CELEX: 62014TJ0066
Ühine välis- ja julgeolekupoliitika
Teatavate isikute ja üksuste suhtes vastu võetud piiravad meetmed seoses olukorraga Zimbabwes
Rahaliste vahendite külmutamine
Lepinguväline vastutus

)
Vaidluse taust
Euroopa Liidu Nõukogu väljendas 18. veebruari 2002. aasta ühises seisukohas 2002/145/ÜVJP Zimbabwe vastu suunatud piiravate meetmete kohta (
ELT 2002, L 50, lk 1
), mis on vastu võetud EL lepingu artikli 15 alusel, oma sügavat muret seoses olukorraga Zimbabwes, ennekõike seoses inimõiguste, eelkõige sõna-, ühinemis- ja rahumeelse kogunemise vabaduse tõsiste rikkumistega, mida on toime pannud Zimbabwe valitsus. Ta kehtestas seega ajavahemikuks 12 kuud, mida võidakse pikendada, piiravad meetmed, mis vaadatakse korrapäraselt üle.
Nõukogu 19. veebruari 2004. aasta ühine seisukoht 2004/161/ÜVJP, millega pikendatakse Zimbabwe vastu suunatud piirangumeetmeid (
ELT 2004, L 50, lk 66
), nägi ette ühises seisukohas 2002/145 kehtestatud piiravate meetmete uuendamise. Ühise seisukoha 2004/161, muudetud vastavalt nõukogu 31. juuli 2008. aasta ühise seisukoha 2008/632/ÜVJP, millega muudetakse ühist seisukohta 2004/161 (
ELT 2008, L 205, lk 53
), artikli 1 lõikele 1, artikli 4 lõikes 1 on sätestatud, et „[l]iikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et takistada Zimbabwe [Vabariigi] valitsusliikmetel ja nendega seotud isikutel, samuti teistel füüsilistel isikutel, kelle tegevus kahjustab tõsiselt demokraatiat ning inimõiguste ja õigusriigi põhimõtete austamist Zimbabwes, siseneda oma territooriumile või seda läbida“ ning et „[k]äesolevas lõikes osutatud isikud on loetletud lisas“. Ühise seisukoha 2004/161, muudetud vastavalt ühise seisukoha 2008/632 artikli 1 lõikele 5, artikli 5 lõike 1 kohaselt „[k]ülmutatakse kõik rahalised vahendid ja majandusressursid, mis kuuluvad Zimbabwe [Vabariigi] valitsuse liikmetele või nendega seotud mis tahes füüsilistele või juriidilistele isikutele, üksustele või asutustele, või mis tahes muudele füüsilistele või juriidilistele isikutele, kelle tegevus kahjustab tõsiselt demokraatiat ning inimõiguste ja õigusriigi põhimõtte austamist Zimbabwes“ ja „[k]äesolevas lõikes osutatud isikud ja üksused on loetletud lisas“. Ühist seisukohta 2004/161, muudetud, pikendati seejärel kuni 20. veebruarini 2010, vastavalt nõukogu 26. jaanuari 2009. aasta ühisele seisukohale 2009/68/ÜVJP, millega pikendatakse Zimbabwe vastu suunatud piiravaid meetmeid (
ELT 2009, L 23, lk 43
), ja peale seda kuni 20. veebruarini 2011, vastavalt nõukogu 15. veebruari 2010. aasta otsusele 2010/92/ÜVJP, millega pikendatakse Zimbabwe vastu suunatud piiravaid meetmeid (
ELT 2010, L 41, lk 6
). Nõukogu 15. veebruari 2011. aasta otsuse 2011/101/ÜVJP Zimbabwe vastu suunatud piiravate meetmete kohta (
ELT 2011, L 42, lk 6
), millega tunnistati kehtetuks ühine seisukoht 2004/161 ja mis kehtis kuni 20. veebruarini 2012, artikli 4 lõige 1 ja artikli 5 lõige 1 nägid ette meetmed, mis on identsed ühise seisukoha 2004/161 artikli 4 lõikes 1 ja artikli 5 lõikes 1 sätestatutega.
Nõukogu 19. veebruari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 314/2004, milles käsitletakse teatavaid piiravaid meetmeid Zimbabwe suhtes (
ELT 2004, L 55, lk 1
), võeti vastu – nagu on märgitud selle põhjenduses 5 – eesmärgiga rakendada ühises seisukohas 2004/161 ette nähtud piiravaid meetmeid, kuivõrd need kuuluvad EÜ asutamislepingu reguleerimisalasse. Selle artikli 6 lõikes 1 on nimelt ette nähtud, et külmutatakse kõik Zimbabwe Vabariigi valitsuse liikmete ning nendega seotud, III lisas loetletud füüsiliste ja juriidiliste isikute, üksuste või asutuste rahalised vahendid ja majandusressursid. Sama määruse artikli 11 punkti b kohaselt on Euroopa Ühenduste Komisjonil õigus muuta nimetatud lisa ühise seisukoha 2004/161 lisa kohaselt tehtud otsuste alusel.
Esimese hageja, John Arnold Bredenkampi nimi lisati ühise seisukoha 2004/161 artiklites 4 ja 5 osutatud isikute nimekirja ühise seisukoha 2009/68 artikli 2 ja lisa I osa alusel. Selle nime nimetatud lisa punkti 7 kandmise põhjendus on järgmine:
„Zimbabwe [Vabariigi] valitsusega tihedalt seotud ärimees. Ta on andnud (sh oma ettevõtete kaudu) režiimile rahalist ja muud laadi toetust (vt ka II osa punkte [1–9], 12, 14, 20, 24, 25, 28, 29, 31 ja 32).“
Esimese hageja nimi lisati määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud füüsiliste ja juriidiliste isikute, üksuste ja asutuste nimekirja komisjoni 26. jaanuari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 77/2009, millega muudetakse määrust nr 314/2004 (
ELT 2009, L 23, lk 5
), artikli 1 ja lisa alusel. Hageja nime nimetatud lisa I osa punkti 7 kandmise põhjendus on järgmine:
„Zimbabwe valitsusega tihedalt seotud ärimees. Ta on andnud (sh oma ettevõtete kaudu) režiimile rahalist ja muud laadi toetust (vt ka II osa punktid nr [1–9], 12, 14, 20, 24, 25, 28, 29, 31 ja 32).“
Teise ja kolmanda hageja, Echo Delta (Holdings) PCC Ltd ja Scottlee Holdings (Private) Ltd nimed lisati samuti ühise seisukoha 2004/161 artiklites 4 ja 5 osutatud isikute nimekirja ühise seisukoha 2009/68 artikli 2 ja lisa alusel. Samad nimed lisati määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud füüsiliste ja juriidiliste isikute, üksuste ja asutuste nimekirja määruse nr 77/2009 artikli 1 ja lisa alusel. Nende kõnealustesse nimekirjadesse kandmise põhjendus sisaldab ühises seisukohas 2004/161 ja määruses nr 77/2009 märget „Omanik: John Arnold Bredenkamp“. Lisaks lisati nimetus „Breco International“ ühise seisukoha 2004/161 artiklites 4 ja 5 osutatud isikute nimekirja II osa punkti 7 ühise seisukoha 2009/68 artikli 2 ja lisa alusel, ning määruse nr 314/2004 lisa III II osa punkti 7 määruse nr 77/2009 artikli 1 ja lisa alusel. Selle nimetuse kõnealustesse nimekirjadesse kandmise põhjendus on sama, mis teise ja kolmanda hageja puhul samades nimekirjades.
Hagiavaldusega, mis on saabunud Üldkohtu kantseleisse 6. aprillil 2009, esitasid J. A. Bredenkamp ja 18 teist füüsilist isikut, sh käesoleva kohtuasja teine ja kolmas hageja, nõude tühistada määrus nr 77/2009 (kohtuasi T‑145/09, Bredenkamp jt
vs
. komisjon).
Kolme esimese hageja ning Breco Internationali nimi jäeti kõnealustesse nimekirjadesse otsuse 2010/92, komisjoni 25. veebruari 2010. aasta määruse (EL) nr 173/2010, millega muudetakse määrust nr 314/2004 (
ELT 2010, L 51, lk 13
), otsuse 2011/101 ja komisjoni 23. veebruari 2011. aasta määruse (EL) nr 174/2011, millega muudetakse määrust nr 314/2004 (
ELT 2011, L 49, lk 23
), alusel.
Kolme esimese hageja ning Breco Internationali nimi kustutati kõnealustest nimekirjadest nõukogu 17. veebruari 2012. aasta otsuse 2012/97/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2011/101 (
ELT 2012, L 47, lk 50
) ja komisjoni 21. veebruari 2012. aasta rakendusmääruse (EL) nr 151/2012, millega rakendatakse määrust nr 314/2004 (
ELT 2012, L 49, lk 2
), alusel.
Pärast otsuse 2012/97 ja rakendusmääruse nr 151/2012 vastuvõtmist leidis Üldkohus 6. septembri 2012. aasta kohtumääruses Bredenkamp jt vs. komisjon (
T‑145/09
, ei avaldata,
EU:T:2012:407
), et 6. aprillil 2009 esitatud hagi suhtes ei ole vajadust otsust teha.
Menetlus ja poolte nõuded
Hagiavaldusega, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 24. jaanuaril 2014, esitasid hagejad käesoleva hagi.
Hageja palub Üldkohtul:
—
kohustada nõukogu ja komisjoni maksma hagiavalduses täpsustatud hüvitist;
—
mõista nõukogult ja komisjonilt välja liitintress suuruses Euribori intressimäär, millele lisandub kaks protsendipunkti, alates kuupäevast, mil selles kohtuastmes tehakse lõplik kohtuotsus;
—
mõista kohtukulud välja nõukogult ja komisjonilt.
Nõukogu ja komisjon paluvad Üldkohtul:
—
jätta hagi rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Pooled esitasid kohtuasja T‑145/09, Bredenkamp jt
vs
. komisjon raames rea seisukohti. Kuna puudub igasugune põhjus neid tõendeid käesoleva kohtuasja toimikust eemaldada, kuuluvad need lõplikult sellesse toimikusse. Pooled ei ole lisaks vaidlustanud nende seisukohtade esitamist ühelt ja teiselt poolt.
Õiguslik käsitlus
Hagi põhjenduseks väidavad hagejad, et neile on viie episoodiga tekitatud varalist ja mittevaralist kahju, mille põhjustas rida rikkumisi seoses nende nimede esialgse kandmisega määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud isikute nimekirja ja seal hoidmisega. Need rikkumised on esitatud neljas etteheites.
Nõukogu leiab sissejuhatuseks, et hagi tuleb ilmselge vastuvõetamatuse või ilmselge õigusliku põhjendamatuse tõttu jätta läbi vaatamata, kuna hagejatele väidetavalt põhjustatud kahjuepisoodide kohta esitatud tõendid olid ilmselgelt ebapiisavad.
Selles osas tuleb meenutada, et liidu lepinguväline vastutus tema institutsioonide õigusvastase tegevuse korral ELTL artikli 340 teise lõigu tähenduses tekib juhul, kui samal ajal on täidetud teatud tingimused, milleks on institutsioonidele etteheidetava tegevuse õigusvastasus, kahju tegelik tekkimine ning põhjuslik seos väidetava tegevuse ja viidatud kahju vahel. Nende kolme vastutuse tekkimise tingimuse kumulatiivsus tähendab, et kui üks tingimustest on täitmata, tuleb kahju hüvitamise hagi jätta tervikuna rahuldamata, ilma et oleks vaja uurida ülejäänud tingimusi (vt kohtuotsus, 23.11.2011, Sison vs. nõukogu,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Esimese hageja nõude puhul, mis puudutab talle väidetavalt tekitatud mittevaralise kahju hüvitamist, tuleb kõigepealt uurida nimetatud hageja osas nõukogu ja komisjoni käitumise õiguspärasusega seotud probleemistikku. Nimelt tuleb nõukogu argumendid hagiavaldusele lisatud tõendeid arvesse võttes hagi vastuvõetamatuse või selle ilmselge põhjendamatuse kohta tagasi lükata vähemalt selles osas, mis puudutab esimese hageja väidetud mittevaralist kahju, kuna hagi sisaldab piisavalt tõendeid, mis kirjeldavad niisuguse kahju põhjendamiseks sobivaid asjaolusid. Kui selles kontekstis ilmneb, et asjaomased institutsioonid ei tegutsenud nimetatud hageja suhtes ebaseaduslikult, jäetakse hagi tervikuna rahuldamata kõigi hagejate suhtes, võttes arvesse asjaolu, et vaidlusaluste kannete põhjendused tuginevad esimese hageja nime kandmisele määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud isikute nimekirja.
Komisjon omakorda väidab kõigepealt, et neljanda hageja suhtes ei ole piiravaid meetmeid kunagi võetud, mistõttu tuleb tema osas jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Nagu eespool punktis 6 mainitud, väidab neljas hageja end olevat Breco International (Private) üldõigusjärglane, kes nimetuse „Breco International“ all oli lisatud määruse nr 314/2004 lisa III artiklis 6 osutatud füüsiliste ja juriidiliste isikute, üksuste ja asutuste nimekirja määruse nr 77/2009 artikli 1 ja lisa alusel. Selles osas tuleb märkida, et nimetatud lisa II osa punktis 7 on märgitud, et Breco International on juriidiline isik, kelle asukoht on St. Helier (Jersey). Kohtuistungil nõukogu esitatud selgituste kohaselt tehti järeldus selle üksuse asukoha kohta Jerseyl ühe ettevõtete teabeametilt pärineva aruande alusel, mis on lisatud selle institutsiooni esitatud vastulausele. Vastavalt 29. septembril 2010 Zimbabwe äriregistri väljastatud nimevahetuse tunnistusele, mille hagejad hagiavalduse puuduste kõrvaldamise käigus esitasid, on neljas hageja Zimbabwe äriühing Breco international (Private) Ltd, millest sai Fodya (Private) Ltd. Selles kontekstis tuleb esiteks sedastada, et Breco Internationali nime kandmine kõnealustesse nimekirjadesse ei tugine mõnele Zimbabwe äriregistrist pärinevale selle üksuse juriidilise isiku olemasolu tõendavale dokumendile. Teiseks ei võimalda ükski tõend järeldada, et Breco Internationali nime kandmisega nendesse nimekirjadesse kavatsesid asjaomased institutsioonid kanda nendesse nimekirjadesse neljanda hageja nime, kelle asukoht oli Harare (Zimbabwe), ja kelle isikuandmed erinevad selles osas oluliselt Breco Internationaliga seotud andmetest. Nendes tingimustes väidavad hagejad ekslikult, et neljanda hageja nimi kanti samadesse nimekirjadesse.
Igal juhul, vastupidi komisjoni väidetule ei mõjuta asjaolu, mille kohaselt neljas hageja ei tõenda oma nime kandmist kõnealustesse nimekirjadesse, käesoleva kahju hüvitamise hagi vastuvõetavust neljanda hageja esitatud osas. Nimelt see, kas Breco Internationali või kolme esimese hageja nime kandmine nimetatud nimekirjadesse põhjustas neljandale hagejale kahju, mis tuleb hüvitada vastavalt eespool punktis 17 esitatud reeglitele, ei puuduta hagi vastuvõetavust, vaid see on seotud nimetatud väidetava kahju tegelikkusega ning põhjusliku seosega nendest kannetest tulenevate väidetavate rikkumiste ja selle kahju vahel.
Järelikult, kuigi vastab tõele, et hagejate argumendid ei ole täpsed selles osas, kus nad väidavad, et neljanda hageja nimi kanti kõnealustesse nimekirjadesse, ei tähenda see, et hagi on neljanda hageja osas vastuvõetav.
Mis puudutab nõukogu ja komisjoni väidetavat ebaseaduslikku käitumist, siis tuleb esmalt märkida, et isegi kui hagi sissejuhatavas osas viitavad hagejad kord ühistele seisukohtadele ja otsustele, mis on vastu võetud EL lepingu ühise välis- ja julgeolekupoliitika (ÜVJP) sätete alusel ja millega kehtestatakse nende suhtes piiravaid meetmeid, kord jälle määrustele, mis on vastu võetud EÜ asutamislepingu ja EL toimimise lepingu sätete alusel, peavad nad oma väidetavaid rikkumisi puudutavates etteheidetes silmas üksnes neid viimaseid määrusi. Nendes tingimustes tuleb otsustada, et hagis nõutakse liidu lepinguvälise vastutuse tuvastamist üksnes kõnealuste määruste alusel, jättes välja ÜVJP raames vastu võetud ühised seisukohad ja otsused.
Selleks et pidada täidetuks liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimust, mis puudutab institutsioonidele etteheidetava tegevuse õigusvastasust, on nõutav, et oleks tuvastatud isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumine. See puudutab eelkõige põhiõigust omandile (kohtuotsus, 23.11.2011, Sison vs. nõukogu,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, punktid
ja
).
Käesoleval juhul väidavad hagejad, et kuivõrd määrused nr 77/2009, nr 173/2010 ja nr 174/2011 neid puudutavad, on need esiteks õigusliku aluseta, teiseks õigus‑ ja faktivigadega, kolmandaks rikuvad need olulisi menetlusnõudeid ja neljandaks, võttes arvesse eelnimetatud rikkumisi, rikutakse nendega õigust omandile.
Esmalt tuleb märkida, et mis puudutab nõuet, et väidetavalt rikutud õigusnorm peab andma üksikisikutele õigusi, siis on piiravate meetmete eesmärk nende adressaadiks olevate isikute teatavate õiguste, esmajärjekorras õiguse omandile kasutamise piiramine. Igal juhul, võttes arvesse eesmärke, mida niisuguse piiravate meetmete süsteemiga soovitakse saavutada, kujutab kõnealune süsteem piirangut, mis vastab Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 52 lõike 1 kriteeriumidele (kohtuotsus, 27.2.2014, Ezz jt vs. nõukogu,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, punktid
–
). Lisaks ei väida hagejad, et see süsteem kui selline kahjustab nende õigust omandile. Igatahes tuleb meeles pidada, et õigust omandile piiravat õigust tuleb kasutada vastavalt selleks ette nähtud menetlus- ja materiaalõiguse normidele. Vastasel korral tuleb konkreetsel juhul tuvastada õiguse omandile põhjendamatu piiramine (vt selle kohta kohtuotsus, 3.9.2008, Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon,
C‑402/05 P ja C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, punktid
,
ja
–
). Järelikult, kuna hagi põhjenduseks esitatud etteheidetega taheti tõendada, et esimese kolme hageja vahendite külmutamise kehtestanud määrused sisaldasid menetlus- ja materiaalõiguse normide rikkumisi, millega reguleeriti nende õiguse omandile piiramise õigust, siis tuginevad need üksikisikutele õigusi andvatele normidele.
Esmalt tuleb uurida etteheidet õigusliku lause väidetava puudumise kohta, seejärel etteheidet väidetava oluliste menetlusnormide rikkumise kohta, ja lõpuks kahte etteheidet süükspandavate tegude sisulise õiguspärasuse kohta.
Õigusliku aluse väidetav puudumine
Hagejad väidavad, et EÜ artiklid 60 ja 301, millele määrus nr 314/2004 tugineb, on suunatud ainult kolmandatele riikidele ja nende juhtidele ning isikutele ja üksustele, kes on nende juhtidega seotud või nende kontrolli all. Ükski hageja ei kuuluks nendest mõne kategooria alla, isegi kui nõustuda väitega, et esimene hageja oli Zimbabwe valitsusega tihedalt seotud, mida hagejad vaidlustavad. Nimelt ei saa suvaline ühendus, sõltumata konkreetsest käitumisest, põhjendada Zimbabwe ärimehe nime kandmist nimetatud määruse artiklis 6 osutatud isikute nimekirja. Hagejate sõnul tähendab õigus tõhusale kohtulikule kaitsele seda, et nad võivad nõuda vaidlusaluste aktide seaduslikkust mõjutava õigusliku aluse puudumisega tekitatud kahju hüvitamist. Igal juhul väidavad nad, et isegi kui esimest hagejat tuleb käsitada isikuna, kellel on tihedad sidemed Zimbabwe valitsusega, ei anna see asjaolu asjaomastele institutsioonidele õigust teise ja kolmanda hageja ning Breco Internationali nimed automaatselt kõnealustesse nimekirjadesse lisada.
Selle argumendiga väidavad hagejad sisuliselt, et oma õiguslikuks aluseks olevatest EÜ artiklitest 60 ja 301 lähtuvalt tõlgendades on määruse nr 314/2004 artikkel 6 suunatud kolmandatele riikidele ja nende juhtidele ning mis puudutab füüsilisi ja juriidilisi isikuid, siis ainult nendele, kes on viimastega otseselt seotud või nende kontrolli all, mitte aga ärimeestele ja ettevõtjatele nagu nemad.
EÜ artikli 60 lõige 1 näeb ette, et kui EÜ artiklis 301 märgitud juhtudel peetakse vajalikuks ühenduse meetmeid, võib nõukogu võtta asjassepuutuvate kolmandate riikide suhtes kapitali liikumise ja maksetega seotud vajalikke kiireloomulisi meetmeid. EÜ artikkel 301 näeb ette, et kui Euroopa Liidu lepingu ühist välis- ja julgeolekupoliitikat käsitlevate sätetega kooskõlas vastu võetud ühises seisukohas või ühismeetmes on ette nähtud ühenduse tegutsemine selleks, et osaliselt või täielikult katkestada või piirata majandussuhteid ühe või mitme kolmanda riigiga, siis võtab nõukogu vajalikud kiireloomulised meetmed.
Võttes arvesse EÜ artiklite 60 ja 301 sõnastust, eeskätt seal esinevaid fraase „asjassepuutuvate riikide suhtes“ ja „ühe või mitme kolmanda riigiga“, peetakse nende sätetega silmas meetmete võtmist kolmandate riikide suhtes, kuna see viimane mõiste võib hõlmata niisuguse riigi juhte ning üksikisikuid ja üksusi, kes on nende juhtidega seotud või otseselt või kaudselt nende kontrolli all. Ei saa välistada, et EÜ artiklite 60 ja 301 alusel võetud piiravad meetmed võivad olla suunatud teatud ettevõtete juhtide vastu, kui on kindlaks tehtud, et nad on seotud asjaomase kolmanda riigi juhtidega (vt selle kohta kohtuotsus, 13.3.2012, Tay Za vs. nõukogu,
C‑376/10 P
,
EU:C:2012:138
, punktid
ja
).
Määrus nr 314/2004 ning seda muutvad vaidlusalused määrused, millele viidatakse eespool punktis 25, käsitlevad piiravate meetmete võtmist Zimbabwe Vabariigi suhtes.
Määruse nr 314/2004 põhjenduse 2 kohaselt tuleb selle riigi valitsuse poolt inimõiguste tõsiseid rikkumisi arvesse võttes jätkata juba veebruarist 2002 kehtivate piiravate meetmete kohaldamist.
Kõnesolevad piiravad meetmed seisnevad määruse nr 314/2004 artiklis 6 kirjeldatud kategooriatesse kuuluvate isikute rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamises. See puudutab Zimbabwe valitsuse liikmeid ja nendega seotud füüsilisi ja juriidilisi isikuid, üksusi ja asutusi.
Käesoleval juhul tuleneb määruse nr 77/2009 lisast, et esimese hageja nimi kanti määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud füüsiliste ja juriidiliste isikute, üksuste ning asutuste nimekirja põhjusel, et ta oli „Zimbabwe valitsusega tihedalt seotud“ ning „andnud (sh oma ettevõtete kaudu) režiimile rahalist ja muud laadi toetust“ (vt eespool punkt 5). Selle kande aluseks oli komisjonile nimetatud määruse artikli 11 punktiga b antud volitus ning see toimus pärast ühise seisukoha 2009/68 vastuvõtmist.
Nagu väidavad nõukogu ja komisjon, vastab see põhjendus suurepäraselt selle isiku määratlusele, kes on „seotud“ piiravate meetmetega puudutatud riigi juhtidega. Nimelt, võttes arvesse piiravate meetmete eesmärki, milleks on takistada asjaomasele valitsusele igasuguse abi andmist, peab mõiste „seotud“ hõlmama ka isikuid, kes arendavad niisuguseid tegevusi nagu eespool punktis 35 kirjeldatud. Järelikult see, et määrusega nr 77/2009 kanti esimese hageja nimi määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud füüsiliste ja juriidiliste isikute, üksuste ning asutuste nimekirja, põhineb õiguspäraselt EÜ artiklitel 60 ja 301, millele omakorda tugineb see viimane määrus.
See järeldus on õiguspärane ka esimesele hagejale kuuluvate juriidiliste isikute suhtes, kelle nimed on kantud määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud isikute nimekirja. Nimelt, nagu väidab ka nõukogu, on kõigi asjaomase riigi juhtidega seotud füüsilistele isikutele kuuluvate juriidiliste isikute suhtes piiravate meetmete võtmise võimalus selgelt nimetatud meetmete tõhususe tingimus. Seega, kuna teise ja kolmanda hageja nimed on kantud kõnealusesse nimekirja põhjendusel, et need kuuluvad esimesele hagejale, siis tugineb see kanne õigustatult EÜ artiklitele 60 ja 301. Sama kehtib ka Breco Internationali nime kandmisel, mis tugineb samale põhjendusele, kuna määrus nr 314/2004 põhineb teda puudutavas osas õiguspäraselt nimetatud artiklitel.
Kolme esimese hageja ja Breco Internationali nimede määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud isikute nimekirja kandmise õigusliku aluse osas ei saa seega ühtki rikkumist tuvastada.
Lisaks, kuivõrd hagejate argumenti, mille kohaselt nende käitumine ei võimalda neid kvalifitseerida Zimbabwe valitsusega seotud isikuteks, saab tõlgendada kui väidet, et nad ei ole nimetatud valitsusega seotud määruse nr 314/2004 artikli 6 tähenduses, nagu seda on tõlgendatud eespool punktis 34, siis niisugune argument ühtib etteheitega väidetavate hindamisvigade kohta, mida uuritakse edaspidi punktides 65–94.
Oluliste menetlusnormide väidetav rikkumine
Hagejad väidavad, et aktid, mille alusel neist esimese kolme ja Breco Internationali nimed kanti määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud isikute nimekirja, ei sisalda spetsiifilisi ja konkreetseid põhjendusi, mis võimaldaksid neil hinnata nende kannete põhjendatust sellega seotud õiguslikke tingimusi arvestades, ega sellest tulenevalt vaidlustada nende õiguspärasust. Nende arvates oleks kõnealuseid akte pidanud neile põhjendama nende vastuvõtmise ajal, kuna selle tegemata jätmist ei saa talle kohtumenetluse käigus kompenseerida. Igal juhul oleksid sellega seotud tõendid pidanud olema neile esitatud enne seda, kui nende kannet esimest korda pikendati, ning sellega oleks pidanud kaasnema võimalus olla ära kuulatud. Neil ei olnud õigust ühelegi seda tüüpi tõendile, kuna komisjoniga peetav kirjavahetus oli piiratud menetluslike küsimustega.
Selle argumendiga esitavad hagejad kaks etteheidet. Esimene etteheide puudutab väidetavat põhjendamise puudumist ja teine nende kaitseõiguste rikkumist, kuna ühelt poolt ei edastatud neile nende vastu esitatud tõendeid ja teiselt poolt oli võimatu oma väiteid nõukogule ja komisjonile esitada. Õiguse olla ära kuulatud väidetav rikkumine kahjustas üksiti ka nende õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.
[...]
Õiguse olla ära kuulatud väidetav rikkumine
Võttes arvesse rahaliste vahendite külmutamise puhul olulist üllatusmomenti (vt eespool punkt 45), siis õigus olla ära kuulatud, mida piiravate meetmete puhul tuleb järgida, ei nõua väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei seda, et liidu ametiasutused teataksid asjaomasele isikule või üksusele tema nime piiravaid meetmeid kehtestava nimekirja kandmise põhjused enne tema nime algselt sellesse nimekirja kandmist (vt kohtuotsus, 4.2.2014, Syrian Lebanese Commercial Bank vs. nõukogu,
T‑174/12 ja T‑80/13
,
EU:T:2014:52
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika), ega seda, et nõukogu omal algatusel selle isiku või üksuse ära kuulaks (kohtuotsus, 14.10.2009, Bank Melli Iran vs. nõukogu,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, punktid
ja
).
Seevastu, kui nõukogu külmutas vahendid algselt kindlaksmääratud ajaks, siis tuleb enne selle meetme pikendamise kohaldamist põhimõtteliselt anda huvitatud isikutele võimalus olla ära kuulatud. Nimelt, tõhususe huvides ei pea niisugust meedet pikendavad aktid tingimata sisaldama üllatusmomenti (vt selle kohta kohtuotsus, 12.3.2014, Al Assad vs. nõukogu,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, punkt
).
Kuigi vastab tõele, et kui nagu käesolevas asjas (vt eespool punktid 43–46) on edastatud piisavalt täpne teave, mis võimaldab huvitatud isikul asjaomaste institutsioonide poolt tema vastu esitatud tõendite kohta oma arvamust tulemuslikult esitada, ei tähenda kaitseõiguste austamine viimaste jaoks kohustust anda spontaanselt luba tutvuda toimikus olevate dokumentidega, peavad nimetatud institutsioonid huvitatud isiku nõudmise korral siiski andma loa tutvuda kõigi kõnealust meedet puudutavate mittekonfidentsiaalsete haldusdokumentidega (vt selle kohta kohtuotsus, 14.10.2009, Bank Melli Iran vs. nõukogu,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, punkt
).
Lisaks eeldab õigus olla ära kuulatud enne selliste aktide vastuvõtmist, millega jäetakse kehtima piiravad meetmed isikute suhtes, keda need meetmed juba puudutavad, et nõukogu on nende isikute puhul lähtunud uutest asjaoludest (kohtuotsus, 12.3.2014, Al Assad vs. nõukogu,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, punkt
).
Käesoleval juhul ilmneb toimikust, et advokaat saatis 5. veebruaril 2009 komisjonile taotluse tutvuda dokumentidega, mille alusel esimese hageja nimi algselt määruse nr 77/2009 alusel määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud isikute nimekirja kanti. Selle nõude aluseks on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määrus (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (
EÜT 2001, L 145, lk 43
; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331). Komisjon tunnistas 5. märtsi 2009. aasta kirjas, et kaks taotlusega seotud dokumenti on tema valduses. Täpsemalt tunnistas ta, et tema valduses on kaks dokumenti, mis pärinevad nn Euroopa kirjavahetuse süsteemist (COREU), mis sisaldab muu hulgas teavet esimese hageja ja temale kuuluvate ettevõtete nimede kandmise kohta määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud isikute nimekirja. Siiski keeldus ta nende dokumentidega tutvumiseks luba andmast määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti a kolmanda taande alusel, mis käsitleb avalike huvide kaitset seoses rahvusvaheliste suhetega.
9. märtsi 2009. aasta kirjaga esitati nn kinnitav taotlus, seekord esimese hageja ja 16 äriühingu nimel, mille seas olid ka teine ja kolmas hageja ja Breco International. Komisjon keeldus 3. juuli 2009. aasta kirjas nimetatud dokumentidega tutvumiseks luba andmast, tuginedes samale põhjendusele kui esimese keeldumise puhul.
Lisaks saatis esimene hageja 6. juuni 2012. aasta kirjaga nõukogule taotluse tutvuda teabega, mis puudutab tema ja veel paljude äriühingute – nende hulgas teine ja kolmas hageja ja Breco International – nimede kandmist määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud isikute nimekirja. See taotlus oli sõnastatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 45/2001 üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ühenduse institutsioonides ja asutustes ning selliste andmete vaba liikumise kohta (
EÜT 2000, L 8, lk 1
; ELT eriväljaanne 13/26; lk 102) alusel. Nõukogu vastas 18. septembri 2012. aasta kirjaga, edastades neli dokumenti, mille tema peasekretariaat oli adresseerinud liikmesriikide delegatsioonidele. Need dokumendid sisaldasid peamiselt kolme esimese hageja ja Breco Internationali isikuandmeid. Üks neist dokumentidest, „Coreu CFSP/0053/09“, osutab Ameerika Ühendriikide föderaalsete ametiasutuste poolt piiravate meetmete kehtestamisele esimese hageja suhtes selle rahalise abi tõttu, mida ta oli pakkunud Zimbabwe valitsusele oma ettevõtete võrgustiku kaudu. Samuti mainiti seal seda, et esimene hageja oli seotud nimetatud valitsuse ministriga ning Zimbabwe presidendi Robert Mugabega.
Nendest tõenditest järeldub, et kolm esimest hagejat ja Breco International pöördusid komisjoni poole hiljemalt 9. märtsil 2009, taotledes luba tutvuda tõenditega, mille alusel kolme esimese hageja ja Breco International nimed kanti määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud isikute nimekirja. Igatahes komisjon, kes on nii määruse nr 77/2009, mille alusel hagejate nimed algselt kõnealustesse nimekirjadesse kanti, kui ka määruste nr 173/2010 ja nr 174/2011 autor, seda taotlust ei rahuldanud.
Kui oletada, et seda tegevusetust võib käsitada nii, et see võis takistada kolme esimest hagejat tõhusalt esitamast oma seisukohti meetme kohta, mille see institutsioon nende suhtes võttis, siis tuleb lisaks uurida, kas käesoleva asja asjaolusid arvesse võttes on igal juhul tegemist puudustega, mis tema olukorda ei mõjuta, kuna selle puudumisel ei oleks hagejad saanud end paremini kaitsta (kohtuotsus, 4.2.2014, Syrian Lebanese Commercial Bank vs. nõukogu,
T‑174/12 ja T‑80/13
,
EU:T:2014:52
, punkt
).
Selles osas tuleb märkida, et hagejad väidavad, et on 19. veebruaril 2009 esitanud Foreign & Commonwealth Office’ile (FCO, välis- ja Rahvaste Ühenduse asjade ministeerium, Ühendkuningriik) Freedom of Information Act 2000 (2000. aasta teabevabaduse seadus) alusel taotluse nende dokumentidega tutvumiseks, mis puudutavad kolme esimese hageja ja Breco Internationali nimede kandmist määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud isikute nimekirja. Sellele taotlusele vastuseks esitas FCO 2. juunil 2009 17 dokumendist koosneva nimekirja ja koopiad kahest teisest dokumendist, mis kõik on avalikult kättesaadavad. Nende dokumentide hulgas oli ka Kongo Demokraatliku Vabariigi loodusvarade ja muude rikkuste ebaseadusliku kasutamise ekspertgrupi (edaspidi „ekspertgrupp“) 8. oktoobri 2002. aasta aruanne, mis oli koostatud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) Julgeolekunõukogu egiidi all (edaspidi „8. oktoobri 2002. aasta aruanne“), rida ajaleheartikleid esimese hageja kohta ja mõned veebilingid asjaomaste äriühingutega seotud teabega.
Lisaks esitas esimene hageja 4. novembril 2011, pärast otsuse 2011/101 ja määruse nr 174/2011 vastuvõtmist, FCO-le uue taotluse dokumentide kohta, mis puudutavad tema nime kandmist määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud isikute nimekirja. Sellele taotlusele vastuseks esitas FCO esimesele hagejale 15 dokumendist koosneva nimekirja, kuhu muu hulgas kuulusid 8. oktoobri 2002. aasta aruanne ja rida ajaleheartikleid.
Oluline on veel märkida, et nagu nõukogu on meelde tuletanud, andis komisjon esimesele hagejale tema nime määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud isikute nimekirja kandmisest teada 27. jaanuari 2009. aasta kirjas ja kutsus nimetatud hagejat 18. detsembri 2009. aasta kirjas üles esitama nõukogule oma seisukohad ja võimaliku nimekirjast kustutamise taotluse. Lisaks pöördus esimene hageja 26. oktoobri ja 26. novembri 2009. aasta ning 21. jaanuari ja 10. veebruari 2010. aasta kirjades kõigi nõukogu liikmete poole, esitades oma seisukohad enda ja teiste tema äriühingute nimede kandmise kohta kõnealustesse nimekirjadesse. Nõukogu jättis 16. veebruari 2010. aasta kirjas esimese hageja argumendid rahuldamata, viidates muu hulgas teisest ekspertgrupi 15. oktoobril 2003 ÜRO egiidi all koostatud aruandest (edaspidi „15. oktoobri 2003. aasta aruanne“) tulenevatele tõenditele. Nõukogu teavitas esimest hagejat sellest, et kõnealused kanded jäävad otsuse 2010/92 alusel jõusse. Esimene hageja vastas sellele esimesele kirjale 19. aprilli 2010. aasta e-kirjaga, millele nõukogu vastas 7. juuni 2010. aasta kirjaga. Lõpetuseks, 13. mai 2011 aasta kirjas esitas esimene hageja oma seisukohad liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrgele esindajale ja sai Euroopa välisteenistuselt vastuse 29. juunil 2011. Lisaks, vastuseks esimese hageja 11. oktoobri ja 3. novembri 2011. aasta kahele kirjale tuletas nõukogu 9. novembri 2011. aasta kirjaga talle meelde, et ta võib talle igal ajal esitada dokumentaalse taotluse piiravate meetmete uuesti läbivaatamiseks.
Esiteks tuleneb eeltoodust, et kolmel esimesel hagejal ja Breco Internationalil oli FCO kaudu võimalus tutvuda kõigi põhiliste tõendite ja allikatega, mille alusel nad FCO kaudu määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud nimekirja kanti. Nimelt ühelt poolt väitsid hagejad esialgu hagiavalduse punktides 52.3 ja 55, et kolme esimese hageja ja Breco Internationali nimede kandmine kõnealustesse nimekirjadesse oli toimunud Ühendkuningriigi initsiatiivil ning on ebatõenäoline, et nõukogu või komisjoni valduses oleks muid tõendeid kui need, mille FCO neile edastas. Teiselt poolt märkis nõukogu, et hagejatele FCO poolt antud tõendid kujutavad endast peamisi tõendeid, mida ta oli arvesse võtnud.
Teiseks järeldub sellest, et olles nende tõenditega tutvunud, võtsid kolm esimest hagejat ja Breco International püsivalt ühendust nõukoguga peamistes küsimustes seoses nende nimede kandmise ja hoidmisega määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud isikute nimekirjas.
Neid kaalutlusi arvesse võttes tuleb sedastada, et asjaolu, et komisjon ei avaldanud kolmele esimesele hagejale tõendeid, mille alusel nende nimed määruse nr 314/2004 artiklis 6 osutatud isikute nimekirja kanti, ei rikkunud nende kaitseõigusi. Nimelt ei takistanud see tegevusetus viimaseid oma seisukohta esitamast, olles võtnud teadmiseks kõik tõendid, mis nende enda jaoks olid peamisteks allikateks, mida asjaomased institutsioonid pidid arvesse võtma põhjendustes, mis pealegi jäid samaks kogu nimetatud kande ajal. Lisaks, arvestades eespool punktis 20 esitatud hinnangut, millest järeldub, et neljandat hagejat ei kantud kõnealustesse nimekirjadesse, ei saa tuvastada mingit viimase kaitseõiguste rikkumist.
[...]

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda),
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Komisjoni kohtukulud välja John Arnold Bredenkampilt, Echo Delta (Holdings) PCC Ltd-lt, Scottlee Holdings (Private) Ltd-lt ja Fodya (Private) Ltd-lt.

Gratsias
Kancheva
Wetter
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 21. juulil 2016 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.
(
)	Esitatud on üksnes need käesoleva kohtuotsuse punktid, mille avaldamist peab Üldkohus otstarbekaks.