden kilpailevien tavarantoimittajien kanssa, eikä ole tarpeen osoittaa, että se olisi osallistunut kaikkeen kyseessä olevaan yhteydenpitoon.
Toisaalta unionin yleistä tuomioistuinta ei voida arvostella perustelujen puutteellisuudesta sillä perusteella, että se on katsonut, että hintoja ja määriä koskevat tiedot, tavarantoimittajien luokittelut tai hankintarajoitukset vaikuttivat valittajan hinnoitteluun. Unionin tuomioistuin on nimittäin jo todennut, että yhteistoiminnan ja siihen osallistuvien yritysten markkinakäyttäytymisen välistä syy‑yhteyttä koskee olettama, jonka mukaan mainitut yritykset, kun ne toimivat edelleen markkinoilla, ottavat markkinakäyttäytymisestään päättäessään huomioon kilpailijoidensa kanssa vaihtamansa tiedot (tuomio 21.1.2016, Eturas ym.,
C‑74/14
,
EU:C:2016:42
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin yleisen tuomioistuimen perustelut ovat siis unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaiset.
Näin ollen viides valitusperuste on osittain jätettävä tutkimatta ja se on osittain hylättävä perusteettomana.
Valituksenalaisen tuomion kumoaminen
Kuten tämän tuomion 50–72 kohdassa esitetystä valittajan ensimmäisen valitusperusteen tarkastelusta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen.
Valituksenalainen tuomio on näin ollen kumottava.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun, jos muutoksenhaku todetaan aiheelliseksi. Se voi joko itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen, tai palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi.
Nyt käsiteltävässä asiassa on ratkaistava lopullisesti asia, joka on ratkaisukelpoinen.
Kuten tämän tuomion 31 kohdassa todetaan, unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen tueksi valittaja esitti viisi kanneperustetta.
Valittaja väittää kyseisen kanteen ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa muun muassa, että komissio loukkasi sen puolustautumisoikeuksia, kun se totesi ensimmäistä kertaa riidanalaisessa päätöksessä, että valittaja oli osallistunut useisiin erillisiin kilpailusääntöjen rikkomisiin, jotka muodostavat sen syyksi luetun yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen, ilman että komissio olisi väittänyt näin hallinnollisen menettelyn kuluessa.
Tämän tuomion 54–72 kohdan valossa on katsottava, että komissio loukkasi valittajan puolustautumisoikeuksia, kun se moitti valittajaa riidanalaisessa päätöksessä siitä, että se oli osallistunut useisiin erillisiin kilpailusääntöjen rikkomisiin, jotka muodostavat sen syyksi luetun yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen, vaikka se ei ollut maininnut tätä selvästi väitetiedoksiannossa.
On kuitenkin täsmennettävä, että menettelyvirheestä seuraa päätöksen kumoaminen kokonaan tai osittain ainoastaan, jos osoitetaan, että tämä päätös olisi ilman kyseistä virhettä voinut olla sisällöltään erilainen (tuomio 11.3.2020, komissio v. Gmina Miasto Gdynia ja Port Lotniczy Gdynia Kosakowo,
C‑56/18 P
,
EU:C:2020:192
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa valittajan puolustautumisoikeuksien loukkaaminen johti siihen, että komissio katsoi valittajan olevan vastuussa rikkomisista, joiden osalta se ei ole voinut puolustautua. Jos komissio olisi hallinnollisen menettelyn aikana nimenomaisesti täsmentänyt kunkin sellaisen menettelyn osalta, josta se aikoi valittajaa moittia, minkälaisen luonnehdinnan se aikoi esittää, valittaja olisi mahdollisesti voinut esittää seikkoja, jotka olisivat voineet kyseenalaistaa nämä luonnehdinnat. Tästä seuraa, että ilman tätä loukkaamista riidanalainen päätös olisi voinut olla sisällöltään erilainen.
Näin ollen valittajan kanteensa tueksi esittämä ensimmäinen kanneperuste on hyväksyttävä siltä osin kuin siinä väitetään komission loukanneen sen puolustautumisoikeuksia siltä osin kuin kyse on valittajan osallistumisesta erillisiin rikkomisiin.
Edellä esitetyn perusteella ja tämän tuomion 51–53 kohdassa esitetyn perusteella riidanalaisen päätöksen 1 artiklan h alakohta on kumottava siltä osin kuin siinä todetaan, että valittaja on rikkonut SEUT 101 artiklaa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla useisiin erillisiin rikkomisiin.
Valittaja väittää unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen toisessa kanneperusteessa, että komissio teki ilmeisen oikeudellisen virheen ja laiminlöi perusteluvelvollisuuttaan, koska riidanalaisen päätöksen perustelut ja päätösosa poikkeavat toisistaan.
Nyt käsiteltävässä asiassa on katsottava, että tämän tuomion 86–93 kohdassa esitetyistä syistä riidanalaisen päätöksen 553 perustelukappaleessa olevan taulukon ja kyseisen päätöksen 1 artiklan h alakohdan välillä ei ole minkäänlaista ristiriitaa. Komissiota ei siis voida arvostella siitä, että se olisi tehnyt oikeudellisen virheen tai laiminlyönyt perusteluvelvollisuuttaan tältä osin.
Valittajan unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämä toinen kanneperuste on näin ollen hylättävä.
Valittaja väittää unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen kolmannessa kanneperusteessa, ettei komissio esittänyt näyttöä sen osallistumisesta yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen.
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuin hyväksyy unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 128–147, 150–162, 166–174, 177–187, 190–199, 202–207 ja 210–222 kohdassa esittämät perustelut. Kolmas kanneperuste on näin ollen hylättävä näissä kohdissa esitetyistä syistä.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen neljännessä kanneperusteessa valittaja väittää, ettei komissiolla ole toimivaltaa soveltaa SEUT 101 artiklaa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklaa.
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuin yhtyy unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 43–56 kohdassa esittämiin perusteluihin. Neljäs valitusperuste on näin ollen hylättävä näissä kohdissa esitetyistä syistä.
Valittaja väittää unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen viidennessä kanneperusteessa yhtäältä, että komissio teki tosiseikkoja koskevia virheitä ja oikeudellisia virheitä laskiessaan sakon määrää, ja toisaalta, että se laiminlöi perusteluvelvollisuuttaan.
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuin yhtyy tämän tuomion 139–143 kohdan valossa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 226–239, 243–251, 255–258 ja 262–267 kohdassa esittämiin perusteluihin. Näin ollen valittajan unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämä viides kanneperuste on hylättävä näissä valituksenalaisen tuomion kohdissa esitetyistä syistä.
On myös lausuttava unionin tuomioistuimelle SEUT 261 artiklassa ja asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa myönnetyn täyden tuomiovallan nojalla valittajien maksettavaksi määrättävän sakon määrästä (tuomio 21.1.2016, Galp Energía España ym. v. komissio,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä yhteydessä on muistutettava, että unionin tuomioistuimella on ratkaistessaan asian itse lopullisesti Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan toisen virkkeen nojalla oikeus täyttä tuomiovaltaansa käyttäen korvata komission arviointi omallaan ja siten poistaa määrätty sakko tai uhkasakko taikka alentaa tai korottaa sen määrää (tuomio 21.1.2016, Galp Energía España ym. v. komissio,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuimen on, kun se määrittää määrätyn sakon määrää, itse arvioitava olosuhteet yksittäistapauksessa ja kyseessä olevan rikkomisen luonne (tuomio 21.1.2016, Galp Energía España ym. v. komissio,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän harkintavallan käyttäminen edellyttää asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti, että kunkin seuraamuksen kohteena olevan yrityksen osalta huomioon otetaan kyseessä olevan rikkomisen vakavuus ja kesto muun muassa perustelemista, oikeasuhteisuutta, seuraamusten yksilökohtaista määräämistä ja yhdenvertaista kohtelua koskevia periaatteita noudattaen, eivätkä unionin tuomioistuinta sido komission suuntaviivoissaan määrittelemät ohjeelliset säännöt, vaikka viimeksi mainitut voivatkin ohjata unionin tuomioistuimia niiden käyttäessä täyttä tuomiovaltaansa (tuomio 21.1.2016, Galp Energía España ym. v. komissio,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuin katsoo, ettei mikään niistä seikoista, joihin valittaja on vedonnut nyt käsiteltävässä asiassa, tai mikään oikeusjärjestyksen perusteisiin liittyvä peruste oikeuta sitä, että se käyttäisi täyttä tuomiovaltaansa alentaakseen riidanalaisen päätöksen 2 artiklan h alakohdassa tarkoitetun sakon määrää.
Kaiken edellä esitetyn perusteella riidanalaisen päätöksen 1 artiklan h alakohta on kumottava siltä osin kuin siinä todetaan, että valittajat ovat rikkoneet SEUT 101 artiklaa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla useisiin erillisiin rikkomisiin, ja kanne on hylättävä muilta osin.
Oikeudenkäyntikulut
Työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus hyväksytään ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 138 artiklan 3 kohdassa täsmennetään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan. Unionin tuomioistuin voi kuitenkin päättää, että asianosainen vastaa omien kulujensa lisäksi osasta toisen asianosaisen kuluja, jos tämä on perusteltua asiassa ilmenneiden seikkojen vuoksi.
Valittaja on nyt käsiteltävässä asiassa vaatinut komission velvoittamista korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut, ja komissio on hävinnyt asian muutoksenhakuvaiheessa ja osittain ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiensä vaatimusten osalta. Osa valittajan kanneperusteista on hylätty ensimmäisessä oikeusasteessa. Unionin tuomioistuin katsoo kuitenkin, että kun otetaan huomioon käsiteltävän asian olosuhteet, komission on vastattava sekä ensimmäisessä oikeusasteessa käytyyn menettelyyn että muutoksenhakumenettelyyn liittyvistä omista oikeudenkäyntikuluistaan, minkä lisäksi se on velvoitettava korvaamaan kaikki valittajalle tämän valituksen yhteydessä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut sekä puolet sille ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista. Valittaja vastaa puolesta ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Unionin yleisen tuomioistuimen 12.7.2019 antama tuomio Quanta Storage vastaan komissio (
T‑772/15
,
EU:T:2019:519
) kumotaan.

2)
SEUT 101 artiklan ja ETA‑sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia AT.39639 – Optiset levyasemat) 21.10.2015 tehdyn komission päätöksen C(2015) 7135 final 1 artiklan h alakohta kumotaan siltä osin kuin siinä todetaan, että Quanta Storage Inc. on rikkonut SEUT 101 artiklaa ja Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla 14.2.–28.10.2008 useisiin erillisiin rikkomisiin.

3)
Kanne hylätään muilta osin.

4)
Euroopan komissio vastaa sekä ensimmäisessä oikeusasteessa käytyyn menettelyyn että muutoksenhakumenettelyyn liittyvistä omista oikeudenkäyntikuluistaan, minkä lisäksi se velvoitetaan korvaamaan kaikki Quanta Storage Inc:lle tämän valituksen yhteydessä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut sekä puolet sille ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.

5)
Quanta Storage Inc. vastaa puolesta ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.