CELEX: 62021CJ0577
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Privalomasis motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas
Direktyva 2009/103/EB
3 straipsnio ketvirta pastraipa
„Žalos asmeniui“ sąvoka
Privalomojo draudimo teikiama apsauga
Eismo įvykis
Keleivio mirtis
Nepilnamečių vaikų teisė į žalos atlyginimą
Neturtinė žala
Vaiko kančia dėl vieno iš tėvų mirties dėl šio įvykio
Žalos atlyginimas tik patologinės žalos atveju

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1983 m. gruodžio 30 d. Antrosios Tarybos direktyvos 84/5/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo (
OL L 8, 1984, p. 17
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 3), iš dalies pakeistos 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/14/EB (
OL L 149, 2005, p. 14
; toliau ‐ Antroji direktyva), 1 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant LM ir NO ginčą su draudimo įmone
HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung AG
(toliau – HUK-COBURG) dėl reikalavimo, kad ši, remdamasi privalomuoju motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, atlygintų LM ir NO patirtą neturtinę žalą dėl jų motinos mirties per eismo įvykį.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Antroji direktyva
Antrosios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„[1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyvos 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo (
OL L 103, 1972, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 10)] 3 straipsnio 1 dalyje nurodytas draudimas privalomai apima draudiminę apsaugą ir turtui padarytos žalos, ir žalos asmeniui atveju.“
Direktyva 2009/103/EB
2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/103/EB dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo patikrinimo (
OL L 263, 2009, p. 11
) kodifikuotos ir nuo 2009 m. spalio 27 d. panaikintos anksčiau galiojusios direktyvos dėl privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo, įskaitant Antrąją direktyvą. Remiantis Direktyvos 2009/103 II priede pateikta atitikties lentele, Antrosios direktyvos 1 straipsnio 1 dalis atitinka Direktyvos 2009/103 3 straipsnio ketvirtą pastraipą.
Direktyvos 2009/103 1 straipsnyje pateikta tokia apibrėžtis:
„Šioje direktyvoje:
<…>
2.
nukentėjusioji šalis – bet kuris asmuo, turintis teisę gauti transporto priemone padarytos bet kokios žalos atlyginimą;
<…>“
Šios direktyvos 3 straipsnyje „Pareiga apdrausti transporto priemones“ nustatyta:
„Kiekviena valstybė narė, laikydamasi 5 straipsnio, imasi visų tinkamų priemonių užtikrinti, kad būtų apdrausta transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra jos teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė.
Apdraustosios atsakomybės apimtis ir draudimo sąlygos nustatomos remiantis pirmoje pastraipoje nurodytomis priemonėmis.
<…>
Pirmoje pastraipoje nurodytas draudimas privalo suteikti draudimo apsaugą ir dėl žalos turtui, ir dėl žalos asmeniui.“
Minėtos direktyvos 5 straipsnio „Nukrypti nuo pareigos apdrausti transporto priemones leidžiančios nuostatos“ 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta:
„Valstybės narės gali nukrypti nuo 3 straipsnio nuostatų dėl tam tikrų fizinių arba viešųjų ar privačių juridinių asmenų; atitinkama valstybė sudaro tokių asmenų sąrašą ir pateikia jį kitoms valstybėms narėms ir Komisijai.“
Reglamentas (EB) Nr. 593/2008
2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma I) (
OL L 177, 2008, p. 6
) 7 straipsnio „Draudimo sutartys“ 2 dalies antroje pastraipoje numatyta:
„Tiek, kiek šalys nepasirinko taikytinos teisės, draudimo sutarčiai taikoma draudiko įprastos gyvenamosios vietos valstybės teisė. Jei konkrečiu atveju iš visų aplinkybių paaiškėja, kad sutartis akivaizdžiai glaudžiau susijusi su kita valstybe, taikoma tos kitos valstybės teisė.“
Reglamentas (EB) Nr. 864/2007
2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma II) (
OL L 199, 2007, p. 40
) 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Jeigu šiame reglamente nenumatyta kitaip, iš delikto atsirandančiai nesutartinei prievolei taikoma tos šalies teisė, kurioje atsirado žala, neatsižvelgiant į tai, kurioje šalyje įvyko žalą sukėlęs įvykis ir neatsižvelgiant į tai, kurioje šalyje ar šalyse atsirado netiesioginių to įvykio pasekmių.“
Vokietijos teisė
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos
Bürgerliches Gesetzbuch
(Civilinis kodeksas, toliau – BGB) 253 straipsnis „Neturtinė žala“ suformuluotas taip:
„(1)
Reikalauti, kad pinigais būtų atlyginta neturtinė žala, galima tik įstatyme nustatytais atvejais.
(2)
Kai turi būti atlyginta žala dėl kūno sužalojimo, sveikatos surikdymo, teisės į laisvę ar seksualinį apsisprendimą pažeidimo, taip pat gali būti reikalaujama teisingo neturtinės žalos atlyginimo.“
BGB 823 straipsnio „Pareiga atlyginti žalą“ 1 dalyje numatyta:
„Bet kuris asmuo, tyčia ar dėl neatsargumo padaręs neteisėtą žalą kito asmens gyvybei, sveikatai, laisvei, nuosavybei ar kitai teisei, privalo atlyginti kitam asmeniui padarytą žalą.“
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 2007 m. lapkričio 23 d.
Gesetz über den Versicherungsvertrag
(Draudimo sutarties įstatymas;
BGBl
. 2007 I, p. 2631) 115 straipsnio „Teisė į tiesioginį ieškinį“ 1 dalyje nustatyta:
„Trečiasis asmuo taip pat gali pareikalauti, kad draudikas atlygintų žalą,
1)
civilinės atsakomybės draudimo, kuriuo įvykdoma prievolė apdrausti pagal Privalomojo draudimo įstatymą, atveju <…>
<…>
Teisė kyla iš draudimo santykiuose dalyvaujančio draudiko pareigų, jei nėra pareigos, – iš 117 straipsnio 1–4 dalių. Draudikas atlygina žalą pinigais. Draudikas ir draudėjas, privalantys atlyginti žalą, atsako solidariai.“
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos
Straßenverkehrsgesetz
(Kelių eismo įstatymas) 7 straipsnio „Valdytojo atsakomybė, neteisėtas vairavimas“ 1 dalyje numatyta:
„Jei naudojant motorinę transporto priemonę žuvo, buvo sužalotas ar susargdintas žmogus arba sugadintas daiktas, valdytojas privalo atlyginti nukentėjusiam asmeniui padarytą žalą.“
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Kelių eismo įstatymo 11 straipsnyje „Prievolės atlyginti žalą apimtis žalos sveikatai atveju“ nustatyta:
„Kūno sužalojimo ar sveikatos sutrikdymo atveju žalos atlyginimas turi padengti gydymo išlaidas ir turtinius nuostolius, kuriuos nukentėjęs asmuo patyrė dėl to, kad dėl sužalojimo laikinai ar visam laikui tapo visiškai ar iš dalies nedarbingas arba laikinai ar visam laikui padidėjo jo poreikiai. Taip pat galima reikalauti teisingo neturtinės žalos atlyginimo pinigais.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
NO, gimusi 2006 m., ir LM, gimusi 2010 m., jų motina AB ir jų tėvas CD yra Bulgarijos piliečiai.
2013 m. AB ir CD dėl darbo įsikūrė Vokietijoje, o NO ir LM liko Bulgarijoje.
2014 m. liepos 27 d. AB mirė per Emsdeteno mieste (Vokietija) įvykusį eismo įvykį. Šį įvykį sukėlė CD, kuris buvo apsidraudęs privalomuoju civilinės atsakomybės draudimu Vokietijoje įsteigtoje draudimo įmonėje HUK-COBURG. Jis vairavo savo transporto priemonę, būdamas apsvaigęs nuo alkoholio, o AB sėdėjo priekinėje dešinėje sėdynėje, neprisisegusi saugos diržu.
Po įvykio HUK-COBURG sumokėjo NO ir LM po 5000 EUR sumą kaip dėl jų motinos mirties patirtos žalos atlyginimą. Tokią sumą laikydamos nepakankama NO ir LM, atstovaujamos CD, pareiškė HUK-COBURG ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme
Sofiyski gradski sad
(Sofijos miesto teismas, Bulgarija); ieškovės reikalauja kiekvienai iš jų sumokėti 300000 Bulgarijos levų (BGN) (apie 153000 EUR) kaip dėl šios mirties patirtos neturtinės žalos atlyginimą. Teigiama, kad ši žala patirta dėl psichinės sveikatos sutrikdymo: NO ir LM kenčia nuo nemigos, košmarų, nuotaikų kaitos, dirglumo, nerimo, užsisklendimo ir panikos priepuolių.
Ginčydama šio reikalavimo pagrįstumą HUK-COBURG prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme visų pirma teigia, kad nagrinėjamu atveju taikytina Vokietijos teisė ir kad pagal eismo įvykio metu galiojusią redakciją šioje teisėje nebuvo numatyta atlyginti trečiųjų asmenų patirtą neturtinę žalą, nebent ši žala pasireiškia patologiniu sutrikimu. Tik nuo 2017 m. liepos 22 d. Vokietijos įstatymuose numatyta galimybė atlyginti trečiųjų asmenų patirtą neturtinę žalą, jei šiuos asmenis su nukentėjusiuoju siejo itin artimas ryšys. Taip pat, anot HUK‑COBURG, nukentėjusioji prisidėjo prie savo mirties, nes važiavo automobiliu, kurį vairavo neblaivus asmuo, ir nebuvo prisisegusi saugos diržu. Galiausiai NO ir LM prašoma žalos atlyginimo suma yra per didelė.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad, remiantis Reglamento Nr. 593/2008 7 straipsnio 2 dalies antra pastraipa ir Reglamento Nr. 864/2007 4 straipsnio 1 dalimi, jo nagrinėjamam ginčui taikytina Vokietijos teisė.
Šis teismas nurodo, jog iš suformuotos
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) jurisprudencijos matyti, kad pagal Vokietijos teisę, t. y. BGB 253 straipsnio 2 dalį ir 823 straipsnio 1 dalį, siejamas su pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Draudimo sutarčių įstatymo 115 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos 1 punktu, žalą, kurią lėmė dėl vieno iš tėvų mirties patirtas skausmas ir kančios, reikia atlyginti, tik jeigu tai sukėlė patologinę žalą sveikatai.
Taigi pagal šį išaiškinimą jis turėtų atmesti NO ir LM reikalavimą, nes dėl jų motinos mirties patirtas skausmas ir kančia nesukėlė patologijos.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas) jurisprudencijoje susiaurinta sąvokos „žala asmeniui“, kaip ji suprantama pagal Antrąją direktyvą, apimtis.
Taigi šiam teismui kyla klausimas, ar toks
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas) išaiškinimas, dėl kurio praktiškai būtų apribotas neturtinės žalos, patirtos dėl artimo asmens žūties per eismo įvykį, gavėjų ratas, nėra nesuderinamas su Sąjungos teise, nes atrodo, kad juo ribojamas Antrosios direktyvos veiksmingumas.
Atsižvelgdamas į tai, kad nacionalinis teismas privalo aiškinti nacionalinę teisę taip, kad ji neprieštarautų Sąjungos teisei, šis teismas taip pat klausia, ar, kiek tai susiję su galimu šio principo taikymu jo nagrinėjamoje byloje, jis, kaip Bulgarijos teismas, gali aiškinti kitos valstybės narės, t. y. Vokietijos, teisę.
Tokiomis aplinkybėmis
Sofiyski gradski sad
(Sofijos miesto teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar sąvokos „žala asmeniui“ aiškinimas, pagal kurį tokia žala, kai vaikas dėl vieno iš tėvų žūties per eismo įvykį patiria dvasinį skausmą ir kančią, yra tik tuomet, kai šis skausmas ir ši kančia sukėlė patologinę žalą vaiko sveikatai, prieštarauja [Antrosios direktyvos] 1 straipsnio 1 daliai?
2.
Ar principas, kad nacionalinis teismas nacionalinę teisę turi aiškinti pagal Sąjungos teisę, taikomas tuomet, kai nacionalinis teismas taiko ne savo, o kitos Europos Sąjungos valstybės narės nacionalinę teisę?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmiausia reikia pažymėti, kad pirmajame klausime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo Antrosios direktyvos 1 straipsnio 1 dalį.
Iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, kad, nacionaliniams teismams ir Teisingumo Teismui bendradarbiaujant, kaip numatyta SESV 267 straipsnyje, pastarasis turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų priimti sprendimą jo nagrinėjamoje byloje. Teisingumo Teismui pavesta aiškinti visas Sąjungos teisės nuostatas, kurių reikia nacionaliniams teismams, kad jie išspręstų nagrinėjamas bylas, net jei šios nuostatos nėra aiškiai nurodytos Teisingumo Teismui pateiktuose šių teismų klausimuose (2021 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Skarb Państwa(Transporto priemonių draudimo apimtis),
C‑428/20
,
EU:C:2021:1043
,
punktas).
Šiuo atveju reikia pažymėti: kadangi Direktyva 2009/103 nuo 2009 m. spalio 27 d. buvo kodifikuotos ir panaikintos ankstesnės direktyvos dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo, tarp jų ir Antroji direktyva, ir tos direktyvos 1 straipsnio 1 dalį, remiantis Direktyvos 2009/103 II priede pateikta lentele, atitinka šios direktyvos 3 straipsnio ketvirta pastraipa, atsižvelgiant į eismo įvykio, dėl kurio kilo ginčas pagrindinėje byloje, datą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia pateikti ne Antrosios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies, o Direktyvos 2009/103 3 straipsnio ketvirtos pastraipos išaiškinimą. Be to, Direktyva 2009/103 nebuvo padaryta jokių esminių tų ankstesnių direktyvų pakeitimų, todėl jurisprudencija dėl jų taikoma aiškinant atitinkamas Direktyvos 2009/103 nuostatas (šiuo klausimu žr. 2021 m. birželio 10 d. Sprendimo Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
,
punktą).
Taigi reikia manyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmuoju klausimu iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2009/103 3 straipsnio ketvirtą pastraipą reikia aiškinti taip: jai prieštarauja nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudikas atlygina neturtinę žalą, kurią patyrė eismo įvykiuose nukentėjusiųjų šeimos nariai, su sąlyga, kad ši žala sukėlė patologiją tiems šeimos nariams.
Direktyvos 2009/103 3 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta, kad kiekviena valstybė narė, laikydamasi šios direktyvos 5 straipsnio, imasi visų tinkamų priemonių užtikrinti, kad būtų apdrausta transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra jos teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė. Tos direktyvos 3 straipsnio antroje pastraipoje nustatyta, kad apdraustosios atsakomybės apimtis ir draudimo sąlygos nustatomos remiantis šio 3 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodytomis priemonėmis. Tos pačios direktyvos 3 straipsnio paskutinėje pastraipoje pažymėta, kad to straipsnio pirmoje pastraipoje nurodytas draudimas privalo suteikti draudimo apsaugą ir dėl žalos turtui, ir dėl žalos asmeniui. Direktyvos 2009/103 5 straipsnio 1 dalyje, be kita ko, numatyta, kad šioje nuostatoje numatytomis sąlygomis kiekviena valstybė narė gali nukrypti nuo minėto 3 straipsnio nuostatų, kiek tai susiję su tam tikrais fiziniais ar juridiniais asmenimis.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, pagal Direktyvos 2009/103 3 straipsnio pirmą pastraipą, kuri suformuluota labai abstrakčiai, iš valstybių narių reikalaujama vidaus teisės sistemoje nustatyti bendrą pareigą apdrausti transporto priemones (2021 m. birželio 10 d. Sprendimo Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudenciją).
Iš Direktyvos 2009/103 konstatuojamųjų dalių matyti, kad ta direktyva, kaip ir iki jos galiojusiomis direktyvomis dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo, siekiama, viena vertus, užtikrinti ir motorinių transporto priemonių, kurių įprasta buvimo vieta yra Sąjungos teritorijoje, ir jose esančių asmenų laisvą judėjimą ir, kita vertus, garantuoti, kad nukentėjusieji per šių motorinių transporto priemonių sukeltus kelių eismo įvykius būtų vertinami vienodai, neatsižvelgiant į konkrečią Sąjungos teritorijos vietą, kur įvyko eismo įvykis (2021 m. birželio 10 d. Sprendimo Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi pagal Direktyvą 2009/103 valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad motorinių transporto priemonių, kurių įprasta buvimo vieta yra jų teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta; direktyvoje, be kita ko, nurodytos žalos rūšys ir tretieji nukentėję asmenys, kuriems turi būti taikomas tas draudimas (2021 m. birželio 10 d. Sprendimo Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Pareiga civilinės atsakomybės draudimu apsidrausti nuo motorinėmis transporto priemonėmis padarytos žalos tretiesiems asmenims vis dėlto skiriasi nuo šios žalos atlyginimo pagal draudėjo civilinės atsakomybės draudimą apimties. Pirmoji apibrėžta ir užtikrinta Sąjungos teisės aktais, o antroji iš esmės reglamentuojama nacionalinės teisės (2021 m. birželio 10 d. Sprendimo Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Remiantis Direktyvos 2009/103 tikslu ir jos tekstu darytina išvada, kad ja, kaip ir ja kodifikuotomis direktyvomis, nesiekiama suderinti valstybėse narėse taikomos civilinės atsakomybės tvarkos ir kad šiuo metu galiojančioje Sąjungos teisėje valstybėms narėms palikta laisvė nustatyti motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės už sukeltus draudžiamuosius įvykius tvarką (2021 m. birželio 10 d. Sprendimo Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi, atsižvelgiant, be kita ko, į Direktyvos 2009/103 1 straipsnio 2 dalį, pagal šiuo metu galiojančią Sąjungos teisę valstybės narės iš principo turi laisvę nustatydamos civilinės atsakomybės tvarką numatyti būtent motorinėmis transporto priemonėmis padarytą žalą, kuri turi būti atlyginta, šios žalos atlyginimo mastą ir asmenis, turinčius teisę į tokį atlyginimą (šiuo klausimu žr. 2021 m. birželio 10 d. Sprendimo Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Todėl šiai direktyvai iš esmės neprieštarauja nacionalinės teisės aktai, kuriais įtvirtinami privalomi atlygintinos neturtinės žalos nustatymo kriterijai (šiuo klausimu žr. 2014 m. sausio 23 d. Sprendimo Petillo,
C‑371/12
,
EU:C:2014:26
,
punktą).
Vis dėlto minėta direktyva ši laisvė ribojama, nes, pirma, pagal ją draudimo apsauga privalo apimti joje nustatyto minimalaus dydžio tam tikros žalos atlyginimą. Prie šios žalos, be kita ko, priskiriama „žala asmeniui“, kaip patikslinta Direktyvos 2009/103 3 straipsnio paskutinėje pastraipoje (šiuo klausimu žr. 2014 m. sausio 23 d. Sprendimo Petillo,
C‑371/12
,
EU:C:2014:26
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Žalos asmeniui sąvoka apima bet kokią žalą asmens sveikatai – tiek fizines, tiek psichines kančias, jei tokios žalos atlyginimas remiantis draudėjo civiline atsakomybe numatytas pagal byloje taikytiną nacionalinę teisę (2014 m. sausio 23 d. Sprendimo Petillo,
C‑371/12
,
EU:C:2014:26
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi prie žalos, kuri turi būti atlyginta pagal Direktyvą 2009/103 priskirtina ir neturtinė žala, kurios atlyginimas remiantis draudėjo civiline atsakomybe numatytas pagal byloje taikytiną nacionalinę teisę (šiuo klausimu žr. 2014 m. sausio 23 d. Sprendimo Petillo,
C‑371/12
,
EU:C:2014:26
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Antra, kalbant apie asmenis, kurie gali pretenduoti į šios neturtinės žalos atlyginimą pagal Direktyvą 2009/103, reikia pažymėti, kad iš kartu aiškinamų šios direktyvos 1 straipsnio 2 punkto ir 3 straipsnio pirmos pastraipos galima daryti išvadą, kad draudimo apsauga, kuri turi būti užtikrinta pagal šią direktyvą, apima visus asmenis, kurie pagal civilinę atsakomybę reglamentuojančius nacionalinės tesės aktus turi teisę į transporto priemonėmis padarytos žalos atlyginimą. Jokia minėtos direktyvos nuostata neleidžia daryti išvados, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo apriboti šia direktyva suteiktą apsaugą taip, kad ji apimtų tik tiesiogiai su žalą sukėlusiame įvykyje dalyvavusius asmenis (šiuo klausimu žr. 2013 m. spalio 24 d. Sprendimo Drozdovs,
C‑277/12
,
EU:C:2013:685
,
ir
punktus).
Taigi valstybės narės turi užtikrinti, kad pagal jų nacionalinės teisės aktus, reglamentuojančius civilinę atsakomybę, privalomasis draudimas apimtų neturtinės žalos, kurią patyrė per eismo įvykius nukentėjusių asmenų šeimos nariai, kompensaciją ir kad ši kompensacija būtų ne mažesnė kaip Direktyvoje 2009/103 nustatytos minimalios sumos (šiuo klausimu žr. 2013 m. spalio 24 d. Sprendimo Drozdovs,
C‑277/12
,
EU:C:2013:685
,
punktą).
Iš šio sprendimo 39–43 punktuose nurodytų motyvų matyti, kad vidaus teisės sistemoje valstybės narės turi užtikrinti, kad pagal jų nacionalinę teisę taikytina motorinių transporto priemonių valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta laikantis šiuose punktuose nurodytų Direktyvos 2009/103 nuostatų reikalavimų, ir įgyvendindamos savo kompetenciją šioje srityje turi laikytis Sąjungos teisės. Be to, nacionalinės teisės nuostatos, reglamentuojančios žalos, atsiradusios dėl transporto priemonių naudojimo, atlyginimą, negali panaikinti šios direktyvos veiksmingumo (šiuo klausimu žr. 2021 m. birželio 10 d. Sprendimo Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad, siekiant užtikrinti Sąjungos teisės nuostatų dėl privalomojo transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo veiksmingumą, tos nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad joms prieštarauja nacionalinės teisės aktai, kuriais pažeidžiamas tas veiksmingumas, nes juose
ex officio
nesuteikus nukentėjusiam asmeniui teisės gauti privalomojo transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo teikiamo žalos atlyginimo arba šią teisę neproporcingai apribojus Sąjungos teisės aktų leidėjui trukdoma nuolat ir vis intensyviau siekti per eismo įvykius nukentėjusių asmenų apsaugos tikslo (šiuo klausimu žr. 2021 m. birželio 10 d. Sprendimo Van Ameyde España,
C‑923/19
,
EU:C:2021:475
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, pirma, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami Vokietijos teisės aktai, kaip juos išaiškino
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas), patenka į civilinę atsakomybę reglamentuojančios materialinės nacionalinės teisės, kuri nurodoma Direktyvoje 2009/103, taikymo sritį. Be to, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad šiais teisės aktais, kaip jie išaiškinti, taip pat reglamentuojamas trečiųjų asmenų patirtos neturtinės žalos atlyginimas, įskaitant vaiko skausmą ir kančias dėl vieno iš tėvų mirties dėl eismo įvykio, ir apibrėžiama žala, kuriai atsiradus įgyjama teisė į tokios žalos atlyginimą pagal civilinės atsakomybės draudimą, neatsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis ji atsirado.
Antra, kaip Vokietijos vyriausybė pažymėjo pastabose, pagal Vokietijos teisę neturtinės žalos, kurią patyrė netiesiogiai per eismo įvykį nukentėję asmenys, atlyginimas iš esmės siejamas su trimis sąlygomis: turi būti padaryta žalos tokio nukentėjusio asmens sveikatai, šis asmuo turi būti tiesiogiai nukentėjusio asmens šeimos narys ir turi būti priežastinis ryšys tarp už įvykį atsakingo asmens kaltės ir tos žalos. Be to, kiek tai susiję su pirmąja iš šių sąlygų, Vokietijos vyriausybė pabrėžia, kad pagal Vokietijos teisę, kaip ją išaiškino
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas), psichinę žalą galima laikyti žala sveikatai, tik jeigu ji laikytina patologija ir viršija žalą sveikatai, kurią atitinkami asmenys paprastai patiria šeimos nario mirties ar didelio sužalojimo atveju.
Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose visų pirma numatytas objektyvus kriterijus, leidžiantis nustatyti, jei reikia, nacionaliniam teismui vertinant kiekvieną konkretų atvejį, neturtinę žalą, kuri gali būti atlyginta tiesiogiai per eismo įvykį nukentėjusio asmens šeimos nariui.
Iš tiesų iš šio sprendimo 36 ir 37 punktuose primintos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad Direktyva 2009/103 neįpareigoja valstybių narių pasirinkti civilinės atsakomybės sistemos, visų pirma siekiant nustatyti nukentėjusiojo teisės į žalos atlyginimą remiantis apdraustojo civiline atsakomybe apimtį, todėl šia direktyva iš principo nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais nustatomi privalomi neturtinės žalos, kurią galima atlyginti, nustatymo kriterijai.
Tokiomis aplinkybėmis neatrodo, kad nagrinėjamu atveju Vokietijos teisės aktų leidėjo nustatytos sąlygos, kaip jas išaiškino
Bundesgerichtshof
(Aukščiausiasis Federalinis Teismas), kurioms esant per eismo įvykius nukentėjusių asmenų šeimos nariai turi teisę į patirtos neturtinės žalos atlyginimą, gali sutrukdyti pasiekti Direktyvoje 2009/103 numatytą tikslą apsaugoti per eismo įvykius nukentėjusius asmenis.
Teisingumo Teismui pateiktoje bylos medžiagoje nėra nieko, kas galėtų atskleisti, kad pagal civilinės atsakomybės sistemą, kaip antai nagrinėjamą šioje pagrindinėje byloje, automatiškai atmesta arba neproporcingai apribota tiesiogiai per eismo įvykį nukentėjusio asmens šeimos nario teisė gauti neturtinės žalos atlyginimą remiantis motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomuoju draudimu.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad Direktyvos 2009/103 3 straipsnio ketvirtą pastraipą reikia aiškinti taip: jai neprieštarauja nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudikas atlygina neturtinę žalą, kurią patyrė eismo įvykiuose nukentėjusių asmenų šeimos nariai, su sąlyga, kad ši žala tiems šeimos nariams sukėlė patologinę žalą.
Dėl antrojo klausimo
Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo atsakymą į pirmąjį klausimą, į antrąjį klausimą atsakyti nereikia.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti tas teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (dešimtoji kolegija) nusprendžia:

2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/103/EB dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo patikrinimo 3 straipsnio ketvirtą pastraipą reikia aiškinti taip: jai neprieštarauja nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudikas atlygina neturtinę žalą, kurią patyrė eismo įvykiuose nukentėjusių asmenų šeimos nariai, su sąlyga, kad ši žala tiems šeimos nariams sukėlė patologinę žalą.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: bulgarų.