CELEX: 62021CJ0613
Apellatsioonkaebus
Avalik teenistus
Ametnikud
Direktori ametikohale nimetamise menetlus
Vaba ametikoha teade ja töölevõtmise teade
Kandidaadi kandidatuuri tagasilükkamine ja teise kandidaadi ametisse nimetamine
Töölevõtmise menetluse nõuetevastasus
Ilmne hindamisviga
Läbipaistvus
Võrdne kohtlemine

Euroopa Parlament palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 14. juuli 2021. aasta kohtuotsuse Carbajo Ferrero
vs
. parlament (T‑670/19, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:T:2021:435
), millega Üldkohus esiteks tühistas parlamendi 10. detsembri 2018. aasta otsuse, millega lükati tagasi Fernando Carbajo Ferrero kandidatuur ja nimetati parlamendi kommunikatsiooni peadirektoraadi meediadirektori ametikohale teine kandidaat A (edaspidi „vaidlusalune otsus“), ning teiseks kohustas parlamenti maksma F. Carbajo Ferrerole varalise kahju hüvitamiseks 40000 eurot.
Vaidluse taust
Vaidluse taust on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–18 ning selle võib käesoleva menetluse tarbeks kokku võtta järgmiselt.
F. Carbajo Ferrero asus parlamendi teenistusse 21. aprillil 1986 ametnikuna. Ta täitis parlamendis mitmesuguseid ülesandeid ajakirjanduse, teabe, kultuuri ja meedia valdkonnas.
Parlament avaldas 27. veebruaril 2018 Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punkti a alusel teate vaba ametikoha kohta kommunikatsiooni peadirektoraadi meediadirektori (edaspidi „meediadirektor“) ametikoha täitmiseks (edaspidi „vaba ametikoha teade“). Kandideerimisavalduste esitamise tähtpäev oli 23. märts 2018. F. Carbajo Ferrero vastas sellele teatele 22. märtsil 2018.
Parlament sai vastuseks vaba ametikoha teatele kolm kandideerimisavaldust. Selleks et laiendada valikuvõimalusi meediadirektori ametikoha täitmisel, avaldas parlament 27. märtsil 2018 Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punkti b alusel siiski ka üleviimise teate (edaspidi „üleviimise teade“). Samuti avaldas parlament 13. aprillil 2018
Euroopa Liidu Teatajas
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade artikli 29 lõike 2 alusel töölevõtmise teate (
ELT 2018, C 132 A, lk 1
) (edaspidi „töölevõtmise teade“).
Töölevõtmise teates määrati kandideerimisavalduste esitamise tähtpäevaks 27. aprill 2018. Kokku esitas kandideerimisavalduse 16 kandidaati, kellest kolm tegid seda vastuseks vaba ametikoha teatele, üks üleviimise teatele ja ülejäänud 12 töölevõtmise teatele. Nende kandidaatide hulgas oli ka A, kes esitas oma kandideerimisavalduse 26. aprillil 2018 vastuseks töölevõtmise teatele.
Alates 1. juunist 2018 määrati kuni meediadirektori ametisse nimetamiseni selle ametikohaga seotud ülesandeid kohusetäitjana täitma F. Carbajo Ferrero, et tagada meediadirektoraadi tegevuse järjepidevus.
Meediadirektori ametisse nimetamise menetluse käigus moodustati kõrgematest ametnikest koosnev ametisse nimetamise nõuandekomitee (edaspidi „nõuandekomitee“) vastavalt parlamendi juhatuse (edaspidi „juhatus“) 16. mai 2000. aasta otsusele, millega määratakse kindlaks kõrgemate ametnike ametisse nimetamise menetluse etapid, juhatuse 18. veebruari 2008. aasta otsusega muudetud redaktsioonis (edaspidi „menetluse etappe kindlaksmäärav otsus“).
Nõuandekomitee võttis 4. oktoobri 2018. aasta koosolekul vastu kandidaatide teenete võrdleva hindamise kriteeriumid (edaspidi „võrdleva hindamise kriteeriumid“). Nende kriteeriumide põhjal koostas nõuandekomitee kandidaatide nimekirja ja andis juhatusele soovituse, keda kutsuda vestlusele. Juhatus kiitis selle soovituse ühehäälselt heaks. Vestlusele kutsutud kandidaatide hulgas olid F. Carbajo Ferrero, kes oli esitanud avalduse vastuseks vaba ametikoha teatele; A, kes oli esitanud avalduse vastuseks töölevõtmise teatele, ja B, kes oli ainus üleviimise teate peale avalduse esitanud kandidaat. Enne kandidaatidega kohtumist määras nõuandekomitee seitse teemat, mis võimaldasid sellel komiteel vestlustel kandidaate analüüsida ja nad pärast neid vestlusi paremusjärjekorda seada.
Vestlused viidi läbi 19. novembril 2018. Nende vestluste põhjal edastas nõuandekomitee juhatusele põhistatud aruande, et viimane teeks kandidaatide kohta otsuse. Selles aruandes olid kandidaadid järjestatud paremuse põhjal, et määrata kindlaks, kes sobivad kõige paremini meediadirektori ametikohale, ning aruandele oli lisatud soovitus. Nõuandekomitee pakkus 10. detsembri 2018. aasta koosolekul vabale ametikohale kolm kandidaati paremusjärjestuses, mille kohaselt A oli esimesel, F. Carbajo Ferrero teisel ja B kolmandal kohal. Juhatus kui ametisse nimetav asutus otsustas järgida nõuandekomitee soovitust ja nimetas sellele ametikohale A.
Parlamendi kommunikatsiooni peadirektoraadi peadirektor teatas 11. detsembril 2018 selle peadirektoraadi personalile töölevõtmise menetluse tulemusest ja tänas F. Carbajo Ferrerot selle peadirektoraadi meediadirektoraadis alates 1. juunist 2018 kohusetäitjana tehtud töö eest.
Parlamendi peasekretär teavitas F. Carbajo Ferrerot vaidlusalusest otsusest 12. detsembri 2018. aasta e‑kirjaga.
F. Carbajo Ferrero esitas 8. märtsil 2019 Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) artikli 90 lõike 2 alusel vaidlusaluse otsuse peale kaebuse, mis jäeti 21. juunil 2019 rahuldamata.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
F. Carbajo Ferrero esitas ELTL artikli 270 alusel hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 1. oktoobril 2019 ning milles ta palus esiteks tühistada vaidlusalune otsus ja teiseks mõista välja hüvitis talle selle otsusega väidetavalt tekitatud kahju eest.
F. Carbajo Ferrero põhjendas oma hagi viie väitega.
Üldkohus analüüsis vaidlustatud kohtuotsuses teise väite teist osa, mille kohaselt rikuti valikumenetluses personalieeskirjade artiklit 27 ning õiguskindluse, läbipaistvuse, hea halduse ja võrdse kohtlemise põhimõtet.
Sellega seoses leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 111–123 sisuliselt, et valikumenetluse korraldamisel administratsioonil oleva laia kaalutlusõiguse teostamisel tuleb järgida kandidaatide võrdse kohtlemise põhimõtet ja kandidaatidevahelise valiku objektiivsust, mis eeldab ühelt poolt, et võrdleva hindamise kriteeriumid tuleb kindlaks määrata enne asjaomast töölevõtmise menetlust, ja teiselt poolt, et neid võrdleva hindamise kriteeriume ei tohi valikumenetluse käigus muuta, et vältida ohtu, et neid kriteeriume võidakse kohandada laekunud taotlustest lähtudes. Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119, et menetluse etappe kindlaksmäärav otsus näeb ette, et teenete võrdleva hindamise kriteeriumid võetakse vastu menetluse alguses, st enne kandideerimisavalduste laekumist, ega näe ette võimalust muuta neid kriteeriume vestluste etapis.
Üldkohus tuvastas aga, et kuigi käesoleval juhul võimaldasid need kriteeriumid liigitada kandidaate, et sõelale jääks neist vaid mõned, ei kohaldatud neid vestlustel kandidaatidega ega vestluste käigus esitatud küsimustele antud vastuste analüüsimisel, mille tulemusel koostati kandidaatide paremusjärjestus. Nimelt määras nõuandekomitee valikumenetluse teises etapis kindlaks seitse aruteluteemat, mille alusel pidi hinnatama kandidaate, kes seati paremusjärjestusse üksnes vastuste põhjal, mis nad andsid vestluste käigus nende teemade kohta esitatud küsimustele.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 124 ja 125, et parlament ei tõendanud, et valikumenetluse erinevates etappides kasutati samu teenete võrdleva hindamise kriteeriume, ega ka seda, et juhatust kui ametisse nimetavat asutust oli teavitatud asjaolust, et nõuandekomitee poolt enne kandideerimisavalduste laekumist kindlaksmääratud kriteeriume ei kasutatud vestlustel kandidaatide teenete võrdlemiseks. Seetõttu asus Üldkohus seisukohale, et vaidlusalune otsus võeti vastu õigusvastase menetluse tulemusel, nõustudes nõnda F. Carbajo Ferrero hagi teise väite teise osaga osas, milles sellega kritiseeriti töölevõtmise menetluse erinevate etappide läbipaistmatust ning sellest tulenevat hea halduse ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist.
Üldkohus nõustus ka kolmanda väite teise osaga ja seega selle väitega tervikuna niivõrd, kui apellant väitis selles väiteosas, et vaidlusaluses otsuses on tehtud ilmne hindamisviga, mis tuleneb asjaolust, et kandidaat A valiti välja ilma, et ametisse nimetavat asutust oleks olnud nõuetekohaselt teavitatud F. Carbajo Ferrero erialasest töökogemusest. Üldkohus jõudis sellele järeldusele pärast seda, kui ta oli vaidlustatud kohtuotsuse punktis 139 tuvastanud, et kandidaatidega peetud vestluste aruande väljavõttest, mille alusel ametisse nimetav asutus tegi vaidlusaluse otsuse, ei nähtu, et nõuandekomitee oleks võtnud nõuetekohaselt arvesse F. Carbajo Ferrero erialast töökogemust parlamendi kommunikatsiooni peadirektoraadis, kuna selles väljavõttes on ainult märgitud, et ta oli selles peadirektoraadis üksusejuhataja alates 2009. aastast, olgugi et parlament ei eita, et tegelikult oli ta selles peadirektoraadis üksusejuhataja alates 1999. aastast. Lisaks ei mainitud väljavõttes asjaolu, et alates 1. juunist 2018 täitis täidetava ametikoha ülesandeid kohusetäitjana F. Carbajo Ferrero.
Kuna Üldkohus leidis, et vaidlusalune otsus võeti vastu õigusvastase menetluse tulemusel ja selles oli tehtud ilmne hindamisviga, mis tulenes ametisse nimetavale asutusele edastatud teabe ebatäpsusest, tühistas Üldkohus selle otsuse, ilma et ta oleks analüüsinud muid argumente, mille F. Carbajo Ferrero kolmanda väite põhjendamiseks esitas, ega neljandat ja viiendat väidet.
Lisaks rahuldas Üldkohus osaliselt F. Carbajo Ferrero nõude hüvitada varaline kahju ning mõistis parlamendilt selle kahju hüvitamiseks tema kasuks välja 40000 eurot.
Poolte nõuded Euroopa Kohtus
Parlament palub apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–
esimese võimalusena tühistada vaidlustatud kohtuotsus, saata asi tagasi Üldkohtusse ja jätta kohtukulude kandmine edaspidi otsustamiseks ning
–
teise võimalusena tühistada vaidlustatud kohtuotsus, jätta hagi rahuldamata ja mõista kohtukulud välja F. Carbajo Ferrerolt.
F. Carbajo Ferrero palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista kohtukulud välja parlamendilt.
Apellatsioonkaebus
Parlament esitab apellatsioonkaebuse põhjenduseks kaks väidet. Esimeses väites väidab ta, et Üldkohus rikkus õigusnorme ja moonutas faktilisi asjaolusid, leides, et valikumenetlus ei olnud nõuetekohane. Teise väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnorme ning moonutas faktilisi asjaolusid ja tõendeid, järeldades, et vaidlusaluses otsuses on ilmne hindamisviga. Lisaks esitab parlament teise võimalusena väite, et vaidlustatud kohtuotsust ei ole põhjendatud ja rikutud on proportsionaalsuse põhimõtet, kuna ei ole analüüsitud vaidlusaluse otsuse tühistamise tagajärgi.
Esimene väide
Esimene väide koosneb neljast osast, mida tuleb analüüsida koos.
Poolte argumendid
Esimese väite esimeses osas väidab parlament, et Üldkohus rikkus menetluse etappe kindlaksmääravat otsust tõlgendades õigusnorme ja tema otsuse põhjendused on vastuolulised.
Esiteks tuleneb parlamendi väitel kõrgemate ametnike valiku menetluse etappe kindlaksmäärava otsuse punktist 4, et see menetlus koosneb kahest etapist, millest esimene, mis ei ole kohustuslik, seisneb kandidaatide teenete võrdlevas analüüsis kandideerimisavalduste alusel ja kandidaatide nimekirja koostamises ning teine seisneb vestlustes selles nimekirjas olevate kandidaatidega. Parlament täpsustab, et võrdleva hindamise kriteeriume kasutatakse alles menetluse esimeses etapis, kuna see otsus ei kohusta mingil juhul kasutama neidsamu võrdleva hindamise kriteeriume teises etapis ega keela soovi korral uute kriteeriumide vastuvõtmist. Ta selgitab, et vaidlusaluse valikumenetluse raames võttis nõuandekomitee vastu kolm võrdleva hindamise kriteeriumi ja määras seejärel seitse aruteluteemat, mida kandidaatidega peetavate vestluste käigus käsitleda. Parlament väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 117–119, et nõuandekomitee ei saanud valikumenetluse teises etapis ja kandidaatide teenete alusel järjestamisel muuta esimeses valikuetapis kasutatud kandidaatide võrdleva hindamise kriteeriume. Nii toimides võttis Üldkohus administratsioonilt tema väga ulatusliku kaalutlusõiguse valikumenetluse korra kindlaksmääramisel.
Teiseks väidab parlament, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–124, et nõuandekomitee toimis vääralt, kui ta ei teavitanud juhatust sellest, et kandidaatidega peetud vestluste etapis ei kasutatud võrdleva hindamise kriteeriume.
Kolmandaks viitab parlament vastuolule vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustes. Ta tuletab meelde, et Üldkohus viitas kohtuotsuse punktis 65 etteheitele, mille F. Carbajo Ferrero esitas menetluse etappe kindlaksmäärava otsuse suhtes esitatud õigusvastasuse vastuväite põhjendamiseks ja mille kohaselt „see otsus ei näe ette, et nõuandekomitee peab võtma vastu kriteeriumid, mille alusel vestluste käigus võrrelda kandidaatide teeneid, et seada nad paremusjärjestusse, ega näe ette, et need kriteeriumid tuleb edastada ametisse nimetavale asutusele“. Parlamendi hinnangul on aga vastuoluline, et Üldkohus lükkas selle õigusvastasuse vastuväite tervikuna tagasi, võtmata sõnaselget seisukohta kõnealuse etteheite kohta, kuid leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–124, et juhatusele teenete võrdleva hindamise kriteeriumide edastamata jätmine kujutab endast õigusnormi rikkumist.
Esimese väite teises osas väidab parlament, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta tõlgendas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 111 ja 112 võrdse kohtlemise põhimõtet nii, et sellest tuleneb üldine kohustus võtta need kriteeriumid vastu enne kandideerimisavalduste laekumist, ja selle kohustusega kaasneb keeld neid kriteeriume valikumenetluse käigus muuta.
Sellega seoses väidab parlament, et 3. märtsi 1993. aasta kohtuotsus Booss ja Fischer vs. komisjon (
T‑58/91
,
EU:T:1993:15
), millele Üldkohus tugines, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 111 ja 112, et võrdleva hindamise kriteeriume ei tohi valikumenetluse käigus muuta, ei ole asjakohane. Parlament rõhutab, et selle kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasi puudutas personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punkti a alusel avaldatud vaba ametikoha teadet, samas kui käesolevas asjas otsustas juhatus oma valikuvõimalusi laiendada ja avaldas töölevõtmise teate personalieeskirjade artikli 29 lõike 2 alusel. Viimati nimetatud sättes on aga ette nähtud erimenetlus, mille käigus võib ametisse nimetav asutus kohaldada kriteeriume, mida vaba ametikoha teates ei olnud märgitud. Parlament on seisukohal, et tema argumente toetavad 19. mai 1983. aasta kohtuotsus Mavridis vs. parlament (
289/81
,
EU:C:1983:142
, punkt
) ja 19. mai 1983. aasta kohtuotsus Verros vs. parlament (
306/81
,
EU:C:1983:143
, punkt
).
Parlament lisab, et üldine keeld muuta valikumenetluse käigus võrdleva hindamise kriteeriume ei ole kooskõlas personalieeskirjade III lisa artikli 5 esimese ja kolmanda lõiguga.
Parlament heidab Üldkohtule ette ka seda, et viimane kohaldas käesolevas asjas vääralt võrdse kohtlemise põhimõtet. Selles osas märgib ta esiteks, et Üldkohus ei leidnud, et parlament eiras vaba ametikoha, üleviimise ja töölevõtmise teadetega kindlaksmääratud õiguslikku raamistikku. Teiseks väidab parlament, et Üldkohus jättis analüüsimata, kas vestlustel kandidaatidega arutatud teemad olid seotud töölevõtmise teates ette nähtud tingimustega ja kas mõnele kandidaadile anti teistega võrreldes eelis.
Esimese väite kolmandas osas väidab parlament, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–124, et parlament rikkus läbipaistvuse põhimõtet sellega, et juhatust kui ametisse nimetavat asutust ei teavitatud asjaolust, et teenete võrdleva hindamise kriteeriumid olid väidetavalt asendatud kandidaatidega peetavateks vestlusteks ette nähtud seitsme teemaga. Samuti märgib parlament, et Üldkohus tegi otsuse
ultra petita
, kuna esimeses kohtuastmes tugines F. Carbajo Ferrero läbipaistvuse põhimõtte rikkumisele kandidaatide, mitte juhatuse suhtes.
Esimese väite neljandas osas väidab parlament, et Üldkohus moonutas faktilisi asjaolusid, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119, et paremusjärjestus ei saa põhineda „üksnes“ kandidaatide vastustel vestlustel käsitletud seitsme aruteluteema kohta. Parlament rõhutab sellega seoses, et ühestki toimikus olevast dokumendist ei nähtu, et juhatus ei võtnud paremusjärjestuse moodustamisel arvesse kandidaatide töökogemust ja pädevust. Tema väitel on selle asjaolu ära märkinud ka Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 12.
F. Carbajo Ferrero väidab vastu, et see väide tuleb tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohtu praktika kohaselt on ametisse nimetaval asutusel küll ulatuslik kaalutlusõigus kandidaatide teenete hindamisel ja muu hulgas võib ta seda kasutada täidetavale ametikohale kandideerijate hindamisel, kuid ta peab seda kaalutlusõigust kasutama piirides, mille ta vaba ametikoha teates ise endale seab (vt selle kohta 7. veebruari 1990. aasta kohtuotsus Culin vs. komisjon,
C‑343/87
,
EU:C:1990:49
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Selle põhjal märkis Üldkohus 28. septembri 2017. aasta kohtuotsuse Hristov vs. komisjon ja EMA (
T‑495/16 RENV I ja T‑495/16 RENV II
, ei avaldata,
EU:T:2017:676
) punktis 139 õigesti, et eriti juhul, kui täidetav ametikoht on väga kõrge, on ametisse nimetaval asutusel ulatuslik kaalutlusõigus sellisele ametikohale kandideerijate teenete võrdleval hindamisel. Seda ulatuslikku kaalutlusõigust tuleb kasutada täielikus kooskõlas kõigi asjakohaste normidega, st mitte ainult vaba ametikoha teatega, vaid ka kõigi menetlusnormidega, mida see asutus võib olla oma kaalutlusõiguse kasutamiseks vastu võtnud. Seega moodustavad ametisse nimetamise menetluse suhtes kohaldatavad normid samuti osa õiguslikust raamistikust, mida ametisse nimetav asutus peab oma ulatusliku kaalutlusõiguse teostamisel rangelt järgima.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 48–52 sisuliselt rõhutab, kuulub menetluse etappe kindlaksmäärav otsus selliste asjaomaste õigusnormide hulka ja need omavahel seotud etapid moodustavad ühtse valikumenetluse. Kuna tegemist on ühtse menetlusega, kujutab selle otsuse punkti 4 alapunktis a ette nähtud võrdleva hindamise kriteeriumide kindlaksmääramine nõuandekomitee poolt endast kogu selle menetluse alustala ning kõik kandidaatidega peetavatel vestlustel kasutatavad teemad, mis on nähtud ette nimetatud otsuse punkti 4 alapunktis e, peavad tulenema nendest kriteeriumidest, et nõuandekomitee saaks hinnata vestlusele kutsutud kandidaatide sobivust iga kriteeriumi alusel.
Seega tuleb tõdeda, et Üldkohus ei tõlgendanud menetluse etappe kindlaksmäärava otsuse punkti 4 ebaõigesti, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 111, 112, 114 ja 119, et administratsiooni ulatuslik kaalutlusõigus valikumenetluse korra kindlaksmääramisel on piiritletud nii, et esiteks peavad võrdleva hindamise kriteeriumid olema kehtestatud vaba ametikoha, üleviimise ja töölevõtmise teadete alusel valikumenetluse esimeses etapis enne asjaomast töölevõtmise menetlust, st enne kandideerimisavalduste laekumist, ning teiseks ei tohi neid kriteeriume valikumenetluse käigus muuta.
Samuti leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 118 õigesti, et kandidaatidega peetavatel vestlustel esitatavad küsimused ei tohi muutuda uuteks teenete võrdleva hindamise kriteeriumideks, mis on vastu võetud pärast vestlustele kutsutavate kandidaatide eelvalikut.
Lisaks tugines Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 111 ja 112 õigesti 3. märtsi 1993. aasta kohtuotsuse Booss ja Fischer vs. komisjon (
T‑58/91
,
EU:T:1993:15
) punktile 67, mis viitab 30. oktoobri 1974. aasta kohtuotsuse Grassi vs. nõukogu (
188/73
,
EU:C:1974:112
) punktidele 38–40 ja 7. veebruari 1990. aasta kohtuotsuse Culin vs. komisjon (
C‑343/87
,
EU:C:1990:49
) punktidele 20–22, mille kohaselt eeldab võrdse kohtlemise põhimõte ametnike valikumenetluse läbiviimisel, et võrdleva hindamise kriteeriumid kehtestatakse enne asjaomast töölevõtmise menetlust ja neid ei muudeta menetluse käigus.
Parlament viitab 19. mai 1983. aasta kohtuotsustele Mavridis vs. parlament (
289/81
,
EU:C:1983:142
, punkt
) ja Verros vs. parlament (
306/81
,
EU:C:1983:143
, punkt
), mille kohaselt ei ole personalieeskirjade artikli 29 lõikes 2 sätestatud erimenetluse raames või juhul, kui ametisse nimetav asutus on määranud valikukomisjoni, kellele ta on delegeerinud oma valikuvolitused, sellel valikukomisjonil kohustust kohaldada personalieeskirjade III lisas ette nähtud sätteid konkursiteadete kohta ning menetluse käigus võib kohaldada ka kriteeriume, mis ei ole kindlaks määratud vaba ametikoha teates. Neid kohtuotsuseid ei tehtud aga sellise valikumenetluse kontekstis, mille puhul on just selle menetluse etappe kindlaksmääravas otsuses ette nähtud, et võrdleva hindamise kriteeriumid peab kehtestama nõuandekomitee töölevõtmise teate sõnastuse alusel. Seega ei võimalda need kohtuotsused toetada parlamendi argumente, mille kohaselt oli kõnealuse valikumenetluse käigus võimalik võrdleva hindamise kriteeriume muuta.
Järelikult ei saa parlament väita, et kui Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 117–119, et nõuandekomitee võttis sellega, et jättis juhatuse kui ametisse nimetava asutuse teavitamata sellest, et kandidaatide teenete võrdlemiseks vestluste käigus ei kasutatud valikumenetluse esimese etapi jaoks ette nähtud võrdleva hindamise kriteeriume, juhatuselt ära ühe tema väga ulatusliku kaalutlusõiguse hulka kuuluva vahendi valikumenetluse korraldamiseks. Üldkohus piirdus nendes punktides nimelt täpsustusega, et kõnealune korraldus ei vastanud nõudele, et kandidaatide kvalifikatsioone ja pädevust tuleb võrdlevalt hinnata teenete võrdleva hindamise kriteeriumide alusel, mis on kindlaks määratud enne kandideerimisavalduste laekumist vaba ametikoha, üleviimise ja töölevõtmise teadetest lähtuvate kriteeriumide alusel, mida ei saa valikumenetluse käigus muuta.
Samuti tuleb tagasi lükata parlamendi argumendid, mille kohaselt rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–124 õigusnorme.
Esiteks ei ole parlamendil alust väita, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et nõuandekomitee toimis vääralt, kui ta jättis juhatusele kui ametisse nimetavale asutusele teatamata asjaolust, et vestlustel ei kasutatud alguses kindlaksmääratud teenete võrdleva hindamise kriteeriume.
Sellega seoses nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 123, mille sisu ei ole apellatsioonimenetluses vaidlustatud, et kuigi parlament väitis esimeses kohtuastmes, et kandidaatidega peetavate vestluste käigus arutatud teemade nimekiri oli juhatusele kui ametisse nimetavale asutusele edastatud, ei kohaldatud kandidaatide teenete võrdlevaks hindamiseks alguses kindlaksmääratud kriteeriume ei vestlustel ega vestlusel esitatud küsimustele antud vastuste analüüsimisel, mis viisid kandidaatide paremusjärjestuse koostamiseni, ning nõuandekomitee ei teavitanud juhatust sellest, et neid kriteeriume ei kohaldatud. Üldkohus tõdes aga vaidlustatud kohtuotsuse punktis 113, et teenete võrdleva hindamise kriteeriumid oleks tulnud ametisse nimetavale asutusele edastada, et tal oleks olnud võimalik teada saada ja mõista, kuidas toimus kandidaatide teenete hindamine nii vestlusele kutsutavate kandidaatide valimisel kui ka kandidaatidega peetud vestlustel nende paremusjärjestuse koostamiseks. Seega, kuna parlament ei tõendanud Üldkohtus, et vestluste jaoks kindlaksmääratud teemad vastasid kandidaatide teenete võrdlevaks hindamiseks alguses kindlaksmääratud kriteeriumidele ja olid nende jätkuks, ei saa ta Üldkohtule ette heita, et viimane kontrollis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–124, kas juhatust kui ametisse nimetavat asutust teavitati sellest, et kandidaatidega peetud vestlustel ei kohaldatud teenete võrdleva hindamise kriteeriume.
Teiseks eksib parlament, kui ta väidab, et Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–124 otsuse läbipaistvuse põhimõtte rikkumise kohta
ultra petita
. Üldkohus tuvastas sellise rikkumise seoses hea halduse põhimõtte rikkumisega, mis seisnes ühelt poolt selles, et juhatust ei teavitatud seostest, mis on kandidaatidega peetavate vestluste käigus arutatud teemade ja enne kandideerimisavalduste laekumist kindlaksmääratud võrdleva hindamise kriteeriumide vahel, ning teiselt poolt selles, et neid kriteeriume ei kasutatud vestluste käigus.
Kolmandaks, vastupidi parlamendi väitele ei ole vaidlustatud kohtuotsuse ühelt poolt punktides 66–73 ja teiselt poolt punktides 120–124 esitatud põhjendused omavahel vastuolus. Nimelt piirdub Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 66–73 tõdemisega, et menetluse etappe kindlaksmäärav otsus kehtestab valikumenetluse üldise raamistiku ning et asjaolust, et selles otsuses ei ole üksikasjalikult kindlaks määratud, kuidas soovitus koostatakse, ega täpsustatud, et kandidaatide toimikud koos vestluste aruande ja soovitusega tehakse juhatusele kättesaadavaks, ei piisa selleks, et asuda seisukohale, et nimetatud otsus rikub hea halduse, võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtet. Nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktis 61, ei olnud Üldkohus oma arutluskäigu selles etapis veel analüüsinud valikumenetluses kohaldatud kriteeriumide sidususe küsimust ega juhatuse teavitamise kohustust, mistõttu ei sea vaidlustatud kohtuotsuse punktis 74 esitatud järeldus kahtluse alla selle kohtuotsuse punktides 120–124 tehtud järeldust.
Mis puudutab parlamendi argumenti võrdse kohtlemise põhimõtte väära tõlgendamise kohta, mille kohaselt keeld muuta valikumenetluses võrdleva hindamise kriteeriume ei ole kooskõlas personalieeskirjade III lisa artikli 5 esimese ja kolmanda lõiguga, siis tuleb märkida samamoodi nagu F. Carbajo Ferrero, et nimetatud III lisa ei ole kohaldatav personalieeskirjade artikli 29 lõikel 2 põhinevate menetluste suhtes.
Mis puudutab etteheidet võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamise kohta käesolevas asjas, siis tuleb kõigepealt tõdeda, et see etteheide on tulemusetu osas, milles selles leitakse, et Üldkohus ei analüüsinud ega otsustanud, et parlament on eiranud vaba ametikoha, üleviimise ja töölevõtmise teadetega kehtestatud õiguslikku raamistikku. Nagu nimelt nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 112, kaasneb teenete võrdleva hindamise kriteeriumide muutmisega oht, et neid kriteeriume võidakse kohandada täidetavale ametikohale kandideerinud kandidaatidest lähtudes. Sellega seoses ei ole aga oluline analüüsida küsimust, kas niisugune muudatus rikub nimetatud raamistikku.
Järgmiseks, sama hinnang kehtib selle analüüsimise suhtes, kas kandidaatidega peetud vestlusteks määratud seitse teemat, mida vestlustel rangelt järgiti, määrati kindlaks töölevõtmise teate alusel. Lisaks, arvestades, et esimeses kohtuastmes ei maininud parlament sõnaselgelt sellist vastavust ega ammugi ei tõendanud seda, ei saa ta väita, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta seda ei analüüsinud.
Lõpuks, mis puudutab ohtu, et teenete võrdleva hindamise kriteeriume võib kohandada kandidaatide järgi, kes täidetavale ametikohale kandideerivad, siis parlament väidab sisuliselt, et sellisest oletuslikust ohust üksi ei piisa ja seetõttu oleks Üldkohus pidanud kontrollima, kas vestlustel käsitletud teemad on tõepoolest teatud kandidaate soodustanud. Oma argumendi põhjendamiseks tugineb parlament 6. veebruari 1986. aasta kohtuotsusele Vlachou vs. kontrollikoda (
143/84
,
EU:C:1986:55
) ning 13. juuli 1989. aasta kohtuotsusele Caturla-Poch ja Fuente Pascual vs. parlament (
361/87 ja 362/87
,
EU:C:1989:317
), millest tuleneb, et kui konkursikomisjon kehtestab hindamiskriteeriumid pärast katsetele lubatud kandidaatide nimekirja saamist, saab võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise tuvastada alles pärast seda, kui on uuritud, kas need kriteeriumid on objektiivselt sellised, mis eelistavad teatud kandidaate ja seavad teised ebasoodsasse olukorda.
Nagu aga rõhutab kohtujurist oma ettepaneku punktis 63, ei tulene sellest kohtupraktikast esiteks, et selleks, et tuvastada, et valikumenetluses on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet, on igal konkreetsel juhul vaja analüüsida, kas mõnd kandidaati on koheldud soodsalt ja teisi ebasoodsalt. Teiseks käsitleti kohtuasjades, milles tehti need kaks kohtuotsust, teistsuguseid küsimusi, kui on arutusel käesolevas kohtuasjas, nimelt oli küsimus sellest, milline seos on teenete võrdleva hindamise kriteeriumide ja kandidaatidega peetavatel vestlustel käsitletavate teemade vahel, mis on kindlaks määratud selleks, et valida välja sobivaim kandidaat.
Mis puudutab parlamendi etteheidet, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119 toodud põhjenduse vastu, mille kohaselt ei ilmne ühestki toimikus olevast dokumendist, et kandidaadid seati paremusjärjestusse „üksnes“ vestlustel antud vastuste põhjal, siis piisab, kui märkida, et seda sõna kasutatakse Üldkohtu hinnangus. Üldkohus kasutas sõna „üksnes“ nimelt ühelt poolt seetõttu, et ta leidis selle kohtuotsuse punktis 118, et vestluste käigus kandidaatidele esitatud küsimused ei tohi muutuda uuteks teenete võrdleva hindamise kriteeriumideks, mis võetakse vastu valikumenetluse käigus pärast seda, kui kandideerimisavaldused on juba laekunud ja „sorteeritud“, ning teiselt poolt seetõttu, et ta tuvastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 123, et kandidaatide teenete võrdleva hindamise kriteeriume ei kohaldatud vestluste käigus ja vestlustel esitatud küsimustele antud vastuste analüüsimisel, mille põhjal koostati kandidaatide paremusjärjestus.
Neid kaalutlusi silmas pidades tuleb apellatsioonkaebuse esimene väide tagasi lükata.
Teine väide
Teine väide koosneb kahest osast. Selle väite esimeses osas väidab parlament, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta leidis, et vaidlusaluses otsuses on tehtud ilmne hindamisviga, mis tuleneb juhatusele F. Carbajo Ferrero erialase tausta kohta esitatud teabe ebatäpsusest. Teises väiteosas leiab ta, et see väidetav ilmne hindamisviga tuleneb faktiliste asjaolude ja tõendite moonutamisest.
Esmalt tuleb analüüsida teise väite teist osa.
Teise väite teine osa
–
Poolte argumendid
Teise väite teises osas leiab parlament, et Üldkohus moonutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 132, 139 ja 176 fakte ja tõendeid.
Esiteks väidab parlament ühest küljest, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 139 esitatud põhjendus, mille kohaselt ei võetud nõuetekohaselt arvesse F. Carbajo Ferrero erialast töökogemust kommunikatsiooni peadirektoraadis, ei kajasta täpselt nõuandekomitee poolt vestluste kohta koostatud aruande F. Carbajo Ferrerot puudutava osa sissejuhatavat lauset, ja teisest küljest, et selles osas sisalduv sõnastus „on alates 2009. aastast [kommunikatsiooni peadirektoraadis] üksusejuhataja“ kirjeldab lihtsalt F. Carbajo Ferrero ametikohta kandideerimisavalduse esitamise ajal.
Teiseks leiab parlament, et Üldkohus moonutas ilmselgelt tõendeid, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 132, et „kohtuistungil tunnistas parlament, et vestluste kohta koostatud aruande väljavõttes oli ebatäpsus seoses kuupäevaga, mil F. Carbajo Ferrero määrati [kommunikatsiooni peadirektoraadis] üksusejuhatajaks“. Ta väidab kohtuistungi salvestisele tuginedes, et ta ei kinnitanud sellise ebatäpsuse olemasolu.
Kolmandaks väidab parlament, kritiseerides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 176 esitatud põhjendust, mille kohaselt oli ta vastu menetlust korraldavale meetmele, mis puudutas nõuandekomitee koostatud vestluste aruande ja soovituse täisversiooni esitamist, et ta teatas kohtuistungil sõnaselgelt, et on valmis esitama vestluste aruande anonüümseks muudetud versiooni, ja et tema tahe seda teha põrkus Üldkohtu vastuseisule, kes leidis, et selline edastamine toimuks liiga hilja. Parlament rõhutab, et Üldkohtu kodukorra artikli 88 lõike 1 kohaselt kuuluvad menetlust korraldavate meetmete tarvilikkus ja nende suhtes tehtav otsus Üldkohtu kaalutlusõiguse alla.
F. Carbajo Ferrero väidab vastu, et teise väite teine osa tuleb tagasi lükata.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb välja tuua, et Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 139, et F. Carbajo Ferrero „oli alates 2009. aastast kommunikatsiooni peadirektoraadis üksusejuhataja“, samas kui kaebuse rahuldamata jätmise otsusele lisatud vestluste aruande väljavõttest nähtub, et ta „on“ üksusejuhataja selles peadirektoraadis alates 2009. aastast. See viga ei mõjuta siiski samas punktis 139 tehtud järeldust, et „hageja [täpsustas], ilma et parlament talle selles küsimuses vastu oleks vaielnud, et ta on alates 1999. aastast olnud üksusejuhataja selles peadirektoraadis“.
Järgmiseks tuleb märkida, et parlament tugineb asjatult Üldkohtus toimunud kohtuistungi helisalvestisele, et tõendada, et ta ei kinnitanud sellel kohtuistungil, et vestluste aruande väljavõttes oli ebatäpsus seoses kuupäevaga, mil F. Carbajo Ferrero nimetati kommunikatsiooni peadirektoraadis üksusejuhatajaks.
Isegi juhul, kui parlament ei möönnud kohtuistungil, et vestluste aruande väljavõttes oli selline ebatäpsus, ei sea ta nimelt kahtluse alla vaidlustatud kohtuotsuse punktis 139 Üldkohtu poolt tuvastatud kuupäeva, mil F. Carbajo Ferrero nimetati selles peadirektoraadis üksusejuhatajaks. Arvestades asjaolu, et F. Carbajo Ferrero esitas selle tõendi juba hagiavalduses, eelkõige selle punktides 7, 94 ja 99 ning 21. joonealuses märkuses ja lisas A.5, ning seda, et parlament ei ole tõendanud, et ta lükkas selle esimeses kohtuastmes sõnaselgelt ümber, ei saa parlament väita, et Üldkohus tugines nimetatud ebatäpsustele ekslikult, tõendit moonutades.
Viimaks ei saa nõustuda ka teise väite teise osa viimase etteheitega. Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 177 nähtub nimelt, et Üldkohus keeldus F. Carbajo Ferrero taotletud menetlust korraldava meetme määramisest põhjusel, et tema käsutuses olevatest tõenditest piisas vaidlusaluse otsuse õiguspärasuse hindamiseks, mitte aga parlamendi mis tahes vastuseisu tõttu.
Neil asjaoludel tuleb see teise väite osa tagasi lükata.
Teise väite esimene osa
–
Poolte argumendid
Teise väite esimeses osas väidab parlament, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 139, 143 ja 146 õigusnorme, kui ta leidis, et vaidlusaluses otsuses on tehtud ilmne hindamisviga, mis tuleneb juhatuse liikmetele F. Carbajo Ferrero erialase tausta kohta esitatud teabe ebatäpsusest.
Kõigepealt leiab parlament, et Üldkohus jättis tähelepanuta vestluste aruande rolli, milleks on teavitada juhatust kandidaatide sooritusest vestlustel, mitte aga anda juhatusele teavet kandidaatide töökogemuse kohta. Ta tuletab meelde, et kandidaatide oskusi ja töökogemust puudutav teave oli juhatusele juba edastatud valikumenetluse esimeses etapis ning see teave jäi juhatuse käsutusse kogu menetluse ajaks. See on põhjus, miks vestluste kohta koostatud aruanne sisaldab ainult sissejuhatusena kandidaatide täidetavaid ametikohti, mille nad avalduse esitamisel ära märkisid.
Järgmiseks, parlament leiab, et Üldkohus eiras omaenda kohtupraktikat, mille kohaselt piisab sellest, et ametisse nimetava asutuse valduses on kõik ametikohale kandideerivate isikute toimikud, et lükata tagasi väide, et valikukomisjoni poolt ametisse nimetavale asutusele edastatud soovituses võivad olla vead kandidaadi kvalifikatsioonis.
Lõpuks leiab parlament, et Üldkohus eksis, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 139, et nõuandekomitee ei võtnud nõuetekohaselt arvesse F. Carbajo Ferrero kogemust, kui ta hindas tema kandidatuuri sobivust täidetavale ametikohale, kuna ta ei arvestanud tema kogemust kommunikatsiooni peadirektoraadi meediadirektoraadi direktori kohusetäitjana alates 1. juunist 2018. F. Carbajo Ferrero aga ei maininudki oma kandideerimisavalduses seda töökogemust, mis algas pärast avalduste esitamise tähtaja möödumist.
F. Carbajo Ferrero väidab vastu, et see teise väite osa tuleb tagasi lükata.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Seoses parlamendi esimese etteheitega tuleb esiteks märkida, et nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 137, oli Üldkohtu ülesanne kontrollida, kas administratsioon ei kasutanud F. Carbajo Ferrero teenete hindamisel oma kaalutlusõigust ilmselgelt vääralt. Teiseks, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 90, milles kirjeldatakse F. Carbajo Ferrero esitanud kaebuse tagasilükkamise otsuse sisu, võttis juhatus oma otsuse vastu pärast seda, kui kõik asjakohased dokumendid, nimelt kõigi kandidaatide isikutoimikud (elulookirjeldused ja motivatsioonikirjad), nende kandideerimisavaldusi kokku võttev tabel ja nõuandekomitee koostatud vestluste aruanne olid talle kohapeal kättesaadavad olnud, mistõttu neil juhatuse liikmetel, kes seda soovisid, oli enne juhatuse koosolekut olnud võimalus nende dokumentidega tutvuda.
Kuna aga juhatuse liikmetel oli võimalus tutvuda nende dokumentidega ainult juhul, kui nad seda soovisid, kuid parlament ei tõendanud – nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 143 –, et juhatuse liikmed oleksid F. Carbajo Ferrero toimiku puhul seda võimalust kasutanud, siis leidis Üldkohus õigesti, et see, kas nõuandekomitee teavitas ametisse nimetavat asutust F. Carbajo Ferrero töökogemusest õigesti, tuleb kindlaks teha vestluste aruande põhjal. Kõnealune etteheide ei ole seega põhjendatud.
Mis puudutab teist etteheidet, siis parlament ei saa tugineda 13. detsembri 1990. aasta kohtuotsusele Kalavros vs. Euroopa Kohus (
T‑160/89 ja T‑161/89
,
EU:T:1990:86
). Kohtuasjas, milles tehti kõnealune kohtuotsus, oli nimelt erinevalt käesolevast kohtuasjast väidetavaid vigu sisaldav dokument esitatud ametisse nimetavale asutusele kandideerimisavalduste algse läbivaatamise raames ja selle kohtuasja hageja oli üks selle algse valiku lõpus väljavalitud kandidaatidest, mistõttu need vead ei saanud tema huve kahjustada isegi juhul, kui need leidsid tõendamist. Teiseks, nagu nähtub nimetatud kohtuotsuse punktist 53, olid vastupidi sellele, mida on tuvastatud käesolevas asjas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90, tolles kohtuasjas halduskomitee liikmete ja seejärel Euroopa Kohtu käsutuses kõigi kandidaatide täielikud toimikud, mis ei vasta olukorrale, kus üksnes enne ametisse nimetava asutuse koosolekut on antud pelk võimalus toimikuga tutvuda. Seetõttu ei ole see etteheide põhjendatud.
Kolmanda etteheite kohta on Euroopa Kohus juba otsustanud, et põhimõtteliselt peavad kandidaadid esitama konkursikomisjonile kogu teabe, mida nad peavad nende kandideerimisavalduse läbivaatamise seisukohalt tarvilikuks (12. juuli 1989. aasta kohtuotsus Belardinelli jt vs. Euroopa Kohus,
225/87
,
EU:C:1989:309
, punkt
). Seega oli F. Carbajo Ferrero ülesanne sõnaselgelt mainida oma kogemust kommunikatsiooni peadirektoraadi meediadirektori kohusetäitjana, seda enam, et see kogemus algas pärast kandideerimisavalduste esitamiseks ette nähtud tähtaja möödumist. Lisaks on oluline märkida, et F. Carbajo Ferrerol oli võimalus sellele kogemusele viidata oma vestlusel nõuandekomiteega.
Kuigi parlamendil on alust väita, et Üldkohus asus ekslikult seisukohale, et nõuandekomitee ei võtnud nõuetekohaselt arvesse kogemust, mille F. Carbajo Ferrero täidetaval ametikohal kohusetäitjana alates 1. juunist 2018 omandas, ei ole see arvesse võtmata jätmine selline, mis seaks kahtluse alla vaidlustatud kohtuotsuse punktis 145 toodud põhjenduse, mille kohaselt on vaidlusaluses otsuses tehtud ilmne hindamisviga, mis tuleneb asjaolust, et kandidaat A valiti välja ilma, et ametisse nimetavat asutust oleks nõuetekohaselt teavitatud F. Carbajo Ferrero töökogemusest. Järelikult on see etteheide tulemusetu.
Nagu nimelt nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 132 ja 139, oli vestluste kohta koostatud aruande väljavõttes märgitud, et F. Carbajo Ferrero oli alates 2009. aastast kommunikatsiooni peadirektoraadis üksusejuhataja, samas kui ta nimetati selles peadirektoraadis üksusejuhatajaks 1999. aastal.
Neil asjaoludel tuleb see teise väite osa ja seega väide tervikuna tagasi lükata.
Teise võimalusena esitatud väide
Poolte argumendid
Selle väitega kinnitab parlament, et kuna vaidlusalune otsus on soodne kolmandale isikule, on liidu kohus kohustatud iga üksikjuhtumi puhul enne eraldi kontrollima, kas tühistamissanktsioon ei ole ülemäärane. Kontrollimisel tuleb arvesse võtta toimepandud õigusvastase teo laadi, hageja huve ning kolmandate isikute ja teenistuse huve ning peale selle peab kohus asjaomaseid huve omavahel kaaluma. Parlament tugineb selles osas eelkõige 5. detsembri 2017. aasta kohtuotsusele Spadafora vs. komisjon (
T‑250/16 P
, ei avaldata,
EU:T:2017:866
, punkt
) ning rõhutab, et sellise kontrolli puudumine vaidlustatud kohtuotsuses kujutab endast põhjenduse puudumist ja proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist.
F. Carbajo Ferrero väidab vastu, et see väide tuleb tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et 5. detsembri 2017. aasta kohtuotsuse Spadafora vs. komisjon (
T‑250/16 P
, ei avaldata,
EU:T:2017:866
) punktis 110, millele parlament viitab, on ühelt poolt väljendatud põhimõtet, mille kohaselt tuleb taastada õiguslik olukord, milles hageja oli enne valikukomisjoni poolt toime pandud rikkumist, ning erandit sellest põhimõttest, kui kolmandatele isikutele suunatud ja neile soodsate aktide tühistamine, mida selline taastamine eeldab, kujutaks endast ülemäärast sanktsiooni toime pandud rikkumise eest. Teiselt poolt viitab see punkt 31. märtsi 2004. aasta kohtuotsusele Girardot vs. komisjon (
T‑10/02
,
EU:T:2004:94
) ja kaudselt 5. juuni 1980. aasta kohtuotsusele Oberthür vs. komisjon (
24/79
,
EU:C:1980:145
).
Selle vastuväite kohta tuleb meenutada, et viimati nimetatud kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et 40 ametniku edutamise menetluses toimus rikkumine, mis puudutas kõnealuse kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasja hagejat, kuna hetkeks, mil edutamisettepanekud edutamiskomisjonile esitati, ei olnud tema hindamisaruannet veel koostatud, samas kui teiste edutamiskõlblike ametnike hindamisaruanded sama ajavahemiku kohta olid sellele komisjonile ja ametisse nimetavale asutusele esitatud – see aga seadis hageja nendest teistest edutamiskõlblikest ametnikest halvemasse olukorda. Euroopa Kohus otsustas siiski, et tegelikult edutatud 40 ametniku edutamise tühistamine oleks toime pandud rikkumise eest ülemäärane sanktsioon ning selle kohtuasja hagejale tekitatud mittevaralise kahju eest hüvitise maksmine on selline heastamise viis, mis vastab kõige paremini nii hageja huvidele kui ka teenistuse nõuetele (5. juuni 1980. aasta kohtuotsus Oberthür vs. komisjon,
24/79
,
EU:C:1980:145
, punktid
ja
).
Kooskõlas selle kohtupraktikaga leidis Üldkohus 31. märtsi 2004. aasta kohtuotsuses Girardot vs. komisjon (
T‑10/02
,
EU:T:2004:94
, punkt
), tuginedes põhjendusele, et komisjon ei tõendanud, et ta oli nõuetekohaselt hinnanud hageja teeneid, enne kui ta lükkas tagasi tema kandideerimisavaldused kaheksale alalisele ametikohale ning valis välja kaheksa teist kandidaati, et kõnealustele ametikohtadele nimetamise otsuste tühistamine kujutaks endast ülemäärast sanktsiooni komisjoni poolt toime pandud rikkumise eest, kuna proportsionaalsuse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõttega ning teenistuse huvidega oleks vastuolus, kui edukate, ametnikuks saanud kandidaatide ametisse nimetamine tühistatakse üksnes sel põhjusel.
Ilma et oleks vaja täpsustada selle erandi ulatust, mis võib varieeruda sõltuvalt iga kohtuasja eripärast, tuleb tõdeda, et nimetatud erand ei olnud käesoleval juhul kohaldatav ja Üldkohus ei olnud tema menetluses olnud vaidluse eripära arvestades kohustatud kontrollima, kas otsuse nimetada A meediadirektori ametikohale tühistamine oleks ülemäärane.
Tuleb nimelt märkida, et nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 123, 124, 144 ja 145, ei mõjutanud ühelt poolt valikumenetluse nõuete rikkumine, mis tulenes kandidaatide teenete võrdleva hindamise kriteeriumide kohaldamata jätmisest nendega peetud vestlustel, ning teiselt poolt ilmne hindamisviga ja kandidaatide teenete ebaõige võrdlemine, mis tuleneb ametisse nimetavale asutusele edastatud teabe ebaõigsusest, mitte ainult F. Carbajo Ferrero kandidatuuri hindamist, vaid ka A kandidatuuri hindamist.
Lisaks tuleb tõdeda, et F. Carbajo Ferrero huvi vaidlusaluse otsuse tühistamise vastu on ilmne ning tühistamine puudutab üksnes A huve, samas kui A ei saaks tugineda õiguspärasele ootusele, et tema ametisse nimetamine jääb jõusse, kuna F. Carbajo Ferrero vaidlustas selle otsuse hagi esitamise tähtaja jooksul.
Teenistuse huvide kohta tuleb märkida, et parlament ei väida, et ta oleks esitanud argumente, mis tõendaksid, et vaidlusaluse otsuse tühistamisel tekiksid erilised raskused. Igal juhul ei ole vaidlust selles, et alates 1. juunist 2018 määrati kuni meediadirektori ametisse nimetamiseni selle ametikohaga seotud ülesandeid kohusetäitjana täitma F. Carbajo Ferrero, et tagada meediadirektoraadi tegevuse järjepidevus. Ükski toimiku dokument ei võimalda asuda seisukohale, et asjaolu, et meediadirektori ülesandeid täidab kohusetäitja, tähendab, et selles direktoraadis esineb mis tahes raskusi.
Arvestades, et käesoleva juhtumi asjaoludel ei olnud Üldkohtul vaja kontrollida, kas vaidlusaluse otsuse tühistamine on ebaproportsionaalne tuvastatud rikkumiste laadi, A huvide ja teenistuse huvide seisukohast, ning et järelikult ei ole vaidlustatud kohtuotsus selles osas põhjendamata, tuleb teise võimalusena esitatud väide tagasi lükata.
Kuna apellatsioonkaebuse ühegi väitega ei saa nõustuda, tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna F. Carbajo Ferrero on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja parlament on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb parlamendi kohtukulud tema enda kanda jätta ja temalt tuleb välja mõista F. Carbajo Ferrero kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Jätta Euroopa Parlamendi kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja Fernando Carbajo Ferrero kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.