CELEX: 62018CJ0519
Zahtjev za prethodnu odluku
Politika useljavanja
Pravo na spajanje obitelji
Direktiva 2003/86/EZ
Članak 10. stavak 2.
Fakultativne odredbe
Uvjeti za ostvarenje prava na spajanje obitelji
Član obitelji izbjeglice koji nije naveden u članku 4.
Pojam ‚osoba koja je ovisna o izbjeglici’

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavaka 2. i 3. i članka 10. stavka 2. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (
SL 2003., L 251, str. 12
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe TB i Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Ured za imigraciju i azil, Mađarska) u vezi s odbijanjem tog ureda zahtjeva za izdavanje dozvole boravka u svrhu spajanja obitelji sestri zainteresirane osobe.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uvodne izjave 2., 4. i 8. Direktive 2003/86 glase:
„(2)
U skladu s obvezom zaštite obitelji i poštovanja obiteljskog života, ugrađeno[m] u mnogim instrumentima međunarodnog prava, trebale bi se usvojiti mjere koje se odnose na spajanje obitelji. Ova Direktiva poštuje temeljna prava i pridržava se načela priznatih posebno u članku 8. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda te u Povelji Europske unije o temeljnim pravima.
[…]
(4)
Spajanje obitelji prijeko je potreban način omogućavanja obiteljskog života. Ono pomaže stvaranju sociokulturne stabilnosti koja omogućava integraciju državljana trećih zemalja u državama članicama, što također služi promicanju ekonomske i socijalne kohezije, temeljnom cilju Zajednice navedenom u Ugovoru.
[…]
(8)
Posebna pažnja trebala bi se pokloniti izbjegličkoj situaciji u vezi s razlozima koji su ih natjerali na bijeg iz svoje zemlje i priječe im tamo vođenje normalnog obiteljskog života. Povoljniji uvjeti trebali bi se stoga predvidjeti za ostvarenje njihovog prava na spajanje obitelji.”
U članku 1. te direktive predviđeno je:
„Cilj ove Direktive je utvrditi uvjete za ostvarenje prava na spajanje obitelji državljana trećih zemalja koji zakonito borave na teritoriju država članica.”
Članak 3. stavak 5. navedene direktive glasi:
„Ova Direktiva ne utječe na mogućnost država članica za usvajanje ili održavanje povoljnijih odredbi.”
U članku 4. stavcima 1. do 3. iste direktive određuje se:
„1.   Na temelju ove Direktive i podložno udovoljavanju uvjetima utvrđenima u poglavlju IV. i članku 16., države članice dopuštaju ulazak i boravište, sljedećim članovima obitelji:
(a)
sponzorovom supružniku;
(b)
maloljetnoj djeci sponzora i njegovog/njezinog supružnika, uključujući [posvojenu] djecu […];
(c)
maloljetnoj djeci uključujući posvojenu djecu supružnika kada sponzor ima skrbništvo i djeca su ovisna o njemu ili njoj. […]
(d)
maloljetnoj djeci uključujući posvojenu djecu supružnika kada supružnik ima skrbništvo i djeca su ovisna o njemu ili njoj. […]
[…]
2.   Slijedom ove Direktive i u skladu s uvjetima utvrđenim u poglavlju IV., države članice mogu zakonom ili propisom dopustiti ulazak i [boravak], sljedećim članovima obitelji:
(a)
rodbini u prvom stupnju u izravnoj uzlaznoj liniji sponzora ili njegovog ili njenog supružnika, kada su ovisni o njima i ne uživaju odgovarajuću obiteljsku potporu u državi podrijetla;
(b)
odrasloj neoženjenoj/neudanoj djeci sponzora ili njegovog ili njezinog supružnika, kada oni nisu objektivno u mogućnosti skrbiti se za […] vlastite potrebe zbog svoga zdravstvenog stanja.
3.   Slijedom ove Direktive i u skladu s uvjetima utvrđenim u poglavlju IV., države članice mogu na osnovu zakona ili propisa dopustiti ulazak i [boravak] nevjenčanom partneru koji je državljanin treće zemlje i s kojim je sponzor u uredno dokazanom stabilnom dugoročnom odnosu, ili državljanin[u] treće zemlje koji je vezan uz sponzora registriranim partnerstvom u skladu s člankom 5. stavkom 2., neoženjenoj/neudanoj maloljetnoj djeci, uključujući posvojenu djecu, kao i [punoljetnoj] neoženjenoj[/neudanoj] djeci koja nisu objektivno u mogućnosti skrbiti se za […] vlastite potrebe [zbog svoga] zdravstvenog stanja […].
Države članice mogu odlučiti postupati s registriranim partnerima jednako kao sa supružnicima u pogledu spajanja obitelji.”
U članku 10. Direktive 2003/86, koji se nalazi u njezinu poglavlju V., naslovljenom „Spajanje obitelji izbjeglica”, propisuje se:
„1.   Na definiciju članova obitelji primjenjuje se članak 4., osim što se treći podstavak njegovog stavka 1. ne primjenjuje na djecu izbjeglica.
2.   Države članice mogu dopustiti spajanje obitelji drugih članova obitelji koji nisu navedeni u članku 4. ako su ovisni o izbjeglici.
3.   Ako je izbjeglica maloljetna osoba bez pratnje, države članice:
(a)
dopuštaju ulazak i [boravak] u svrhe spajanja obitelji njegove/njezine rodbine u prvom stupnju izravne uzlazne linije bez primjene uvjeta utvrđenih člankom 4. stavkom 2. točkom (a);
(b)
mogu dopustiti ulazak i [boravak] u svrhe [spajanja] obitelji njihovog/njezinog zakonskog skrbnika ili bilo kojeg drugog člana obitelji, kada izbjeglica nema rodbine [u] izravnoj uzlaznoj liniji ili se takva rodbina ne može pronaći.”
U skladu s člankom 17. te direktive:
„Države članice uzimaju u obzir prirodu i čvrstoću obiteljskih odnosa osobe, trajanje njezinog [boravka] u državi članici i postojanje obiteljskih, kulturnih i socijalnih veza s njegovom/njezinom državom podrijetla prilikom odbijanja zahtjeva, povlačenja ili odbijanja obnavljanja [dozvole boravka] ili odlučivanja o nalogu za premještaj sponzora ili članova njegove obitelji.”
Mađarsko pravo
Člankom 19. a harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvényja (Zakon br. II iz 2007. o ulasku i boravku državljana trećih zemalja, u daljnjem tekstu: Zakon iz 2007.) određuje se:
„1.   Dozvola boravka u svrhu spajanja obitelji može se izdati državljaninu treće zemlje koji je član obitelji državljanina treće zemlje koji ima dozvolu boravka, ulaska, poslovnog nastana, privremenog poslovnog nastana, nacionalnu dozvolu poslovnog nastana ili dozvolu poslovnog nastana EZ‑a odnosno član obitelji osobe koja u skladu s posebnim zakonom posjeduje dozvolu boravka ili dozvolu stalnog boravka (u daljnjem tekstu i općenito: sponzor).
[…]
4.   Dozvola boravka u svrhu osiguranja spajanja obitelji može se izdati:
(a)
roditelju uzdržavaniku;
(b)
bratu ili sestri i srodniku u uzlaznoj i silaznoj izravnoj liniji, ako se zbog svojeg zdravstvenog stanja nisu u mogućnosti skrbiti za vlastite potrebe,
sponzora ili njegova supružnika ili osobe kojoj je priznat status izbjeglice.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Osobi TB 7. rujna 2015. mađarsko nadležno tijelo priznalo je status izbjeglice. Njegova sestra 12. siječnja 2016. diplomatskom predstavništvu Mađarske u Teheranu (Iran) podnijela je zahtjev za izdavanje dozvole boravka u svrhu spajanja obitelji s osobom TB i za izdavanje vize kojom bi joj se omogućilo da preuzme tu dozvolu boravka.
Taj zahtjev odbijen je odlukom prvostupanjskog tijela, koju je potvrdilo drugostupanjsko tijelo, s obrazloženjem da je, s jedne strane, sestra osobe TB s ciljem dobivanja zatražene dozvole boravka nadležnom tijelu dostavila neistinite podatke i da, s druge strane, s obzirom na svoje kvalifikacije i zdravstveno stanje, nije dokazala da nije u mogućnosti skrbiti se za vlastite potrebe zbog svojeg zdravstvenog stanja, imajući u vidu da je prema liječničkim dokumentima priloženima njezinu zahtjevu patila od depresije koja zahtijeva redoviti liječnički nadzor.
Osoba TB protiv te odluke o odbijanju podnijela je žalbu sudu koji je uputio zahtjev. U prilog toj žalbi ističe, među ostalim, da se pravilom iz članka 19. stavka 4. točke (b) Zakona iz 2007. – na temelju kojeg brat ili sestra osobe koja ima status izbjeglice može dobiti dozvolu boravka u svrhu spajanja obitelji pod uvjetom da zbog svojeg zdravstvenog stanja nije u mogućnosti skrbiti se za vlastite potrebe – povređuje članak 10. stavci 1. i 2. Direktive 2003/86.
Sud koji je uputio zahtjev, koji dvoji u pogledu usklađenosti tog pravila s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2003/86, ističe da uvjet koji je na taj način predviđen u tom članku 19. stavku 4. točki (b) nije u skladu s uvjetom predviđenim navedenim člankom 10. stavkom 2., kojim se državama članicama dopušta da odobre spajanje članova obitelji koji nisu navedeni u članku 4. te direktive, poput braće i sestara izbjeglice, pod uvjetom da „su ovisni” o njemu. Prema tome, uvjet predviđen navedenim člankom 19. stavkom 4. točkom (b) odgovara uvjetu iz članka 4. stavka 2. točke (b) i članka 4. stavka 3. navedene direktive u dijelu u kojem se odnosi na spajanje obitelji, i to ne braće i sestara izbjeglice, nego punoljetne neoženjene/neudane djece sponzora ili njegova bračnog druga kao i neoženjene/neudane zajedničke djece sponzora i njegova partnera.
Stoga se taj sud pita, kao prvo, protivi li se članku 10. stavku 2. Direktive 2003/86 to da država članica koja se koristi mogućnošću ostavljenom tom odredbom time što dopušta spajanje članova obitelji koji nisu navedeni u članku 4. te direktive podvrgne to spajanje uvjetima različitima od onih predviđenih tom prvom odredbom.
U tom pogledu navedeni sud ističe da je Kúria (Vrhovni sud, Mađarska) u ranijoj presudi smatrala – a da pritom nije uputila zahtjev za prethodnu odluku – da na to pitanje treba odgovoriti niječno i da se stoga člankom 19. stavkom 4. točkom (b) Zakona iz 2007. ne povređuje navedeni članak 10. stavak 2.
Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iako države članice u skladu s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2003/86 mogu odobriti spajanje članova obitelji koji nisu navedeni u njezinu članku 4. i tako odstupiti od definicije pojma „član obitelji” iz potonjeg članka, one, naprotiv, ne mogu odstupiti od uvjeta predviđenog u tom članku 10. stavku 2. prema kojem navedeni članovi mogu imati pravo na spajanje obitelji ako su ovisni o izbjeglici.
Kao drugo, u slučaju potvrdnog odgovora na pitanje navedeno u točki 14. ove presude, sud koji je uputio zahtjev pita se o tumačenju pojma osobe „ovisn[e] o izbjeglici” u smislu Direktive 2003/86.
S tim u vezi taj sud ističe da se u verziji na jeziku postupka članak 10. stavak 2. te direktive odnosi na članove obitelji koje izbjeglica uzdržava („
a menekült eltartottle
”), dok se u verziji na engleskom jeziku tom odredbom upućuje na članove obitelji koji se s izbjeglicom nalaze u odnosu ovisnosti („
dependent on the refugee
”). Sud koji je uputio zahtjev dvoji u pogledu pitanja jesu li ti izrazi u potpunosti jednakovrijedni.
Osim toga, pita se zahtijeva li pojam osobe „ovisn[e] o izbjeglici” sveukupnu ocjenu različitih elemenata koji karakteriziraju ovisnost ili je dovoljno postojanje samo jednog od tih elemenata, poput nemogućnosti dotičnog člana obitelji da se zbog svojeg zdravstvenog stanja skrbi za vlastite potrebe, tako da država članica može temeljeći se samo na tom elementu smatrati da član obitelji koji ne ispunjava taj uvjet nije ovisan o sponzoru a da pritom ne provodi pojedinačnu ocjenu situacije tog člana. U tom pogledu navedeni sud ističe da, prema mišljenju Kúrije (Vrhovni sud), iz sudske prakse Suda proizlazi da taj pojam podrazumijeva ne samo materijalnu nego i fizičku i intelektualnu ovisnost, tako da se odnos s osobom koja je ovisna o izbjeglici može na taj način okarakterizirati kao složeni odnos ovisnosti kojeg je materijalna ovisnost samo jedan element.
Kao treće, u slučaju niječnog odgovora na pitanje navedeno u točki 14. ove presude, sud koji je uputio zahtjev pita se jesu li države članice slobodne propisati bilo koji uvjet, uključujući one predviđene u članku 4. stavcima 2. i 3. Direktive 2003/86, i, prema potrebi, postavlja pitanje o dosegu uvjeta predviđenog u navedenom članku 4. stavku 3. u vezi s činjenicom da članovi obitelji o kojima je riječ zbog svojeg zdravstvenog stanja objektivno nisu u mogućnosti skrbiti se za vlastite potrebe.
U tim je okolnostima Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Sud za upravne i radne sporove u Budimpešti, Mađarska) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 10. stavak 2. Direktive [2003/86] tumačiti na način da država članica može – kada na temelju tog članka odobrava ulazak članu obitelji koji nije naveden u članku 4. [te direktive] – na potonjeg primijeniti isključivo uvjet utvrđen u tom članku 10. stavku 2. (da je ‚ovisan o izbjeglici’)?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, obilježava li stanje ‚ovisnosti’ osobe (‚
dependency
’) u smislu članka 4. stavka 2. točke (a) Direktive [2003/86] činjenično stanje u kojem se kumulativno pojavljuju različiti oblici ovisnosti ili je dovoljno da postoji samo neki od njezinih oblika, ovisno o posebnim okolnostima svakog slučaja, da bi se potvrdilo postojanje takvog stanja? S tim u vezi, je li u skladu s uvjetom utvrđenim u članku 10. stavku 2. [te direktive] (da je član obitelji ‚ovisan o izbjeglici’) nacionalna odredba kojom se isključuje svaku pojedinačnu ocjenu slučaja i uzima u obzir samo jedan činjenični element, svojstvo ovisnosti osobe (‚[nije] u mogućnosti skrbiti se za vlastite potrebe zbog svoga zdravstvenog stanja’), kao jedini koji može potvrditi ispunjenje tog uvjeta?
3.
U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje i, prema tome, prihvaćanja mogućnosti da država članica primijeni i neki drugi uvjet osim onog iz članka 10. stavka 2. Direktive [2003/86] (da je član obitelji ‚ovisan o izbjeglici’), je li ona ovlaštena, ako to smatra prikladnim, postaviti bilo koji uvjet, uključujući i one koji su u članku 4. stavcima 2. i 3. [te direktive] ustanovljeni u pogledu drugih članova obitelji, ili smije primijeniti isključivo uvjet iz članka 4. stavka 3. [navedene direktive]? U tom slučaju, što podrazumijeva uvjet iz članka 4. stavka 3. Direktive prema kojem su članovi obitelji ‚
objectively unable to provide for their own needs on account of their state of health
’? Treba li ga tumačiti na način da se član obitelji ne može [skrbiti] ‚za […] vlastite potrebe’ ili na način da ‚[nije] u mogućnosti’ brinuti se ‚o sebi’ ili ovisno o slučaju na neki drugi način?”
Prethodna pitanja
Uvodna očitovanja
Mađarska vlada tvrdi da su prethodna pitanja nedopuštena zbog svojeg hipotetskog karaktera. Naime, navodi da se ta pitanja temelje na pogrešnoj pretpostavci da je Mađarska člankom 19. stavkom 4. točkom (b) Zakona iz 2007. provela članak 10. stavak 2. Direktive 2003/86, iako ta država članica o tome nije obavijestila Komisiju na temelju članka 20. te direktive.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom toga, kad se postavljena pitanja odnose na tumačenje pravnog pravila Unije, Sud je načelno dužan donijeti odluku (presuda od 10. prosinca 2018., Wightman i dr.,
C‑621/18
,
EU:C:2018:999
, t.
26.
).
Iz navedenog proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o prethodnom pitanju koje je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje pravila Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na upućena pitanja (presuda od 10. prosinca 2018., Wightman i dr.,
C‑621/18
,
EU:C:2018:999
, t.
27.
).
U ovom slučaju valja naglasiti da je, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, mađarski zakonodavac donošenjem članka 19. stavka 4. točke (b) Zakona iz 2007. očito htio provesti članak 10. stavak 2. Direktive 2003/86, s obzirom na to da se potonjom odredbom državama članicama dodjeljuje sloboda izbora koja je sastavni dio sustava uspostavljenog navedenom direktivom (vidjeti u tom pogledu po analogiji presudu od 21. prosinca 2011., N. S. i dr.,
C‑411/10 i C‑493/10
,
EU:C:2011:865
, t.
65.
do
68.
).
Sud je u okviru podjele nadležnosti između sudova Unije i nacionalnih sudova dužan uzeti u obzir činjenični i pravni okvir unutar kojeg su postavljena prethodna pitanja, kako je on određen odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku. Prema tome, kakve god bile kritike koje je mađarska vlada uputila protiv tumačenja nacionalnog prava koje je usvojio sud koji je uputio zahtjev, ispitivanje ovog zahtjeva za prethodnu odluku mora se provesti uzimajući u obzir to tumačenje (vidjeti u tom smislu presudu od 21. lipnja 2016., New Valmar,
C‑15/15
,
EU:C:2016:464
, t.
25.
).
Činjenica da Mađarska na temelju članka 20. Direktive 2003/86 nije obavijestila Komisiju o navedenom članku 19. stavku 4. točki (b), kao mjeri kojom se prenosi članak 10. stavak 2. te direktive, ne može izmijeniti to utvrđenje. Naime, činjenica da dotična država članica nije obavijestila Komisiju o nekoj nacionalnoj odredbi nije dovoljna da bi se isključilo da se navedenom mjerom provodi odredba direktive.
Prigovor nedopuštenosti stoga valja odbiti.
Osim toga, valja istaknuti da svojim drugim i trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev također pita Sud o tumačenju članka 4. stavaka 2. i 3. Direktive 2003/86.
Međutim, te odredbe odnose se na situacije različite od one o kojoj je riječ u glavnom postupku jer se tiču spajanja obitelji s drugim članovima obitelji izbjeglice koji nisu njegova sestra.
Sama činjenica da se u okviru provedbe članka 10. stavka 2. Direktive 2003/86 mađarski zakonodavac koristio izrazima koji odgovaraju onima iz njezina članka 4. stavaka 2. i 3. nije dovoljna da bi se opravdao zahtjev za tumačenje tih odredbi. Naime, sud koji je uputio zahtjev nije u svojem zahtjevu za prethodnu odluku naveo da je mađarski zakonodavac pri donošenju članka 19. stavka 4. točke (b) Zakona iz 2007. na takve odredbe želio izravno i bezuvjetno uputiti (vidjeti u tom pogledu presude od 18. listopada 2012., Nolan,
C‑583/10
,
EU:C:2012:638
, t.
47.
i od 7. studenoga 2018., C i A,
C‑257/17
,
EU:C:2018:876
, t.
33.
).
Iz toga slijedi da u okviru ovog predmeta nije potrebno tumačiti članak 4. stavke 2. i 3. Direktive 2003/86.
Meritum
Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 10. stavak 2. Direktive 2003/86 tumačiti na način da mu se protivi to da država članica odobrava spajanje sestri izbjeglice samo ako se ona zbog svojeg zdravstvenog stanja nije u mogućnosti skrbiti za vlastite potrebe.
U skladu s člankom 1. Direktive 2003/86, njezin je cilj utvrditi uvjete za ostvarenje prava na spajanje obitelji državljana trećih zemalja koji zakonito borave na teritoriju država članica.
U tom kontekstu, u članku 4. te direktive nabrajaju se članovi obitelji državljanina treće zemlje u pogledu kojih države članice moraju ili mogu, ovisno o slučaju, priznati pravo na spajanje obitelji u smislu navedene direktive.
Međutim, iz uvodne izjave 8. iste direktive proizlazi da su njome za izbjeglice predviđeni povoljniji uvjeti za ostvarenje prava na spajanje obitelji, s obzirom na to da se njihovoj situaciji treba posvetiti posebna pozornost u vezi s razlozima koji su ih natjerali na bijeg iz njihove zemlje i ondje im priječe vođenje normalnog obiteljskog života (presuda od 12. travnja 2018., A i S,
C‑550/16
,
EU:C:2018:248
, t.
32.
).
Jedan od tih povoljnijih uvjeta naveden je u članku 10. stavku 2. Direktive 2003/86.
Naime, iako je na temelju članka 10. stavka 1. te direktive njezin članak 4. primjenjiv na izbjeglice, osim iznimke iz članka 4. stavka 1. trećeg podstavka, koja se ne primjenjuje na djecu izbjeglica, člankom 10. stavkom 2. navedene direktive, osim toga, državama članicama dopušta se da pravo na spajanje obitelji u smislu navedene direktive priznaju članovima obitelji izbjeglice koji nisu navedeni u tom članku 4.
S obzirom na navedeno, kao prvo, valja istaknuti da je članak 10. stavak 2. fakultativan. Tako se tom odredbom svakoj državi članici prepušta da odluči o proširenju područja primjene
ratione personae
Direktive 2003/86 koje je njome propisano.
Osim toga, kao što je to u biti naveo nezavisni odvjetnik u točki 37. svojeg mišljenja, navedenim člankom 10. stavkom 2. državama članicama također se ostavlja široka margina prosudbe da među članovima obitelji izbjeglice koji nisu navedeni u članku 4. navedene direktive odrede one članove obitelji kojima te države članice žele dopustiti spajanje s izbjeglicom koji boravi na njihovu teritoriju.
Kao drugo, valja naglasiti da je manevarski prostor koji države članice imaju pri provedbi tog članka 10. stavka 2., međutim, ograničen uvjetom kojem se tom odredbom podređuje takva provedba. Naime, iz samog teksta navedenog članka 10. stavka 2. proizlazi da države članice mogu odobriti spajanje obitelji drugim članovima obitelji izbjeglice koji nisu navedeni u članku 4. Direktive 2003/86 ako su ovisni o izbjeglici.
Stoga, kao prvo, pod prijetnjom oduzimanja korisnog učinka članku 10. stavku 2. Direktive 2003/86, valja ga tumačiti na način da se protivi tomu da država članica odobrava spajanje obitelji članu obitelji izbjeglice koji nije naveden u članku 4. te direktive ako nije ovisan o izbjeglici. Nacionalna odredba kojom se taj uvjet ne poštuje protivna je ciljevima Direktive 2003/86 zbog toga što se njome dopušta dodjela statusa koji proizlazi iz te direktive osobama koje ne ispunjavaju uvjete za dodjelu (vidjeti po analogiji presude od 27. lipnja 2018., Diallo,
C‑246/17
,
EU:C:2018:499
, t.
55.
i od 23. svibnja 2019., Bilali,
C‑720/17
,
EU:C:2019:448
, t.
44.
).
Međutim, to utvrđenje ne dovodi u pitanje mogućnost koja se državama članicama priznaje u članku 3. stavku 5. navedene direktive da pravo ulaska i boravka pod povoljnijim uvjetima dodijele samo na temelju svojeg nacionalnog prava.
Kao drugo, kada je riječ o značenju koje valja dati uvjetu koji se sastoji od toga da se bude „ovisan o” izbjeglici, valja podsjetiti na to da iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se izrazi odredbe prava Unije koja ne sadržava izričito upućivanje na pravo država članica radi određivanja njezina smisla i dosega u pravilu moraju autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Europskoj uniji (presuda od 29. srpnja 2019., Spiegel Online,
C‑516/17
,
EU:C:2019:625
, t.
62.
i navedena sudska praksa).
Budući da članak 10. stavak 2. Direktive 2003/86 u pogledu navedenog uvjeta ne sadržava nikakvo upućivanje na nacionalno pravo država članica, taj uvjet valja samostalno i ujednačeno tumačiti.
U tom pogledu valja napomenuti da je Sud već tumačio uvjet prema kojem je član obitelji u okviru Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (
SL 2004., L 158, str. 77
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42. i ispravak
SL 2016., L 87, str. 36
.) ovisan o sponzoru.
Prema toj sudskoj praksi, svojstvo da je član obitelji „[ovisan]” o građaninu Unije koji je nositelj prava boravka pretpostavlja utvrđenje postojanja situacije stvarne ovisnosti. Ta ovisnost proizlazi iz činjenične situacije koju obilježava okolnost da materijalnu potporu članu obitelji osigurava nositelj prava boravka (presude od 19. listopada 2004., Zhu i Chen,
C‑200/02
,
EU:C:2004:639
, t.
43.
, od 8. studenoga 2012., Iida,
C‑40/11
,
EU:C:2012:691
, t.
55.
, od 16. siječnja 2014., Reyes,
C‑423/12
,
EU:C:2014:16
, t.
20.
i
21.
i od 13. rujna 2016., Rendón Marín,
C‑165/14
,
EU:C:2016:675
, t.
50.
).
Kako bi se utvrdilo postojanje takve ovisnosti, država članica domaćina mora procijeniti je li, uzimajući u obzir njegove ekonomske i socijalne uvjete, član obitelji nesposoban skrbiti se za svoje osnovne potrebe. Potreba za materijalnom potporom mora postojati u državi podrijetla ili u državi iz koje dolazi član obitelji u trenutku kada zahtijeva da se pridruži građaninu Unije (vidjeti u tom smislu presude od 9. siječnja 2007., Jia,
C‑1/05
,
EU:C:2007:1
, t.
37.
i od 16. siječnja 2014., Reyes,
C‑423/12
,
EU:C:2014:16
, t.
22.
i
30.
).
Radi tumačenja pojma člana obitelji koji je ovisan o izbjeglici u smislu Direktive 2003/86 u obzir valja uzeti navedenu sudsku praksu. Naime, direktive 2004/38 i 2003/86 imaju slične ciljeve da u državi članici domaćinu osiguraju i promiču spajanje obitelji državljana drugih država članica ili trećih zemalja koji u njoj zakonito borave.
Međutim, također valja voditi računa o činjenici da, kako se na to podsjeća u uvodnoj izjavi 8. Direktive 2003/86 i kao što to proizlazi iz točke 35. ove presude, izbjegličkoj situaciji treba posvetiti posebnu pozornost s obzirom na to da su izbjeglice bili prisiljeni napustiti svoju zemlju i da im je ondje onemogućeno voditi normalan obiteljski život, da su možda dulje razdoblje prije nego što im je odobren status izbjeglice bili odvojeni od svoje obitelji i da je često nemoguće ili opasno za izbjeglice ili članove njihove obitelji da podnesu službene dokumente ili da stupe u kontakt s tijelima svoje zemlje podrijetla (vidjeti u tom smislu presude od 7. studenoga 2018., K i B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
, t.
53.
i od 13. ožujka 2019., E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
, t.
66.
).
U tom pogledu, zahtijevati da izbjeglica na datum kada je podnesen zahtjev za spajanje obitelji uistinu osigurava materijalnu potporu članu svoje obitelji u državi podrijetla ili državi iz koje potonji dolazi može za posljedicu imati isključenje članova obitelji izbjeglice koji su o njemu stvarno ovisni iz područja primjene članka 10. stavka 2. Direktive 2003/86 samo zato što im izbjeglica ne može ili više ne može pružati materijalnu potporu koja im je potrebna da bi se skrbili za svoje osnovne potrebe u svojoj državi podrijetla ili državi iz koje dolaze. Ne može se isključiti da izbjeglica ne može ili više ne može osigurati takvu potporu zbog čimbenika koji su neovisni o njegovoj volji, poput materijalne nemogućnosti dostave potrebnih sredstava ili straha od dovođenja u pitanje sigurnosti članova njegove obitelji ako s njima stupi u kontakt.
Stoga treba smatrati da je član obitelji izbjeglice o njemu ovisan u smislu članka 10. stavka 2. Direktive 2003/86 ako je o njemu stvarno ovisan u smislu da se, s jedne strane, s obzirom na svoje ekonomske i socijalne uvjete na datum kada je zatražio da se pridruži izbjeglici, ne može skrbiti za svoje osnovne potrebe u svojoj državi podrijetla ili državi iz koje dolazi i da je, s druge strane, utvrđeno da mu izbjeglica stvarno osigurava materijalnu potporu ili da je, s obzirom na sve relevantne okolnosti – poput stupnja srodstva dotičnog člana obitelji s izbjeglicom, prirode i čvrstoće njegovih drugih obiteljskih veza kao i dobi i ekonomske situacije njegovih drugih rođaka – izbjeglica u najboljem položaju da mu osigura potrebnu materijalnu potporu.
To tumačenje potkrijepljeno je člankom 17. Direktive 2003/86, kojim se zahtijeva pojedinačno ispitivanje zahtjeva za spajanje obitelji u okviru kojeg, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 8. te direktive, valja, među ostalim, voditi računa o posebnostima povezanima sa sponzorovim statusom izbjeglice (vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2018., K i B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
, t.
53.
).
Kao treće, iz prethodno navedenog proizlazi da je – iako se, kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, u određenim jezičnim verzijama navedeni članak 10. stavak 2. odnosi na situaciju ovisnosti člana obitelji o izbjeglici, dok se u drugim verzijama ta odredba odnosi na svojstvo člana obitelji kojeg navedeni izbjeglica uzdržava – takva razlika nebitna glede tumačenja uvjeta predviđenog u navedenom članku 10. stavku 2.
Na trećem mjestu valja istaknuti da države članice prilikom korištenja mogućnošću koja im je ostavljena u članku 10. stavku 2. Direktive 2003/86 mogu propisati dodatne zahtjeve u vezi s prirodom odnosa ovisnosti koja je utvrđena u toj odredbi, među ostalim, priznavanjem prava koja proizlaze iz Direktive 2003/86 pod uvjetom da članovi obitelji dotičnog izbjeglice budu o njemu zbog određenih razloga ovisni.
Naime, uvjet koji se odnosi na postojanje odnosa ovisnosti između izbjeglice i člana njegove obitelji treba tumačiti na način da se njime iz mogućnosti priznate u članku 10. stavku 2. Direktive 2003/86 nastoji isključiti članove obitelji izbjeglice koji nisu navedeni u članku 4. te direktive koji o njemu nisu ovisni, pri čemu se državi članici koja odlučuje o korištenju takvom mogućnošću ne nameće obveza automatskog priznavanja svim članovima ili dijelu članova obitelji izbjeglice, koji nisu navedeni u članku 4. navedene direktive, prava na spajanje čim o izbjeglici postanu ovisni.
U tom pogledu valja istaknuti, s jedne strane, da su razlike koje mogu proizići iz činjenice da je svaka država članica na taj način slobodna pobliže odrediti prirodu odnosa ovisnosti na temelju koje se prema njezinim nacionalnim propisima članovima obitelji izbjeglice koji nisu navedeni u članku 4. Direktive 2003/86 omogućava priznavanje prava na spajanje obitelji u smislu navedene direktive u potpunosti pomirljive s prirodom i ciljem članka 10. stavka 2. navedene direktive. Naime, već iz točaka 38. do 40. ove presude proizlazi da je taj članak 10. stavak 2. zakonodavac Unije zamislio kao fakultativnu odredbu provedba koje državama članicama ostavlja marginu prosudbe, tako da razlike u nacionalnim propisima kojima se takva mogućnost provodi same po sebi proizlaze iz odluke navedenog zakonodavca (vidjeti po analogiji presudu od 12. travnja 2018., A i S,
C‑550/16
,
EU:C:2018:248
, t.
47.
).
S druge strane, mogućnost koja je na taj način priznata državama članicama da utvrde dodatne zahtjeve ne dovodi kao takva u pitanje ciljeve koji se općenito nastoje postići Direktivom 2003/86, kako su navedeni u njezinim uvodnim izjavama 4. i 8., a koji se sastoje od olakšavanja integracije dotičnim državljanima trećih zemalja, time što im se omogućava vođenje normalnog obiteljskog života, i propisivanja povoljnijih uvjeta za ostvarivanje prava na spajanje obitelji izbjeglicama uzimajući u obzir njihovu posebnu situaciju. Naime, kao što je to istaknuto u točkama 36. i 37. ove presude, korištenjem mogućnošću koja je otvorena člankom 10. stavkom 2. navedene direktive i odobravanjem spajanja članovima obitelji izbjeglice koji nisu navedeni u njezinu članku 4. dotična država članica već promiče ostvarenje tih ciljeva, čak i ako to spajanje podvrgava strožim uvjetima od onih predviđenih u članku 10. stavku 2.
Naprotiv, zabraniti državi članici propisivanje takvih dodatnih zahtjeva bilo bi protivno samoj logici navedenog članka 10. stavka 2., kojim se, kao što je to utvrđeno u točkama 38. i 39. ove presude, državama članicama omogućava da odluče da nijednom od članova obitelji izbjeglice na koje se ta odredba odnosi ne priznaju pravo na spajanje obitelji kao i da slobodno odrede koji od navedenih članova mogu imati takvo pravo na spajanje.
Osim toga, takvom bi se zabranom moglo spriječiti ostvarenje ciljeva navedenih u točki 58. ove presude, tako što bi se države članice poticalo da se ne koriste mogućnošću predviđenom u članku 10. stavku 2. Direktive 2003/86.
Međutim, također valja istaknuti, kao četvrto, da države članice korištenjem mogućnošću koja im je priznata člankom 10. stavkom 2. Direktive 2003/86 provode pravo Unije.
Stoga se marginom prosudbe koja im je priznata navedenim člankom 10. stavkom 2. države članice ne smiju koristiti na način kojim bi se ugrozio cilj Direktive 2003/86 i njezin koristan učinak (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2019., E.,
C‑635/17
,
EU:C:2019:192
, t.
53.
).
U tom pogledu, kao što je to utvrđeno u točkama 36., 50. i 53. ove presude, s jedne strane, pri provedbi Direktive 2003/86 posebnu pozornost treba posvetiti izbjegličkoj situaciji, dok se, s druge strane, njezinim člankom 17. zahtijeva pojedinačno ispitivanje zahtjevâ za spajanje obitelji.
Nadalje, kao što je to, uostalom, potvrđeno uvodnom izjavom 2. Direktive 2003/86, njome se mora poštovati Povelja Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
Doduše, odredbe Povelje ne mogu se tumačiti na način da se njima državama članicama uskraćuje margina prosudbe kojom raspolažu kad odluče provesti članak 10. stavak 2. Direktive 2003/86 i ispitati zahtjeve za spajanje obitelji podnesene na temelju te odredbe. Međutim, odredbe te direktive tijekom tog ispitivanja moraju se tumačiti i primjenjivati osobito s obzirom na članak 7. Povelje, kojim je, među ostalim pravima, uspostavljeno pravo na poštovanje obiteljskog života (vidjeti u tom smislu presudu od 21. travnja 2016., Khachab,
C‑558/14
,
EU:C:2016:285
, t.
28.
).
Naposljetku, u skladu s načelom proporcionalnosti, koje je dio općih načela prava Unije, mjere uvedene nacionalnim propisom kojim se provodi članak 10. stavak 2. Direktive 2003/86 moraju biti prikladne za ostvarenje ciljeva tog propisa i njima se ne smije prelaziti ono što je nužno za njihovo ostvarenje (presuda od 21. travnja 2016., Khachab,
C‑558/14
,
EU:C:2016:285
, t.
42.
).
Stoga se nacionalnim propisom kojim se koristi mogućnost predviđena člankom 10. stavkom 2. moraju poštovati temeljna prava zajamčena Poveljom i načelo proporcionalnosti te se ne smije sprečavati pojedinačno ispitivanje zahtjeva za spajanje obitelji, pri čemu se, osim toga, to ispitivanje mora provesti uzimajući u obzir posebnu situaciju u kojoj se izbjeglice nalaze.
Upravo s obzirom na sva prethodna razmatranja valja, kao zadnje, ispitati protivi li se članku 10. stavku 2. Direktive 2003/86 to da država članica priznaje pravo na spajanje obitelji sestri izbjeglice samo ako se ona zbog svojeg zdravstvenog stanja nije u mogućnosti skrbiti za vlastite potrebe.
U tom pogledu valja istaknuti, kao prvo, da sestra izbjeglice ne pripada članovima sponzorove obitelji iz članka 4. Direktive 2003/86. Stoga država članica može takvom članu obitelji izbjeglice priznati pravo na spajanje obitelji u skladu s člankom 10. stavkom 2. iste direktive.
Kao drugo, iz navedenog u točkama 54. do 59. ove presude proizlazi da se tom članku 10. stavku 2. načelno ne protivi to da države članice uvedu dodatni uvjet kojim se zahtijeva da odnos ovisnosti između izbjeglice i člana njegove obitelji bude uzrokovan zdravstvenim stanjem potonjeg.
Nadalje, valja utvrditi da je u kontekstu preciznijeg usklađivanja zakonodavac Unije u članku 4. stavku 2. točki (b) i stavku 3. Direktive 2003/86 izričito državama članicama dopustio da pravo na spajanje obitelji određenih članova obitelji državljanina treće zemlje podrede sličnom uvjetu.
Međutim, iz točke 42. ove presude također proizlazi da država članica radi očuvanja korisnog učinka članka 10. stavka 2. Direktive 2003/86 može dopustiti da se sestri izbjeglice dodijeli pravo na spajanje obitelji na temelju članka 10. stavka 2. Direktive 2003/86 samo ako je ona ovisna o izbjeglici, što podrazumijeva, kao što je to navedeno u točki 52. ove presude, ne samo da se sestra izbjeglice ne može skrbiti za svoje osnovne potrebe nego i da se utvrdilo da joj izbjeglica stvarno osigurava materijalnu potporu ili da je, uzimajući u obzir sve relevantne okolnosti, izbjeglica u najboljem položaju da osigura potrebnu materijalnu potporu.
Osim toga, iz točaka 53. i 63. ove presude također proizlazi da su nadležna nacionalna tijela dužna provesti pojedinačno ispitivanje ispunjenja uvjeta prema kojem je sestra izbjeglice zbog svojeg zdravstvenog stanja o njemu ovisna.
Iz toga slijedi, među ostalim, da se takav zahtjev ne može odbiti samo zato što se stanje od kojeg pati sestra izbjeglice automatski smatra takvim da se njime ne uspostavlja takav odnos ovisnosti.
Točnije, prilikom pojedinačnog ispitivanja zahtjeva mora se na uravnotežen i razuman način uzeti u obzir sve relevantne elemente osobne situacije sestre izbjeglice, poput njezine dobi, razine obrazovanja, profesionalne i financijske situacije kao i njezina zdravstvenog stanja. Osim toga, nacionalna tijela moraju voditi računa o činjenici da opseg potreba može znatno varirati ovisno o pojedincima (vidjeti u tom smislu presudu od 4. ožujka 2010., Chakroun,
C‑578/08
,
EU:C:2010:117
, t.
48.
) kao i o posebnoj situaciji izbjeglica, osobito posebnim poteškoćama s kojima su suočeni u pogledu pribavljanja dokaza u svojoj državi podrijetla.
Na sudu koji je uputio zahtjev je da svoje nacionalno pravo, a osobito članak 19. stavak 4. točku (b) Zakona iz 2007., u najvećoj mogućoj mjeri tumači na način koji je u skladu s tim zahtjevima.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 10. stavak 2. Direktive 2003/86 treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da država članica odobrava spajanje obitelji sestri izbjeglice samo ako se ona zbog svojeg zdravstvenog stanja ne može skrbiti za vlastite potrebe, pod uvjetom da se:
–
s jedne strane, navedena nesposobnost ocjenjuje uzimajući u obzir posebnu situaciju u kojoj se izbjeglice nalaze i nakon pojedinačnog ispitivanja kojim se u obzir uzimaju svi relevantni elementi i da se
–
s druge strane, može utvrditi, također uzimajući u obzir posebnu situaciju u kojoj se izbjeglice nalaze i nakon pojedinačnog ispitivanja kojim se u obzir uzimaju svi relevantni elementi, da izbjeglica stvarno osigurava materijalnu potporu dotičnoj osobi ili da je izbjeglica član obitelji koji je u najboljem položaju da osigura potrebnu materijalnu potporu.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

Članak 10. stavak 2. Direktive Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da država članica odobrava spajanje obitelji sestri izbjeglice samo ako se ona zbog svojeg zdravstvenog stanja ne može skrbiti za vlastite potrebe, pod uvjetom da se:

–
s jedne strane, navedena nesposobnost ocjenjuje uzimajući u obzir posebnu situaciju u kojoj se izbjeglice nalaze i nakon pojedinačnog ispitivanja kojim se u obzir uzimaju svi relevantni elementi i da se

–
s druge strane, može utvrditi, također uzimajući u obzir posebnu situaciju u kojoj se izbjeglice nalaze i nakon pojedinačnog ispitivanja kojim se u obzir uzimaju svi relevantni elementi, da izbjeglica stvarno osigurava materijalnu potporu dotičnoj osobi ili da je izbjeglica član obitelji koji je u najboljem položaju da osigura potrebnu materijalnu potporu.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: mađarski