CELEX: 62020CJ0505
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās
Nozieguma rīku un noziedzīgi iegūtu līdzekļu iesaldēšana un konfiskācija Eiropas Savienībā
Direktīva 2014/42/ES
4. pants
Konfiskācija
7. pants
Iesaldēšana
8. pants
Procesuālās garantijas
Kriminālprocesā neiesaistītai personai piederoša īpašuma iesaldēšana un konfiskācija
Valsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzēti trešo personu tiesību aizsardzības līdzekļi tiesvedībā un kurā nav paredzēta minētā īpašuma iespējama atdošana pirms kriminālprocesa beigām

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretējams Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/42/ES (2014. gada 3. aprīlis) par nozieguma rīku un noziedzīgi iegūtu līdzekļu iesaldēšanu un konfiskāciju Eiropas Savienībā (
OV 2014, L 127, 39. lpp.
) 4. panta 1. punkts, lasot kopsakarā ar 2. panta 3. punktu, un šīs direktīvas 8. pants, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 17. pants.
Šis lūgums ir iesniegts kriminālprocesā, kurā RR un JG kā trešās personas šajā procesā lūdza iesniedzējtiesā atdot viņu īpašumu, kas tika izņemts minētā procesa pirmstiesas posmā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2014/42 15., 31., 33., 34. un 38. apsvērumā ir noteikts:
“(15)
Ņemot vērā galīgu notiesājošu spriedumu par noziedzīgu nodarījumu, vajadzētu būt iespējai konfiscēt nozieguma rīkus un noziedzīgi iegūtus līdzekļus vai īpašumu, kura vērtība atbilst šādiem nozieguma rīkiem vai noziedzīgi iegūtiem līdzekļiem. Šāds galīgs notiesājošs spriedums var tikt pieņemts arī
in absentia
tiesas procesā. Ja konfiskācija nav iespējama, pamatojoties uz galīgu notiesājošu spriedumu, tomēr joprojām vajadzētu būt iespējai noteiktos apstākļos konfiscēt nozieguma rīkus un noziedzīgi iegūtus līdzekļus, vismaz aizdomās turētās vai apsūdzētās personas slimības vai bēguļošanas gadījumos. Tomēr šādos slimības vai bēguļošanas gadījumos šā pienākuma izpildei pietiktu ar to, ka dalībvalstīs pastāv
in absentia
tiesas process. Ja aizdomās turētā vai apsūdzētā persona bēguļo, dalībvalstīm būtu jāveic visi atbilstīgie pasākumi un tās var prasīt, lai attiecīgā persona tiktu izsaukta uz konfiskācijas procedūru vai informēta par to.
[..]
(31)
Tā kā iesaldēšanas rīkojumi ierobežo tiesības uz īpašumu, šādus pagaidu pasākumus nevajadzētu izmantot ilgāk, nekā tas ir nepieciešams īpašuma pieejamības saglabāšanas nolūkā, ņemot vērā iespējamu vēlāku konfiskāciju. Tādēļ varētu būt nepieciešama lietas pārskatīšana tiesā, lai nodrošinātu, ka mērķis novērst īpašuma izšķērdēšanu paliek spēkā.
[..]
(33)
Šī direktīva būtiski ietekmē personu tiesības – ne tikai aizdomās turēto vai apsūdzēto personu, bet arī tādu trešo personu tiesības, kurām netiek piemērota kriminālvajāšana. Tādēļ ir jāparedz konkrēti aizsardzības pasākumi un tiesiskās aizsardzības līdzekļi, lai šīs direktīvas īstenošanas gaitā nodrošinātu šo personu pamattiesību saglabāšanu. Tas ietver to trešo personu tiesības tikt uzklausītām, kas apgalvo, ka ir attiecīgā īpašuma īpašnieki, vai kas apgalvo, ka tām ir cita veida īpašuma tiesības (“reālas tiesības”, “
ius in re
”), piemēram, lietojuma tiesības. Iesaldēšanas rīkojums iesaistītajai personai būtu jāpaziņo, cik drīz vien iespējams pēc lēmuma pieņemšanas. Tomēr izmeklēšanas vajadzību dēļ kompetentās iestādes var atlikt šādu rīkojumu paziņošanu iesaistītajai personai.
(34)
Iesaldēšanas rīkojuma paziņošanas mērķis ir,
inter alia
, ļaut iesaistītajai personai rīkojumu pārsūdzēt. Tāpēc šādā paziņojumā būtu vismaz īsumā jānorāda attiecīgā rīkojuma iemesls vai iemesli; ar to saprot, ka šāda norāde var būt ļoti kodolīga.
[..]
(38)
Šajā direktīvā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas atzīti [Hartā] un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā[, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī] (“ECTK”), kā [tās ir interpretētas] Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā. Šī direktīva būtu jāīsteno saskaņā ar minētajām tiesībām un principiem. Šai direktīvai nebūtu jāskar valsts tiesību akti attiecībā uz juridisko palīdzību, un tā nerada pienākumus dalībvalstu juridiskās palīdzības sistēmām, kuri būtu jāpiemēro saskaņā ar Hartu un ECTK.”
Šīs direktīvas 1. panta “Priekšmets” 1. punktā ir paredzēts:
“Šajā direktīvā ir noteikts noteikumu minimums, kas attiecas uz īpašuma iesaldēšanu, ņemot vērā tā iespējamu vēlāku konfiskāciju, un uz īpašuma konfiskāciju krimināllietās.”
Minētās direktīvas 2. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
3)
“nozieguma rīki” ir jebkāds īpašums, kurš jebkādā veidā, pilnīgi vai daļēji, tika izmantots vai kuru bija paredzēts izmantot, lai izdarītu noziedzīgu nodarījumu vai noziedzīgus nodarījumus;
4)
“konfiskācija” ir īpašuma galīga atņemšana, ko tiesa norīkojusi saistībā ar noziedzīgu nodarījumu;
5)
“iesaldēšana” ir pagaidu aizliegums nodot, iznīcināt, pārveidot, atsavināt vai pārvietot īpašumu vai īpašuma pagaidu uzraudzība vai kontrole;
[..].”
Šīs direktīvas 3. pants “Darbības joma” ir izteikts šādā redakcijā:
“Šo direktīvu piemēro noziedzīgiem nodarījumiem, uz kuriem attiecas:
[..]
g)
Padomes Pamatlēmums 2004/757/TI (2004. gada 25. oktobris), ar ko paredz minimuma noteikumus par noziedzīgu darbību pazīmēm un sodiem narkotisko vielu nelikumīgas tirdzniecības jomā [(
OV 2004, L 335, 8. lpp.
)];
h)
Padomes Pamatlēmums 2008/841/TI (2008. gada 24. oktobris) par cīņu pret organizēto noziedzību [(
OV 2008, L 300, 42. lpp.
)];
[..].”
Direktīvas 2014/42 4. panta “Konfiskācija” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, kuri ļauj pilnībā vai daļēji konfiscēt nozieguma rīkus un noziedzīgi iegūtus līdzekļus vai īpašumu, kura vērtība atbilst šādu nozieguma rīku vai noziedzīgi iegūtu līdzekļu vērtībai, ņemot vērā galīgu notiesājošu spriedumu par noziedzīgu nodarījumu, kas var tikt pieņemts arī
in absentia
tiesas procesā.”
Saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 1. punktu “dalībvalstis pieņem nepieciešamos pasākumus, kuri ļauj pilnībā vai daļēji konfiscēt īpašumu, kas pieder personai, kura notiesāta par tādu noziedzīgu nodarījumu, kas var būt par pamatu ekonomiska labuma tiešai vai netiešai ieguvei, ja tiesa, pamatojoties uz lietas apstākļiem, tostarp konkrētiem faktiem un pieejamiem pierādījumiem, piemēram, ka attiecīgā īpašuma vērtība nav samērīga ar notiesātās personas likumīgiem ienākumiem, ir pārliecināta, ka attiecīgais īpašums ir iegūts noziedzīgā veidā”.
Minētās direktīvas 6. pantā “Konfiskācija, ko piemēro trešai personai” ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, kas ļauj konfiscēt tādus noziedzīgi iegūtus līdzekļus vai citu īpašumu, kura vērtība atbilst noziedzīgi iegūto līdzekļu vērtībai, kurus aizdomās turētā vai apsūdzētā persona ir tieši vai netieši nodevusi trešām personām vai kurus trešās personas ir ieguvušas no aizdomās turētās vai apsūdzētās personas, vismaz tad, ja minētās trešās personas zināja vai tām vajadzēja zināt, ka nodošanas vai iegādes mērķis bija izvairīties no konfiskācijas, pamatojoties uz konkrētiem faktiem un apstākļiem, tostarp to, ka nodošana vai iegūšana ir notikusi bez maksas vai apmaiņā pret summu, kas ir būtiski zemāka par tirgus vērtību.
2.   Šā panta 1. punkts neskar
bona fide
trešo personu tiesības.”
Šīs pašas direktīvas 7. pantā “Iesaldēšana” ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai varētu iesaldēt īpašumu ar nolūku to, iespējams, vēlāk konfiscēt. Minētie pasākumi, par kuriem rīkojumu dod kompetentā iestāde, ietver steidzamu rīcību, kas vajadzības gadījumā jāveic, lai saglabātu īpašumu.
2.   Īpašumam, kas pieder trešai personai, kā minēts 6. pantā, var piemērot iesaldēšanas pasākumus nolūkā, iespējams, vēlāk veikt īpašuma konfiskāciju.”
Direktīvas 2014/42 8. pants “Aizsargpasākumi” ir izteikts šādā redakcijā:
“1.   Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus ar mērķi nodrošināt personām, kuras skar šajā direktīvā noteiktie pasākumi, tiesības uz efektīviem aizsardzības līdzekļiem un taisnīgu tiesu, lai [aizsargātu] šo personu tiesības.
2.   Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus ar mērķi nodrošināt, ka iesaldēšanas rīkojumu iespējami drīz pēc tā pieņemšanas paziņo attiecīgajai personai. Šādā paziņojumā vismaz īsumā norāda attiecīgā rīkojuma iemeslu vai iemeslus. Ja tas ir nepieciešams, lai izvairītos [no traucējuma] kriminālizmeklēšanai, kompetentās iestādes var atlikt iesaldēšanas rīkojuma paziņošanu iesaistītajai personai.
3.   Iesaldēšanas rīkojums paliek spēkā tikai tik ilgi, cik tas ir nepieciešams nolūkā saglabāt īpašumu, lai to, iespējams, vēlāk konfiscētu.
4.   Dalībvalstis nodrošina attiecīgajai personai, kuras īpašums tiek skarts, efektīvu iespēju pārsūdzēt tiesā iesaldēšanas rīkojumu saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām procedūrām. Ar šādām procedūrām var paredzēt, ka, ja sākotnējo iesaldēšanas rīkojumu pieņem kompetentā iestāde, kas nav tiesu iestāde, šādu rīkojumu, pirms to var pārsūdzēt tiesā, vispirms iesniedz apstiprināšanai vai pārskatīšanai tiesu iestādē.
5.   Iesaldētu īpašumu, kas pēc tam netiek konfiscēts, nekavējoties atdod atpakaļ. Nosacījumus vai procesuālos noteikumus par šāda īpašuma atdošanu nosaka valsts tiesību aktos.
6.   Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ikviens konfiskācijas rīkojums tiek pamatots un ka rīkojums tiek paziņots iesaistītajai personai. Dalībvalstis nodrošina personai, pret kuru tiek vērsta konfiskācija, efektīvu iespēju pārsūdzēt tiesā konfiskācijas rīkojumu.
[..]
9.   Trešās personas ir tiesīgas pretendēt uz īpašuma tiesībām vai citām ar īpašumu saistītām tiesībām, tostarp 6. pantā minētajos gadījumos.
[..]”
Bulgārijas tiesību akti
Kriminālkodekss
Nakazatelen kodeks
(Kriminālkodekss) 53. pantā ir noteikts:
“(1)   Neatkarīgi no kriminālatbildības par labu valstij konfiscē:
a)
lietas, kas pieder vainīgajai personai un kas ir paredzētas vai ir izmantotas tīšu noziedzīgu nodarījumu izdarīšanai; ja šo lietu vairs nav vai tās ir tikušas atsavinātas, nosaka to vērtībai atbilstošu summu;
b)
lietas, kas pieder vainīgajai personai un kas ir bijušas tīša noziedzīga nodarījuma priekšmets, ja tas ir tieši paredzēts šī kodeksa sevišķajā daļā.
(2)   Par labu valstij konfiscē arī:
a)
lietas, kas ir noziedzīga nodarījuma priekšmets vai nozieguma rīki, kuru glabāšana ir aizliegta, un,
b)
izdarot noziedzīgu nodarījumu, tieši vai netieši noziedzīgi iegūtus līdzekļus, ja tie nav jāatdod vai jāatjauno; ja noziedzīgi iegūtu līdzekļu vairs nav vai tie tikuši atsavināti, nosaka to vērtībai atbilstošu summu.
(3)   Šā panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē:
1.
“tieši noziedzīgi iegūti līdzekļi” ir jebkāds ekonomisks ieguvums, kas ir iestājies kā noziedzīga nodarījuma tiešas sekas;
2.
“netieši noziedzīgi iegūti līdzekļi” ir jebkāds ekonomisks ieguvums, kas ir iestājies kā rīcības ar tiešiem noziedzīgi iegūtiem līdzekļiem rezultāts, kā arī jebkāds īpašums, kas ir gūts no pilnīgas vai daļējas tiešo noziedzīgi iegūto līdzekļu turpmākas pārvēršanas, tostarp, ja tas ir ticis apvienots ar īpašumu, kam ir likumīga izcelsme; konfiskācijai ir pakļauts īpašums līdz iekļauto tiešo noziedzīgi iegūto līdzekļu vērtībai, ieskaitot kapitāla pieaugumu, kas ir tieši saistīts ar rīcību ar tiešiem noziedzīgi iegūtiem līdzekļiem vai to pārvēršanu un tiešo noziedzīgi iegūto līdzekļu ieguldīšanu īpašumā.”
Kriminālprocesa kodekss
Nakazatelno‑protsesualen kodeks
(Kriminālprocesa kodekss) 111. pantā “Lietisko pierādījumu glabāšana” ir noteikts:
“(1)   Lietiskie pierādījumi tiek glabāti līdz kriminālprocesa pabeigšanai.
(2)   Priekšmeti, kas izņemti kā lietiskie pierādījumi, var tikt atdoti tiesīgajām personām, kurām tie tikuši konfiscēti, ar prokurora atļauju pirms kriminālprocesa beigām tikai tad, ja tas netraucē objektīvās patiesības noteikšanai un ja tie nav administratīvu pārkāpumu priekšmeti.
(3)   Prokurors triju dienu laikā pieņem lēmumu par atdošanas pieteikumiem. Tiesīgā persona var pārsūdzēt prokurora atteikumu, kas ir izteikts saskaņā ar 2. punktu, kompetentā pirmās instances tiesā. Šī tiesa pieņem nolēmumu par pārsūdzību triju dienu laikā no tās saņemšanas slēgtā sēdē un tās nolēmums ir galīgs.
(4)   Priekšmeti, kas ātri bojājas, kas ir izņemti no tiesīgajām personām kā lietiski pierādījumi un ko tām nevar atdot, ar prokurora atļauju tiek nodoti attiecīgajām iestādēm un juridiskajām personām izmantošanai atbilstoši to mērķim vai arī tiek pārdoti, un šajā gadījumā ieņēmumi no pārdošanas tiek nodoti komercbankā valsts budžeta vajadzībām.
(5)   Narkotiskās vielas, narkotisko vielu prekursori un psihotropie augi, kā arī akcīzes preces var tikt iznīcinātas pirms kriminālprocesa beigām saskaņā ar likumā paredzētajiem nosacījumiem un procedūrām. Šādā gadījumā līdz procesa beigām tiek saglabāti tikai izņemtie reprezentatīvie paraugi.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2019. gada 15. janvārī transportlīdzekļa, kuru vadīja WE un kurā atradās arī viņa dzīvesbiedre un šī transportlīdzekļa īpašniece RR, kontroles gaitā tika konstatēta narkotisko vielu klātbūtne. Attiecībā uz WE un RR tika veikta izmeklēšana, bet izmeklēšanas beigās prokurors, uzskatīdams, ka RR nebija informēta par narkotisko vielu klātbūtni, izbeidza pret viņu sākto kriminālvajāšanu. Tomēr transportlīdzeklis, attiecībā uz kuru izmeklēšanā tika pierādīts, ka tas ir pastāvīgi nodots WE rīcībā, tiesvedībā pret WE saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 111. pantu palika izņemts kā lietiskais pierādījums.
2019. gada 7. augustā kriminālprocesā, kas tika sākts pret narkotisko vielu nelikumīgai tirdzniecībai organizētu noziedzīgu grupu, JG dzīvesvietā tika veikta kratīšana, kuras gaitā tika konfiscēti divi mobilie tālruņi un naudas summa. Tomēr pret JG netika izvirzīta apsūdzība, jo prokurors uzskatīja, ka viņš nebija iesaistīts noziedzīgajā nodarījumā. Abi mobilie tālruņi un naudas summa saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 111. pantu palika izņemti kā lietiskie pierādījumi pret organizētās noziedzīgās grupas locekļiem sāktajā procesā.
RR un JG vērsās iesniedzējtiesā
Spetsializiran nakazatelen sad
(Specializētā krimināllietu tiesa, Bulgārija) ar lūgumu atdot viņu attiecīgo īpašumu.
Šī tiesa uzskata, ka, lai gan valsts tiesiskajā regulējumā trešai personai ir paredzēta iespēja lūgt atdot izņemtu īpašumu kriminālprocesa pirmstiesas stadijā, tajā nav ļauts pieprasīt šādu atdošanu šī procesa iztiesāšanas stadijā, un tā ir stadija, kura var ilgt vairākus gadus.
Minētā tiesa piebilst, ka Kriminālkodeksa 53. pants nepieļauj labticīgas trešās personas mantas konfiskāciju tādā situācijā kā tā, kas pastāv pamatlietā, līdz ar to pamatlietā izņemtais īpašums ir jāatdod tā īpašniekiem iztiesāšanas stadijas beigās.
Līdz ar to šai tiesai rodas jautājums par šī tiesiskā regulējuma saderību ar Direktīvu 2014/42, lasot to Hartas 17. panta gaismā.
Šajos apstākļos
Spetsializiran nakazatelen sad
(Specializētā krimināllietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai ar Direktīvas 2014/42 8. pantu tiek pieļauts tāds valsts likums, saskaņā ar kuru pēc tāda īpašuma iesaldēšanas, kurš ticis izņemts kā iespējams nozieguma rīks vai noziedzīgi iegūti līdzekļi, attiecīgajai personai kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā nav tiesību tiesā iesniegt lūgumu par šī īpašuma atdošanu?
2)
Vai valsts likums, saskaņā ar kuru nav pieļaujama “nozieguma rīka” konfiskācija attiecībā uz īpašumu, kas pieder trešai personai, kura nav iesaistīta noziedzīgā nodarījumā, bet ko trešā persona ir nodevusi apsūdzētajam pastāvīgā lietošanā tādā veidā, ka to iekšējās attiecībās tieši apsūdzētais gūst labumu no īpašumtiesībām, ir saderīgs ar Direktīvas 2014/42 4. panta 1. punktu, skatot to kopsakarā ar 2. panta 3. punktu, un Hartas 17. pantu?
3)
Ja atbilde uz šo jautājumu ir noliedzoša, vai Direktīvas 2014/42 8. panta 6. punkta otrajā teikumā un 7. punktā ir noteikts pienākums interpretēt šo valsts likumu tādējādi, ka ar to minētajai trešai personai, kuras īpašums ir iesaldēts un tas var tikt konfiscēt kā nozieguma rīks, tiek dota iespēja piedalīties tiesvedībā, kuras rezultātā var tikt veikta konfiskācija, kā arī tiesā pārsūdzēt lēmumu, ar kuru ir noteikta šāda konfiskācija?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2014/42 8. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, ja īpašums ir izņemts kā iespējams nozieguma rīks vai noziedzīgi iegūti līdzekļi, šī īpašuma īpašniekam – labticīgai trešai personai – kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā nav nekādu tiesību vērsties kompetentajā tiesā ar lūgumu atdot minēto īpašumu.
Vispirms ir jānorāda, ka noziedzīgi nodarījumi, kas ir saistīti ar organizēto noziedzību un narkotisko vielu nelikumīgu tirdzniecību, tādi kā tie, kas tiek aplūkoti pamatlietā, ietilpst Direktīvas 2014/42 materiālajā piemērošanas jomā.
Proti, saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta g) un h) punktu tā ir piemērojama noziedzīgiem nodarījumiem, uz kuriem attiecas Pamatlēmumi 2004/757 un 2008/841, kuri respektīvi attiecas uz noziedzīgiem nodarījumiem narkotisko vielu nelikumīgas tirdzniecības jomā un cīņu pret organizēto noziedzību.
Ar minētās direktīvas 8. pantu “Aizsargpasākumi” 1. punktu dalībvalstīm ir uzlikts pienākums nodrošināt personām, kuras skar šajā direktīvā noteiktie pasākumi, tiesības uz efektīviem aizsardzības līdzekļiem un taisnīgu tiesu, lai aizsargātu šo personu tiesības. Tādējādi ar šo tiesību normu jomā, uz kuru attiecas šī direktīva, ir vēlreiz apstiprinātas Hartas 47. pantā minētās pamattiesības, kurā tostarp ir noteikts, ka ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas ir garantētas Savienības tiesībās, ir tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ievērojot šajā pantā paredzētos nosacījumus, un it īpaši – uz tās lietas taisnīgu izskatīšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 21. oktobris, Okrazhna prokuratura – Varna,
C‑845/19 un C‑863/19
,
EU:C:2021:864
,
75.
punkts).
Pirmkārt, Direktīvā 2014/42 paredzētie pasākumi it īpaši attiecas uz īpašuma iesaldēšanu, kas šīs direktīvas 2. panta 5. punktā ir definēta kā “pagaidu aizliegums nodot, iznīcināt, pārveidot, atsavināt vai pārvietot īpašumu vai īpašuma pagaidu uzraudzība vai kontrole”.
Šajā lietā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkotais īpašums palika to iestāžu uzraudzībā, kuras ir iesaistītas kriminālvajāšanā. Līdz ar to, kā ir norādījusi iesniedzējtiesa, ir jāuzskata, ka pamatlietā aplūkotā izņemšana ir “iesaldēšana” šīs tiesību normas izpratnē.
Otrkārt, attiecībā uz situācijām, kurās ar Direktīvu 2014/42 ir atļauts iesaldēt īpašumu, tās 7. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai varētu iesaldēt īpašumu ar nolūku to, iespējams, vēlāk konfiscēt.
Šajā kontekstā ir jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotais īpašums ir ticis iesaldēts tā iespējamai vēlākai konfiskācijai šī 7. panta izpratnē.
Šajā ziņā, tiklīdz pamatlietā aplūkotais īpašums tika iesaldēts, vēlāk varēja tikt veikta tā konfiskācija.
Proti, runājot par RR, no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka sākotnēji attiecībā uz viņu tika veikta izmeklēšana sakarā ar narkotisko vielu nelikumīgas tirdzniecības noziedzīgu nodarījumu un ka tikai vēlāk prokurors noraidīja viņa dalību šajā noziedzīgajā nodarījumā, līdz ar to ieinteresētā persona tika kvalificēta kā labticīga trešā persona un tas – pēc iesniedzējtiesas norādēm – saskaņā ar Bulgārijas tiesisko regulējumu liedza konfiscēt tās īpašumu.
Attiecībā uz JG no šī paša iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka viņa dalība attiecīgajā noziedzīgajā darbībā tika noraidīta tikai pēc divu izņemto mobilo tālruņu pārbaudes, līdz ar to šie mobilie tālruņi, kā arī naudas summa tika iesaldēti saistībā ar to iespējamo vēlāko konfiskāciju.
Līdz ar to, tā kā no iesaldēšanas brīža RR un JG īpašums vēlāk varēja tikt konfiscēts saskaņā ar Bulgārijas tiesībām, šo divu personu situācija ietilpst Direktīvas 2014/42 7. panta piemērošanas jomā. Tādējādi uz viņiem attiecas kāds no šajā direktīvā paredzētajiem pasākumiem tās 8. panta 1. punkta izpratnē.
Treškārt, attiecībā uz apstākli, ka kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā iesaldēta īpašuma īpašniekam nav nekādu tiesību vērsties tiesā ar lūgumu atdot minēto īpašumu, ir jāatgādina, ka ar Direktīvas 2014/42 8. panta 1. punktu dalībvalstīm ir uzlikts pienākums nodrošināt tiesības uz efektīviem aizsardzības līdzekļiem un taisnīgu tiesu, lai attiecīgās personas varētu aizsargāt savas tiesības.
Šajā ziņā – šīs tiesību normas formulējuma vispārējā rakstura dēļ personas, kurām dalībvalstīm ir jānodrošina efektīvi tiesību aizsardzības līdzekļi un taisnīga tiesa, ir ne tikai tās, kuras ir atzītas par vainīgām pārkāpumā, bet arī trešās personas, uz kuru īpašumu attiecas lēmums par iesaldēšanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 21. oktobris, Okrazhna prokuratura – Varna,
C‑845/19 un C‑863/19
,
EU:C:2021:864
,
76.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šī interpretācija izriet arī no Direktīvas 2014/42 33. apsvēruma, saskaņā ar kuru šī direktīva būtiski ietekmē personu tiesības – ne tikai aizdomās turēto vai apsūdzēto personu, bet arī tādu trešo personu tiesības, kurām netiek piemērota kriminālvajāšana, bet kuras apgalvo, ka ir attiecīgā īpašuma īpašnieces. Tādēļ saskaņā ar šo apsvērumu ir jāparedz konkrēti aizsardzības pasākumi un tiesību aizsardzības līdzekļi, lai šīs direktīvas īstenošanas gaitā nodrošinātu šo personu pamattiesību aizsardzību (spriedums, 2021. gada 21. oktobris, Okrazhna prokuratura – Varna,
C‑845/19 un C‑863/19
,
EU:C:2021:864
,
77.
punkts).
Turklāt Direktīvas 2014/42 8. pants ir jāinterpretē, ņemot vērā tās 31. apsvērumu, saskaņā ar kuru, tā kā iesaldēšanas rīkojumi ierobežo tiesības uz īpašumu, šādus pagaidu pasākumus nevajadzētu izmantot ilgāk, nekā tas ir nepieciešams īpašuma pieejamības saglabāšanas nolūkā, ņemot vērā iespējamu vēlāku konfiskāciju, un no tā izriet, ka varētu būt nepieciešama lietas pārskatīšana tiesā, lai nodrošinātu, ka iesaldēšanas rīkojuma mērķis joprojām ir spēkā.
Šāda pieeja nozīmē, ka labticīga trešā persona – iesaldēta īpašuma īpašniece – arī tiesvedības laikā var likt kompetentajai tiesai pārbaudīt, vai šī īpašuma iesaldēšanas nosacījumi joprojām ir izpildīti. Līdz ar to valsts tiesiskais regulējums, kurā šāda iespēja nav paredzēta, ir pretrunā Direktīvas 2014/42 8. panta 1. punktam.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2014/42 8. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, ja īpašums ir iesaldēts kā iespējams nozieguma rīks vai noziedzīgi iegūti līdzekļi, šī īpašuma īpašniekam – labticīgai trešai personai – kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā nav nekādu tiesību vērsties kompetentajā tiesā ar lūgumu atdot minēto īpašumu.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2014/42 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ir izslēgta labticīgai trešai personai piederoša īpašuma, kas tiek izmantots kā nozieguma rīks, konfiskācija tostarp tad, ja šo īpašumu šī trešā persona ir nodevusi apsūdzētā pastāvīgā lietošanā.
Vispirms ir jānorāda, ka Eiropas Komisija apgalvo, ka šis jautājums esot nepieņemams, pamatojoties uz to, ka tam nav nekāda sakara ar strīda faktisko situāciju vai priekšmetu, jo no iesniedzējtiesas lēmuma izrietot, ka pamatlietā katrā ziņā nevar tikt veikta konfiskācija. Proti, nozieguma rīka, kas tiek aplūkots pamatlietā, konfiskācija esot pretēja valsts tiesiskajam regulējumam, līdz ar to prokuratūra vairs nevēloties, nedz arī paredzot šī rīka vēlākas konfiskācijas iespēju.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka vienīgi valsts tiesām, kurās tiek izskatīts strīds un kurām ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir jānovērtē, ņemot vērā katras lietas īpatnības, gan prejudiciālā nolēmuma nepieciešamība, lai tās spētu pieņemt savu nolēmumu, gan šo tiesu Tiesai uzdodamo jautājumu atbilstība. Tādējādi, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jāpieņem nolēmums (spriedums, 2018. gada 13. novembris, Levola Hengelo,
C‑310/17
,
EU:C:2018:899
,
27.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi savas atbildības ietvaros noteiktā tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu kontekstā, kuru precizitāte Tiesai tātad nav jāpārbauda, attiecas atbilstības prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav faktisko un tiesisko apstākļi, kas ir vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2018. gada 13. novembris, Levola Hengelo,
C‑310/17
,
EU:C:2018:899
,
28.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka valsts tiesiskais regulējums nepieļauj labticīgu trešo personu īpašuma konfiskāciju tādā situācijā, kāda ir pamatlietā. Tomēr iesniedzējtiesa tieši vēlas noskaidrot, vai, pamatojoties uz Direktīvu 2014/42, šāda konfiskācija šajā situācijā ir veicama. Tādējādi nav acīmredzams, ka otrajam jautājumam nebūtu nekāda sakara ar strīda faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu, un no tā izriet, ka šis jautājums ir pieņemams.
Attiecībā uz lietas būtību ir jāatgādina, ka Direktīvas 2014/42 4. panta 1. punktā ir paredzēta tostarp “nozieguma rīku” šīs direktīvas 2. panta 3. punkta izpratnē konfiskācija ar nosacījumu, ka ir pasludināts galīgs notiesājošs spriedums par noziedzīgu nodarījumu.
Tomēr, lai gan šī tiesību norma tieši attiecas uz nozieguma rīkiem un galīgu notiesāšanu par noziedzīgu nodarījumu, tās formulējumā nav precizēts, vai nozieguma rīkam – konfiskācijas priekšmetam – ir obligāti jāpieder notiesātajam.
Interpretējot Savienības tiesību normu, Tiesai saskaņā ar savu pastāvīgo judikatūru ir jāņem vērā ne tikai šīs normas teksts, bet arī tostarp konteksts, kurā tā ir ietverta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 24. marts, MCP,
C‑603/20 PPU
,
EU:C:2021:231
,
37.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā, runājot par kontekstu, kurā ir ietverts Direktīvas 2014/42 4. panta 1. punkts, ir jānorāda, ka šīs direktīvas 5. panta par “paplašināto konfiskāciju” 1. punktā ir paredzēts, ka tā var attiekties tikai uz “īpašumu, kas pieder personai, kura notiesāta par [..] noziedzīgu nodarījumu”, tādējādi trešo personu manta no šī panta piemērošanas jomas ir izslēgta.
Runājot par minētās direktīvas 6. pantu, lai gan tas, kā apstiprina tā nosaukums, tieši attiecas uz “konfiskāciju, ko piemēro trešai personai”, šis pants attiecas tikai uz “noziedzīgi iegūtiem līdzekļiem”, nevis “nozieguma rīkiem”, tāpēc tas katrā ziņā nevar būt pamats, lai konfiscētu nozieguma rīku tādā situācijā kā tā, kas pastāv pamatlietā.
Savukārt Direktīvas 2014/42 15. apsvērumā, kura gaismā ir jāinterpretē šīs direktīvas 4. pants, ir noteikts pienākums par konfiskācijas procedūru informēt aizdomās turētos un apsūdzētos, bet trešās personas tajā vispār nav minētas.
No šīm dažādajām tiesību normām izriet, ka, tā kā trešai personai piederoša īpašuma konfiskācija ir paredzēta tikai Direktīvas 2014/42 6. pantā minētajos gadījumos, šīs direktīvas 4. panta 1. punktā paredzētā īpašuma konfiskācija var attiekties tikai uz aizdomās turēto un apsūdzēto īpašumu.
Iesniedzējtiesas norādītais apstāklis, ka īpašums bijis apsūdzētā pastāvīgā lietošanā, neļauj konfiscēt šo īpašumu saskaņā ar Direktīvas 2014/42 4. panta 1. punktu, ja tas pieder labticīgai trešai personai.
Katrā ziņā un ciktāl valsts tiesiskais regulējums nepieļauj labticīgu trešo personu īpašuma konfiskāciju tādā situācijā kā tā, kas pastāv pamatlietā, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka direktīva pati par sevi nevar radīt pienākumus privātpersonai un tātad uz to nevar atsaukties, vēršoties pret šo privātpersonu valsts tiesā (spriedums, 2019. gada 24. jūnijs, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
,
65.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2014/42 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ir izslēgta labticīgai trešai personai piederoša īpašuma, kas tiek izmantots kā nozieguma rīks, konfiskācija tostarp tad, ja šī trešā persona šo īpašumu ir nodevusi apsūdzētā pastāvīgā lietošanā.
Par trešo jautājumu
Ņemot vērā uz otro jautājumu sniegto atbildi, uz trešo jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/42/ES (2014. gada 3. aprīlis) par nozieguma rīku un noziedzīgi iegūtu līdzekļu iesaldēšanu un konfiskāciju Eiropas Savienībā 8. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, ja īpašums ir iesaldēts kā iespējams nozieguma rīks vai noziedzīgi iegūti līdzekļi, šī īpašuma īpašniekam – labticīgai trešai personai – kriminālprocesa iztiesāšanas stadijā nav nekādu tiesību vērsties kompetentajā tiesā ar lūgumu atdot minēto īpašumu.

2)
Direktīvas 2014/42 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ir izslēgta labticīgai trešai personai piederoša īpašuma, kas tiek izmantots kā nozieguma rīks, konfiskācija tostarp tad, ja šī trešā persona šo īpašumu ir nodevusi apsūdzētā pastāvīgā lietošanā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – bulgāru.