CELEX: 62022CJ0638
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Naliehavé prejudiciálne konanie
Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti
Justičná spolupráca v občianskych veciach
Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností
Medzinárodné únosy detí
Haagsky dohovor z roku 1980
Nariadenie (ES) č. 2201/2003
Článok 11
Žiadosť o vrátenie dieťaťa
Právoplatné rozhodnutie nariaďujúce návrat dieťaťa
Právna úprava členského štátu, ktorá stanovuje odklad výkonu tohto rozhodnutia, ku ktorému dochádza zo zákona v prípade žiadosti podanej niektorými vnútroštátnymi orgánmi

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu článku 11 ods. 3  nariadenia  Rady  (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra  2003 o právomoci a uznávaní a výkone  rozsudkov v manželských  veciach a vo  veciach  rodičovských  práv a povinností,  ktorým  sa  zrušuje  nariadenie  (ES) č. 1347/2000  (Ú. v. EÚ L 338,  2003, s. 1;  Mim.  vyd.  19/006, s. 243),  ako  aj článkov 22 a 24, článku 27 ods. 6 a článku 28 ods. 1 a 2  nariadenia  Rady  (EÚ)  2019/1111 z 25. júna  2019 o právomoci a uznávaní a výkone  rozhodnutí v manželských  veciach a vo  veciach  rodičovských  práv a povinností a o medzinárodných  únosoch  detí  (Ú. v. EÚ L 178, s. 1), v spojení s článkom 47  Charty  základných  práv  Európskej  únie  (ďalej len  „Charta“).
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  konania  začatého  na  návrh  T. C.,  ktorý  je  otcom  dvoch  maloletých  detí, s cieľom  dosiahnuť  výkon  rozhodnutia o návrate  týchto  detí,  ktoré  do  Poľska  premiestnila M. C.,  ktorá  je  ich  matkou.

Právny rámec

Medzinárodné

právo
Cieľom  Dohovoru o občianskoprávnych  aspektoch  medzinárodných  únosov  detí,  uzatvoreného v Haagu  25. októbra  1980  (ďalej  len  „Haagsky  dohovor z roku 1980“),  je,  ako  vyplýva z jeho  úvodných  ustanovení,  najmä  chrániť  dieťa  na  medzinárodnej  úrovni  pred  škodlivými  účinkami  neoprávneného  premiestnenia  alebo  zadržania, a stanovenie  postupov  na  zabezpečenie  urýchleného  návratu  dieťaťa  do  štátu  jeho  obvyklého  pobytu.  Tento  dohovor,  ktorý  nadobudol  platnosť  1. decembra  1983,  ratifikovali  všetky  členské  štáty  Európskej  únie.
V súlade s článkom 1 písm. a)  tohto  dohovoru  je  jeho  cieľom  najmä  zabezpečiť  okamžitý  návrat  detí,  ktoré  boli  neoprávnene  premiestnené  do  niektorého  zmluvného  štátu  alebo  sú v ňom  zadržiavané.
Článok 2 uvedeného  dohovoru  stanovuje:
„Zmluvné  štáty  prijmú  všetky  primerané  opatrenia  na  zabezpečenie  cieľov  dohovoru  na  svojom  území.  Na  tento  účel  použijú  konania,  ktoré  zabezpečia  čo  najrýchlejšie  skončenie  veci.“
Článok 3 toho  istého  dohovoru  stanovuje:
„Premiestnenie  alebo  zadržanie  dieťaťa  sa  považuje  za  neoprávnené,  ak:
a)      je  porušením  opatrovníckeho  práva,  ktoré  nadobudla  osoba,  inštitúcia  alebo  iná  právnická  osoba  buď  spoločne,  alebo  samostatne  podľa  právneho  poriadku  štátu,  na  ktorého  území  malo  dieťa  svoj  obvyklý  pobyt  bezprostredne  pred  premiestnením  alebo  zadržaním,  a
b)      v čase  jeho  premiestnenia  alebo  zadržania  sa  toto  právo  aj  skutočne  vykonávalo  buď  spoločne,  alebo  samostatne,  alebo  by  sa  takto  vykonávalo,  ak  by  nedošlo k premiestneniu  či  zadržaniu.
…“
Článok 11  prvý  odsek  Haagskeho  dohovoru z roku  1980  stanovuje:
„Justičné  alebo  správne  orgány  zmluvných  štátov  budú v konaní o návrat  dieťaťa  konať  bez  odkladu.“
Článok 12  prvý a druhý  odsek  tohto  dohovoru  znie:
„Ak  bolo  dieťa  neoprávnene  premiestnené  alebo  zadržané  podľa článku 3 a v deň  začatia  konania  pred  justičným  alebo  správnym  orgánom  zmluvného  štátu, v ktorom  sa  dieťa  nachádza,  neuplynula  odo  dňa  neoprávneného  premiestnenia  alebo  zadržania  lehota  jedného  roka,  nariadi  príslušný  orgán  okamžite  návrat  dieťaťa.
Justičný  alebo  správny  orgán  nariadi  návrat  dieťaťa,  aj  keď  sa  konanie  začalo  po  uplynutí  lehoty  jedného  roka  uvedenej v predchádzajúcom  odseku,  okrem  prípadu,  že  sa  preukáže,  že  dieťa  sa  už  zžilo s novým  prostredím.“
Podľa článku 13  prvého  odseku  toho  istého  dohovoru:
„Bez  ohľadu  na  ustanovenie  predchádzajúceho  článku  justičný  alebo  správny  orgán  dožiadaného  štátu  nemusí  nariadiť  návrat  dieťaťa  ak  osoba,  inštitúcia  alebo  iná  právnická  osoba,  ktorá  nesúhlasí s jeho  vrátením  preukáže,  že
…
b)      existuje  vážne  nebezpečenstvo,  že  návrat  by  dieťa  vystavil  fyzickej  alebo  duševnej  ujme  alebo  ho  inak  priviedol  do  neznesiteľnej  situácie.“

Právo

Únie

Nariadenie č. 2201/2003
V odôvodneniach  17 a 33  nariadenia  2201/2003  sa  uvádza:
„(17)      V prípadoch  neoprávneného  premiestnenia  alebo  zadržiavania  dieťaťa  sa  má  bez  odkladu  dosiahnuť  návrat  dieťaťa, a na  tento  účel  by  sa  mal  naďalej  uplatňovať  Haagsky  dohovor  [z roku  1980],  doplnený  ustanoveniami  tohto  nariadenia,  najmä  jeho článkom 11.  Súdy  členského  štátu,  do  ktorého  bolo  dieťa  neoprávnene  premiestnené  alebo v ktorom  je  zadržiavané,  majú  mať  možnosť  zabrániť  jeho  návratu v osobitných a náležite  odôvodnených  prípadoch.  Takéto  rozhodnutie  by  sa  však  mohlo  nahradiť  následným  rozhodnutím  súdu  členského  štátu, v ktorom  malo  dieťa  svoje  obvyklý  pobyt predtým,  než  došlo k neoprávnenému  premiestneniu  alebo  zadržaniu.  Ak  by  takýto  rozsudok  ukladal  návrat  dieťaťa,  návrat  by  sa  mal  uskutočniť  bez  potreby  osobitného  konania o uznaní a výkone  takéhoto  rozsudku v členskom  štáte,  do  ktorého  bolo  dieťa  premiestnené  alebo v ktorom  je  zadržiavané.
…
(33)      Toto  nariadenie  uznáva  základné  práva a dodržiava  zásady  [Charty].  Predovšetkým  sa  snaží  zabezpečiť  rešpektovanie  základných  práv  dieťaťa,  ako  je  ustanovené  [ktoré  sú  ustanovené –
neoficiálny  preklad
] v článku 24 [Charty].“
Článok 11 ods. 1 a 3  tohto  nariadenia  stanovoval:
„1.      Keď  osoba,  orgán  alebo  iný  subjekt,  ktorý  vykonáva  opatrovnícke  právo,  podá  žiadosť  na  príslušné  orgány  členského  štátu o vydanie  rozsudku  podľa  Haagskeho  dohovoru  [z roku  1980],  aby  dosiahla  návrat  dieťaťa,  ktoré  bolo  neoprávnene  premiestnené  alebo  zadržané v inom  členskom  štáte  ako  členskom  štáte, v ktorom  malo  dieťa  obvyklý  pobyt  bezprostredne  pred  neoprávneným  premiestnením  alebo  zadržaním,  uplatňujú  sa  odseky  2  až  8.
…
3.      Súd,  ktorému  sa  podala  žiadosť o návrat  dieťaťa  podľa  odseku  1,  koná o žiadosti  urýchlene  najrýchlejšími  postupmi,  ktoré  mu  poskytuje  vnútroštátny  právny  poriadok.
Bez  toho,  aby  bola  dotknutá  prvá  veta  tohto  odseku,  súd  vydá  rozsudok  najneskôr  do  šiestich  týždňov  od  podania  žiadosti,  ak  tomu  nebránia  výnimočné  okolnosti.“

Nariadenie 2019/1111
Článok 22  nariadenia  2019/1111  stanovuje:
„Keď  osoba,  inštitúcia  alebo  iný  subjekt,  ktorý  sa  domnieva,  že  bolo  porušené  opatrovnícke  právo,  podá  priamo  alebo s pomocou  ústredného  orgánu  na  súd  členského  štátu  návrh  na  vydanie  rozhodnutia  podľa  Haagskeho  dohovoru z roku 1980,  ktorým  sa  nariaďuje  návrat  dieťaťa  mladšieho  ako  16  rokov,  ktoré  bolo  neoprávnene  premiestnené  alebo  zadržané v inom  členskom  štáte  ako  členskom  štáte, v ktorom  malo  dieťa  obvyklý  pobyt  bezprostredne  pred  neoprávneným  premiestnením  alebo  zadržaním,  uplatňujú  sa  popri  Haagskom  dohovore z roku  1980 články 23  až  29 a kapitola VI tohto  nariadenia.“
Článok 24  tohto  nariadenia  stanovuje:
„1.      Súd,  ktorému  sa  podal  návrh  na  návrat  dieťaťa  podľa článku 22,  koná o návrhu  urýchlene a využije  pritom  zrýchlené  konania,  ktoré  mu  sú  dostupné  podľa  vnútroštátneho  práva.
2.      Bez  toho,  aby  bol  dotknutý  odsek  1,  súd  prvého  stupňa,  okrem  prípadov,  keď  tomu  bránia  výnimočné  okolnosti,  vydá  rozhodnutie  najneskôr  do  šiestich  týždňov  od  začatia  konania.
3.      Okrem  prípadov,  keď  tomu  bránia  výnimočné  okolnosti,  vydá  súd  vyššieho  stupňa  rozhodnutie  najneskôr  do  šiestich  týždňov  od  momentu,  keď  sa  uskutočnili  všetky  procesné  kroky  potrebné  na  to,  aby  súd  mohol  na  pojednávaní  alebo  bez  nariadenia  pojednávania  preskúmať  opravný  prostriedok.“
Článok 27 ods. 6  tohto  nariadenia  stanovuje:
„Rozhodnutie o nariadení  návratu  dieťaťa  sa  môže  vyhlásiť  za  predbežne  vykonateľné,  bez  ohľadu  na  možnosť  podania  prípadného  opravného  prostriedku,  ak  je  návrat  dieťaťa  pred  vydaním  rozhodnutia o opravnom  prostriedku v jeho  najlepšom  záujme.“
Článok 28  toho  istého  nariadenia  znie  takto:
„1.      Orgán  príslušný  na  výkon,  na  ktorý  sa  podal  návrh  na  výkon  rozhodnutia o nariadení  návratu  dieťaťa  do  iného  členského  štátu,  koná o tomto  návrhu  urýchlene.
2.      Ak  sa  rozhodnutie  uvedené v odseku  1  nevykonalo  do  šiestich  týždňov  odo  dňa  začatia  vykonávacieho  konania,  účastník  žiadajúci o výkon  alebo  ústredný  orgán  členského  štátu  výkonu  majú  právo  požiadať  orgán  príslušný  na  výkon o odôvodnenie  omeškania.“
Podľa článku 100  nariadenia  2019/1111:
„1.      Toto  nariadenie  sa  vzťahuje  len  na  konania  začaté,  na  listiny  úradne  vyhotovené  alebo  zaregistrované  ako  verejné  listiny a na  dohody  zaregistrované  1. augusta  2022  alebo  po  tomto  dni.
2.      [Nariadenie č. 2201/2003]  sa  naďalej  uplatňuje  na  rozhodnutia  vydané v konaniach  začatých,  na  verejné  listiny  úradne  vyhotovené  alebo  zaregistrované a na  dohody,  ktoré  sa  stali  vykonateľnými v členskom  štáte, v ktorom  boli  uzatvorené  pred  1. augustom  2022 a ktoré  patria  do  rozsahu  pôsobnosti  uvedeného  nariadenia.“

Poľské

právo
Článok 388 § 1  Kodeks  postępowania  cywilnego  (Občiansky  súdny  poriadok)  stanovuje:
„Ak  by  výkonom  rozhodnutia  mohla  účastníkovi  konania  vzniknúť  nenapraviteľná  ujma,  môže  súd  druhého  stupňa  na  návrh  účastníka  konania  odložiť  výkon  svojho  rozhodnutia  až  do  ukončenia  odvolacieho  konania.  Ak  sa  odvolanie  zamietne,  súd  druhého  stupňa  môže  tiež  odložiť  výkon  rozhodnutia  súdu  prvého  stupňa.“
Článok 518² § 1  tohto  zákonníka  stanovuje:
„Vo  veciach  týkajúcich  sa  návratu  osoby  patriacej  do  rodičovskej  starostlivosti  alebo  zverenej  do  starostlivosti  vedených  podľa  Haagskeho  dohovoru z roku 1980,  je  súdom  druhého  stupňa  Sąd  Apelacyjny w Warszawie  (Odvolací  súd  Varšava,  Poľsko).“
Podľa článku 519
§ 2
a 2
uvedeného  zákonníka:
„2
.      Kasačnú  sťažnosť  možno  podať  aj  vo  veciach  odobratia  osoby  patriacej  do  rodičovskej  starostlivosti  alebo  zverenej  do  starostlivosti  vedených  podľa  Haagskeho  dohovoru z roku  1980.
.      Kasačnú  sťažnosť  vo  veciach  uvedených v § 2
môže  podať v lehote  štyroch  mesiacov  odo  dňa  nadobudnutia  právoplatnosti  uznesenia  Prokurator  Generalny  (generálny  prokurátor),  Rzecznik  Praw  Dziecka  (ombudsman  pre  práva  detí) a Rzecznik  Praw  Obywatelskich  (ombudsman).“
Ustawa o zmianie  ustawy  Kodeks  postępowania  cywilnego  (zákon  zo  7. apríla 2022 o zmene  Občianskeho  súdneho  poriadku)  (Dz. U. z roku  2022,  položka  1098),  ktorý  nadobudol  účinnosť  24. júna  2022  (ďalej  len  „zákon z roku 2022“),  zmenil  Občiansky  súdny  poriadok  vložením  viacerých  ustanovení  týkajúcich  sa  pozastavenia  výkonu  rozhodnutí  vydaných  na  základe  Haagskeho  dohovoru z roku  1980.
Článok 388
tohto  zákonníka,  ktorý  bol  vložený  zákonom z roku  2022,  znie  takto:
„1.      Vo  veciach  odobratia  osoby  patriacej  do  rodičovskej  starostlivosti  alebo  zverenej  do  starostlivosti  vedených  podľa  [Haagskeho  dohovoru z roku  1980],  sa  výkon  uznesenia o odobratí  osoby  patriacej  do  rodičovskej  starostlivosti  alebo  zverenej  do  starostlivosti  odkladá  zo  zákona,  ak  osoba  uvedená v článku 519
§ 2
podá  návrh  na  súd  uvedený v článku 518
§ 1 v lehote  nepresahujúcej  dva  týždne  odo  dňa  nadobudnutia  právoplatnosti  tohto  uznesenia.
2.      Odklad  výkonu  uznesenia  uvedeného v § 1  zanikne,  ak  osoba  uvedená v článku 519
§ 2
nepodá  kasačnú  sťažnosť v lehote  dvoch  mesiacov  odo  dňa  nadobudnutia  právoplatnosti  tohto  uznesenia.
3.      Ak  sa  osoba  uvedená v článku 519
§ 2
podá  kasačnú  sťažnosť v lehote  dvoch  mesiacov  odo  dňa  nadobudnutia  právoplatnosti  uznesenia  uvedeného v § 1,  odklad  výkonu  tohto  uznesenia  sa  zo  zákona  predĺži  až  do  skončenia  kasačného  konania.
4.      Osoba,  ktorá  podala  návrh  na  odklad  výkonu  uznesenia  uvedeného v § 1,  ho  môže  vziať  späť  do  dvoch  mesiacov  odo  dňa  nadobudnutia  právoplatnosti  tohto  uznesenia,  pokiaľ  osoba  uvedená v článku 519
§ 2
nepodala  kasačnú  sťažnosť.
5.      V dôsledku  späťvzatia  návrhu  na  odklad  výkonu  uznesenia  uvedeného v § 1  sa  toto  rozhodnutie  stáva  vykonateľným.“
Článok 388
uvedeného  zákonníka,  zavedený  zákonom z roku  2022,  stanovuje:
„Podanie  mimoriadneho  odvolania  uvedeného v článku 89  ustawa o Sądzie  Najwyższym  [(zákon o Najvyššom  súde)] z 8. decembra  2017  (Dz. U. z roku 2021,  položka  1904, a z roku  2022,  položka  480)]  vo  veci  odobratia  osoby  patriacej  do  rodičovskej  starostlivosti  alebo  zverenej  do  starostlivosti  vedenej  podľa  Haagskeho  dohovoru z roku  1980  zo  zákona  odkladá  výkon  uznesenia o odobratí  osoby  patriacej  do  rodičovskej  starostlivosti  alebo  zverenej  do  starostlivosti  až  do  skončenia  konania o tomto  kasačnom  opravnom  prostriedku.“

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
T. C. a M. C.,  obaja  poľskí  štátni  príslušníci,  sú  rodičmi  maloletých  detí N. C. a M. C.  (ďalej  spolu  len  „maloleté  deti“),  ktoré  sa  narodili v Írsku v rokoch  2011 a 2017.  Táto  rodina  má  už  niekoľko  rokov  bydlisko v tomto  členskom  štáte,  kde  majú  T. C. a M. C. stabilné  zamestnanie.  Táto  posledná  uvedená  je v súčasnosti  dlhodobo  práceneschopná.
V lete  2021  odišla M. C. so  súhlasom  T. C. na  dovolenku  do  Poľska  spolu s maloletými  deťmi. V septembri  2021 M. C. informovala  T. C.,  že  zostane  so  svojimi  deťmi  natrvalo v tomto  členskom  štáte.  T. C. nikdy  nesúhlasil s takýmto  trvalým  premiestnením  detí.
Dňa  18. novembra  2021  podal T. C. na  Sąd  Okręgowy  we  Wrocławiu  (Krajský  súd  Vroclav,  Poľsko)  žalobu,  ktorou  sa  domáhal,  aby  tento súd  nariadil M. C. zabezpečiť  návrat  maloletých  detí  do  Írska  na  základe  Haagskeho  dohovoru z roku  1980.  Uznesením z 15. júna  2022  posledný uvedený  súd  nariadil M. C.,  aby  zabezpečila  tento  návrat v lehote  sedem  dní  odo  dňa,  keď  sa  toto  uznesenie  stane  právoplatným.
M. C. podala  proti  uvedenému  uzneseniu  odvolanie  na  Sąd  Apelacyjny w Warszawie  (Odvolací  súd  Varšava),  teda  vnútroštátny  súd,  ktorý  uznesením z 21. septembra  2022  zamietol  toto  odvolanie  ako  nedôvodné,  pričom  konštatoval,  že M. C. sa  nemôže  dovolávať  žiadneho  dôvodu  zamietnutia  návratu  maloletých  detí  do  Írska.  Toto  posledné  uvedené  uznesenie  sa  stalo  vykonateľným  28. septembra  2022, M. C. však  nerešpektovala  príkaz  zabezpečiť  návrat  detí  do  Írska.
Dňa  29. septembra  2022 T. C. požiadal  vnútroštátny  súd,  aby  mu  zaslal  kópiu  tohto  uznesenia z 21. septembra  2022  spolu s doložkou  o jeho  vykonateľnosti.
Dňa  30. septembra  2022 a 5. októbra  2022,  ombudsman  pre  práva  detí a generálny  prokurátor  podali  na  základe článku 388
§ 1  Občianskeho  súdneho  poriadku, v znení  zákona z roku  2022,  návrhy  na  odklad  výkonu  právoplatných  uznesení z 15. júna a 21. septembra  2022.
Dňa  21. novembra  2022  podali  ombudsman  pre  práva  detí a prokurátor  kasačné  sťažnosti  proti  uzneseniu z 21. septembra  2022  na  Sąd  Najwyższy  (Najvyšší  súd,  Poľsko).
Vnútroštátny  súd  uvádza,  že  rozhodnutia  vo  veci  samej  vydané  súdom  druhého  stupňa  sú  spravidla  konečné a vykonateľné,  aj  keď  sa  proti  nim  podá  kasačná  sťažnosť  na  Sąd  Najwyższy  (Najvyšší  súd).  Pred  nadobudnutím  účinnosti  zákona z roku  2022  bola  jedinou  výnimkou z tohto  pravidla  výnimka  stanovená v článku 388  Občianskeho  súdneho  poriadku.  Tento  článok  umožňuje  súdu  druhého  stupňa  pozastaviť  vykonateľnosť  právoplatného  rozhodnutia  až  do  skončenia  konania  na  Sąd  Najwyższy  (Najvyšší  súd),  ak  výkon  tohto  rozhodnutia  môže  účastníkovi  konania  spôsobiť  nenapraviteľnú  ujmu.
Podľa článku 388
Občianskeho  súdneho  poriadku,  ktorý  bol  zavedený  zákonom z roku  2022,  však  majú  teraz  generálny  prokurátor,  ombudsman  pre  práva  detí a ombudsman  (ďalej  spoločne  len  „oprávnené  orgány“)  právomoc  získať  odklad  výkonu  rozhodnutia,  ktorým  sa  nariaďuje  návrat  detí  podľa  Haagskeho  dohovoru z roku  1980,  ak  podajú  žiadosť  na  Sąd  Apelacyjny w Warszawie  (Odvolací  súd  Varšava) v lehote  nepresahujúcej  dva  týždne  odo  dňa  nadobudnutia  právoplatnosti  uznesenia. Z informácií  poskytnutých  vnútroštátnym  súdom  vyplýva,  že  príslušné  orgány  nie  sú  povinné  odôvodniť  svoju  žiadosť.  Takáto  žiadosť  má  za  následok  odklad  výkonu  zo  zákona  aspoň  na  dva  mesiace.
Ak  totiž  tieto  orgány  počas  tohto  obdobia  nepodajú  kasačnú  sťažnosť  proti  rozhodnutiu o návrate  na  Sąd  Najwyższy  (Najvyšší  súd),  odklad  jeho  výkonu  zaniká.  Naopak,  ak  sa  takýto  opravný  prostriedok  podá  počas  uvedeného  obdobia,  toto  prerušenie  sa  podľa článku 388
ods. 3  Občianskeho  súdneho  poriadku, v znení  zákona z roku  2022,  zo  zákona  predlžuje  až  do  skončenia  konania  na  Sąd  Najwyższy  (Najvyšší  súd).
Okrem  toho  podľa  vnútroštátneho  súdu,  aj  keby  Sąd  Najwyższy  (Najvyšší  súd)  zamietol  tento  kasačný  opravný  prostriedok,  tieto  orgány  by  mohli  opätovne  dosiahnuť  uvedený  odklad  na  základe článku 388
Občianskeho  súdneho  poriadku, v znení  zákona z roku  2022,  podaním  mimoriadneho  opravného  prostriedku  podľa  tohto  článku.
Vzhľadom  na  tieto  úvahy  sa  vnútroštátny  súd  pýta  na  zlučiteľnosť článku 388
Občianskeho  súdneho  poriadku, v znení  zákona z roku  2022, s požiadavkou  rýchlosti,  ktorá  je  základom  nariadenia č. 2201/2003, a najmä s článkom 11 ods. 3  tohto  nariadenia.
Okrem  toho  tento  súd  uvádza,  že  platná  poľská  právna  úprava v podstate  stanovuje,  že  subjekty,  ktoré  nemožno  kvalifikovať  ako  súd,  majú  právo  žiadať  odklad  výkonu  právoplatného  súdneho  rozhodnutia  bez  toho,  aby  výkon  tohto  práva  podliehal  akémukoľvek  súdnemu  preskúmaniu.  Podľa  uvedeného  súdu  takáto  okolnosť  vyvoláva  otázky  týkajúce  sa  súladu  tejto  právnej  úpravy s článkom 47  Charty,  keďže  by  zbavila  účastníkov  konania o návrate  účinnej  súdnej  ochrany.
Vzhľadom  na  skutočnosť,  že  dátum  nadobudnutia  účinnosti  zákona z roku  2022  predchádza  len o niekoľko  dní  dátum  nadobudnutia  účinnosti  nariadenia 2019/1111,  ktoré  posilňuje  povinnosť  rýchlosti,  na  ktorej  je  založené  nariadenie č. 2201/2003,  vnútroštátny  súd  sa  pýta  na  zlučiteľnosť  ustanovení  zavedených  týmto  zákonom v Občianskom  súdnom  poriadku  so  zásadou  lojálnej  spolupráce.
Napokon  za  predpokladu,  že  Súdny  dvor  potvrdí,  že  nariadenie č. 2201/2003  bráni  uvedenému  zákonu,  sa  vnútroštátny  súd  pýta,  či  je  povinný  neuplatniť  tento  zákon v súlade  so  zásadou  prednosti  práva  Únie.
Za  týchto  podmienok  Sąd  Apelacyjny w Warszawie  (Odvolací  súd  Varšava)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  túto  prejudiciálnu  otázku:
„Bráni článok 11 ods. 3  [nariadenia č. 2201/2003],  ako  aj  [články 22 a 24], článok 27 ods. 6 a článok 28 ods. 1 a 2  [nariadenia  2019/1111] v spojení s článkom 47  [Charty]  uplatneniu  ustanovenia  vnútroštátneho  práva,  podľa  ktorého  sa  vo  veciach  týkajúcich  sa  odobratia  osoby  patriacej  do  rodičovskej  starostlivosti  alebo  zverenej  do  starostlivosti,  vedených  podľa  [Haagskeho  dohovoru z roku  1980],  na  žiadosť  [oprávnených  orgánov],  podanú  na  Sąd  Apelacyjny w Warszawie  (Odvolací  súd  Varšava) v lehote  nepresahujúcej  dva  týždne  odo  dňa  nadobudnutia  právoplatnosti  uznesenia o odobratí  osoby  patriacej  do  rodičovskej  starostlivosti  alebo  zverenej  do  starostlivosti,  zo  zákona  odkladá  výkon  tohto  uznesenia?“

O návrhu na uplatnenie naliehavého prejudiciálneho konania
Vnútroštátny  súd  navrhol,  aby  bol  tento  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  prejednaný v naliehavom  prejudiciálnom  konaní  podľa článku 107 ods. 1  Rokovacieho  poriadku  Súdneho  dvora.
Na  podporu  svojho  návrhu  tento  súd  uviedol  dôvody  týkajúce  sa  najlepšieho  záujmu  maloletých  detí.  Predovšetkým  vzťah  medzi  rodičmi a deťmi,  ako  aj  blaho  týchto  detí  by  mohol  utrpieť  nenapraviteľnú  ujmu z dôvodu  situácie  odlúčenia  uvedených  detí  od  ich  otca,  predĺženého z dôvodu,  že  ombudsman  pre  práva  detí a generálny  prokurátor  využijú  možnosť  dosiahnuť  odklad  výkonu  rozhodnutia o návrate  do  Írska.
V prvom  rade  treba  konštatovať,  že  tento  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  najmä  výkladu  ustanovení  nariadenia č. 2201/2003,  ktoré  bolo  prijaté  najmä  na  základe článku 61 písm. c)  ES,  teraz článku 67 ZFEÚ, a ustanovení  nariadenia  2019/1111,  ktoré  bolo  prijaté  na  základe článku 81 ods. 3 ZFEÚ.  Na  tieto  akty  sa  teda  vzťahuje  hlava V tretia  časť  Zmluvy o FEÚ  týkajúca  sa  priestoru  slobody,  bezpečnosti a spravodlivosti. V dôsledku  toho  možno  tento  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  prejednať v naliehavom  prejudiciálnom  konaní.
Pokiaľ  ide v druhom  rade o podmienku  týkajúcu  sa  naliehavosti, z návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vyplýva,  že  maloleté  deti  sú  odlúčené  od  svojho  otca  už  viac  ako  rok a že  predĺženie  tejto  situácie  by  mohlo  vážne  poškodiť  budúci  vzťah  týchto  detí s ich  otcom.
Za  týchto  podmienok  tretia  komora  Súdneho  dvora  26. októbra  2022  na  základe  návrhu  sudkyne  spravodajkyne a po  vypočutí  generálneho  advokáta  rozhodla,  že  vyhovie  návrhu  vnútroštátneho  súdu,  aby  sa  na  predmetný  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vzťahovali  ustanovenia o naliehavom  prejudiciálnom  konaní.

O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
Generálny  prokurátor a M. C. spochybňujú  prípustnosť  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania.
Po  prvé  podľa  generálneho  prokurátora  prejudiciálna  otázka  položená  vnútroštátnym  súdom  je  hypotetická a nie  je  potrebná  na  účely  vyriešenia  sporu  vo  veci  samej.  Tento  spor  už  bol s konečnou  platnosťou  rozhodnutý a tento  súd  nemá  žiadnu  právomoc,  pokiaľ  ide o odklad  výkonu  konečných  rozhodnutí o návrate  vydaných  na  prvom a druhom  stupni,  keďže  tento  odklad  nastáva  zo  zákona.
Po  druhé  generálny  prokurátor  tvrdí,  že  táto  otázka  je  neprípustná v rozsahu, v akom  uvedený  súd  žiada o výklad  nariadenia  2019/1111,  zatiaľ  čo v prejednávanej  veci  toto  nariadenie  nie  je  uplatniteľné
ratione  temporis
.
V prvom  rade  treba  pripomenúť,  že  prináleží  výlučne  vnútroštátnemu  súdu,  ktorý  prejednáva  spor  vo  veci  samej a ktorý  musí  prevziať  zodpovednosť  za  následné  súdne  rozhodnutie,  aby s prihliadnutím  na  osobitosti  veci  posúdil  tak  nevyhnutnosť,  ako  aj  relevantnosť  otázok,  ktoré  kladie  Súdnemu  dvoru.  Preto,  pokiaľ  sa  predložené  otázky  týkajú  výkladu  práva  Únie,  Súdny  dvor  je v zásade  povinný  rozhodnúť  [rozsudok z 24. novembra  2022,  Vărchoven  administrativen  săd  (Zrušenie  napadnutého  ustanovenia), C‑289/21,  EU:C:2022:920, bod 24 a citovaná  judikatúra].
Zamietnuť  návrh  vnútroštátneho  súdu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  Súdnym  dvorom  je  teda  možné  len  vtedy,  ak  je  zjavné,  že  požadovaný  výklad  práva  Únie  nemá  nijakú  súvislosť s existenciou  alebo  predmetom  sporu  vo  veci  samej,  pokiaľ  ide o hypotetický  problém,  alebo  ak  Súdny  dvor  nemá k dispozícii  skutkové a právne  podklady  potrebné  na  užitočné  zodpovedanie  otázok,  ktoré  sú  mu  položené  [rozsudok z 24. novembra  2022,  Vărchoven  administrativen  săd  (Zrušenie  napadnutého  ustanovenia), C‑289/21,  EU:C:2022:920, bod 25 a citovaná  judikatúra].
Navyše  treba  pripomenúť,  že  výraz  „vydanie  rozhodnutia“ v zmysle článku 267  druhého  odseku  ZFEÚ  zahŕňa  celé  konanie  vedúce k rozsudku  vnútroštátneho  súdu.  Tieto  pojmy  musia  byť  predmetom  širokého  výkladu s cieľom  zabrániť  tomu,  že  množstvo  procesných  otázok  sa  bude  považovať  za  neprípustné,  teda  nebudú  môcť  byť  vyložené  Súdnym  dvorom, a že  Súdny  dvor  nebude  môcť  rozhodnúť o výklade  všetkých  ustanovení  práva  Únie,  ktoré  je  vnútroštátny  súd  povinný  uplatniť  (rozsudok z 21. novembra  2019,  Procureur‑Generaal  bij  de  Hoge  Raad  der  Nederlanden, C‑678/18,  EU:C:2019:998, bod 25 a citovaná  judikatúra).
V tejto  súvislosti  po  prvé z rozhodnutia  vnútroštátneho  súdu a pripomienok  predložených  účastníkmi  konania  na  pojednávaní  na  jednej  strane  vyplýva,  že T. C. podal  na  vnútroštátny  súd  návrh  na  vykonanie  uznesenia z 21. septembra 2022,  ktorým  tento  súd  nariadil  návrat  maloletých  detí  do  Írska.  Na  druhej  strane  podľa článku 388
Občianskeho  súdneho  poriadku, v znení  zákona z roku  2022,  je  uvedený  súd  povinný  vyhovieť  návrhom  na  odklad  výkonu  tohto  uznesenia,  ktoré  podali  generálny  prokurátor a ombudsman  pre  práva  detí.
Za  týchto  podmienok,  ako  uviedol  generálny  advokát v bode 46  svojich  návrhov,  sa  zdá,  že  vnútroštátnemu  súdu  boli  predložené  protichodné  návrhy  podané  jednak  T. C. a jednak  generálnym  prokurátorom a ombudsmanom  pre  práva  detí.  Tieto  návrhy  odrážajú  existenciu  „sporu“  medzi  týmito  účastníkmi  konania,  ktorý  sa  týka  výkonu  uznesenia o návrate z 21. septembra  2022, o ktorom  má  tento  súd v rámci  uvedených  návrhov  vydať  rozsudok v zmysle článku 267  druhého  odseku ZFEÚ.
Po  druhé,  pokiaľ  ide o vzťah  medzi  prejudiciálnou  otázkou  položenou  vnútroštátnym  súdom a existenciou  alebo  predmetom  sporu  vo  veci  samej, z rozhodnutia  vnútroštátneho  súdu  jasne  vyplýva,  že  táto  otázka  má  tomuto  súdu  umožniť  určiť,  či  sa  ustanovenia  nariadení č. 2201/2003 a 2019/1111  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia článku 388
Občianskeho  súdneho  poriadku, v znení  zákona z roku  2022, a či  tento  súd  musí v prípade  potreby  upustiť  od  uplatnenia  tohto  článku.  Uvedený  súd  tým  dostatočne  preukazuje,  že  odpoveď  Súdneho  dvora  na  uvedenú  otázku  je v zmysle článku 267  druhého  odseku  ZFEÚ  „nevyhnutná“  na  to,  aby  mohol  rozhodnúť o prípadnom  pozastavení  výkonu  dotknutého  rozhodnutia o návrate.
V druhom  rade  prípustnosť  tohto  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  nemôže  byť  spochybnená  tvrdením  generálneho  prokurátora  založeným  na  tom,  že v prejednávanej  veci  nariadenie  2019/1111  nie  je  uplatniteľné
ratione  temporis
. V tejto  súvislosti  treba  ešte  zdôrazniť,  že  ak  nie  je  úplne  zrejmé,  že  výklad  právneho  predpisu  Únie  nijako  nesúvisí  so  skutočnosťou  alebo  predmetom  sporu  vo  veci  samej,  námietka  založená  na  neuplatniteľnosti  tohto  ustanovenia  na  spor  vo  veci  samej  nemá  vplyv  na  prípustnosť  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania,  ale  patrí  do  vecného  preskúmania  položených  otázok  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 13. júla  2006,  Manfredi a i., C‑295/04  až C‑298/04,  EU:C:2006:461, bod 30,  ako  aj z 19. decembra  2019,  Dobersberger, C‑16/18,  EU:C:2019:1110, bod 21).
Za  týchto  podmienok  je  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  prípustný.

O prejudiciálnej otázke
Na  úvod  treba  uviesť,  že  hoci  sa  položená  otázka  týka  tak  výkladu  ustanovení  nariadenia č. 2201/2003,  ako  aj  ustanovení  nariadenia  2019/1111, z hľadiska  časovej  pôsobnosti  sa  na  spor  vo  veci  samej  uplatňuje  len  prvé z týchto  nariadení. Z článku 100 ods. 2  nariadenia  2019/1111  totiž  vyplýva,  že  nariadenie č. 2201/2003  sa  po  nadobudnutí  účinnosti  nariadenia  2019/1111  naďalej  uplatňuje  na  žaloby  podané  pred  1. augustom  2022. V prejednávanej  veci,  ako  bolo  uvedené v bode 25  tohto  rozsudku,  T. C. podal  žalobu  na  Sąd  Okręgowy  we  Wrocławiu  (Krajský  súd  Vroclav)  18. novembra  2021.
V tejto  súvislosti,  hoci  žiadosť T. C. o vykonanie  rozhodnutia o návrate z 21. septembra  2022  bola  podaná  po  1. auguste  2022,  nič  to  nemení  na  skutočnosti,  že z informácií,  ktoré  má  Súdny  dvor k dispozícii,  vyplýva,  že  táto  žiadosť  nie  je  samostatným  konaním,  ale  iba  etapou  konania o návrate,  ktoré  sa  začalo  na  základe  žaloby T. C. podanej  18. novembra  2021,  ktorou  sa  domáhal  nariadenia  návratu  maloletých  detí  do  Írska.
Za  týchto  podmienok  treba  konštatovať,  že  vnútroštátny  súd  sa  svojou  otázkou v podstate  pýta,  či  sa  má článok 11 ods. 3  nariadenia č. 2201/2003 v spojení s článkom 47  Charty  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  vnútroštátnej  právnej  úprave,  ktorá  orgánom,  ktoré  nemajú  postavenie  súdu,  priznáva  možnosť  dosiahnuť  zo  zákona  odklad  výkonu  ich  rozhodnutia o návrate  vydaného  na  základe  Haagskeho  dohovoru z roku  1980  na  obdobie  najmenej  dvoch  mesiacov  bez  uvedenia  dôvodov  ich  žiadosti o odklad.
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že článok 11 ods. 3  nariadenia č. 2201/2003  stanovuje,  že  súd,  ktorému  bola  podaná  žiadosť o návrat  dieťaťa,  koná o žiadosti  urýchlene v rámci  konania o tejto  žiadosti,  pričom  použije  čo  najrýchlejšie  postupy,  ktoré  mu  poskytuje  vnútroštátny  právny  poriadok. S výnimkou  prípadov,  keď  to  nie  je  možné z dôvodu  výnimočných  okolností,  musí  tento  súd  vydať  svoje  rozhodnutie  do  šiestich  týždňov  od  podania  žiadosti.
Po  prvé  podľa  ustálenej  judikatúry  je  pri  výklade  ustanovenia  práva  Únie  potrebné  zohľadniť  nielen  jeho  znenie,  ale  aj  jeho  kontext a ciele  sledované  právnou  úpravou,  ktorej  je  súčasťou  [rozsudok z 28. októbra  2022,  Generalstaatsanwaltschaft  München  (Extradícia a zásada
ne  bis  in  idem
), C‑435/22  PPU,  EU:C:2022:852, bod 67].
V prvom  rade  zo  znenia článku 11 ods. 3  nariadenia č. 2201/2003 a najmä z použitia  výrazov  „rýchlejšie“ a „najrýchlejšie“  vyplýva,  že  ak  bolo  dieťa  neoprávnene  premiestnené  alebo  zadržané v inom  členskom  štáte,  ako  je  členský  štát, v ktorom  malo  toto  dieťa  obvyklý  pobyt  bezprostredne  pred  neoprávneným  premiestnením  alebo  zadržaním,  sú  príslušné  súdy  členských  štátov  povinné  prijať  rozhodnutie o návrate  dotknutého  dieťaťa v osobitne  krátkej a prísnej  lehote.  Takéto  rozhodnutie  musí  byť v zásade  prijaté  najneskôr  do  šiestich  týždňov  od  podania  žiadosti  na  tieto  súdy,  pričom  sa  použijú  čo  najrýchlejšie  postupy  stanovené  vnútroštátnym  právom.  Výnimka z tohto  pravidla  je  možná  len  za  „výnimočných  okolností“.
Takýto  výklad  ďalej  podporuje  kontext,  do  ktorého  patrí článok 11 ods. 3  nariadenia č. 2201/2003, a najmä  relevantné  ustanovenia  Haagskeho  dohovoru z roku  1980.
Nariadenie č. 2201/2003  totiž  dopĺňa a spresňuje  najmä  vo  svojom článku 11  pravidlá  Haagskeho  dohovoru z roku  1980  upravujúce  konanie o návrate  neoprávnene  premiestnených  detí. Články 8 až  11  tohto  dohovoru a článok 11  tohto  nariadenia  tak  predstavujú  nedeliteľný  normatívny  celok,  ktorý  sa  uplatňuje  na  konania o návrate  neoprávnene  premiestnených  detí v rámci  Únie  [pozri v tomto  zmysle  stanovisko  1/13 zo 14. októbra 2014  (Pristúpenie  tretích  krajín k Haagskemu  dohovoru),  EU:C:2014:2303, body 77 a 78].
Vzhľadom  na  vzájomné  prekrývanie a úzku  väzbu  medzi  ustanoveniami  uvedeného  nariadenia a ustanoveniami  uvedeného  dohovoru  teda  tieto  ustanovenia  môžu  mať  vplyv  na  zmysel,  pôsobnosť a účinnosť  pravidiel  tohto  nariadenia  [pozri v tomto  zmysle  stanovisko  1/13 zo 14. októbra 2014  (Pristúpenie  tretích  krajín k Haagskemu  dohovoru),  EU:C:2014:2303, bod 85].
Po  prvé v súlade s preambulou a článkom 1 písm. a)  Haagskeho  dohovoru z roku 1980  tento  dohovor  sleduje  cieľ  okamžitého  návratu  dotknutého  dieťaťa  na  miesto  jeho  obvyklého  pobytu.  Po  druhé článok 2 druhá  veta  tohto  dohovoru  zaväzuje  orgány  zmluvných  štátov,  aby  na  účely  vybavenia  žiadosti o návrat  využili  svoje  naliehavé  konania.  Po  tretie  podľa článku 11  prvého  odseku  uvedeného  dohovoru  súdne  alebo  správne  orgány  ktoréhokoľvek  zmluvného  štátu  musia  konať  bezodkladne s cieľom  návratu  dieťaťa.  Po  štvrté článok 13  toho  istého  dohovoru  reštriktívne  stanovuje  prípady,  keď  súdny  orgán  dožiadaného  zmluvného  štátu  nie  je  povinný  nariadiť  návrat  dieťaťa.  Konkrétne  podľa článku 13  prvého  odseku písm. b)  Haagskeho  dohovoru z roku  1980  tento  orgán  nie  je  povinný  nariadiť  návrat  dieťaťa,  ak  osoba,  inštitúcia  alebo  iná  právnická  osoba,  ktorá  nesúhlasí s jeho  vrátením,  preukáže,  že  existuje  vážne  nebezpečenstvo,  že  návrat  by  dieťa  vystavil  fyzickej  alebo  duševnej  ujme  alebo  ho  inak  priviedol  do  neznesiteľnej  situácie.
Zo  všetkých  týchto  ustanovení  vyplýva,  že v súlade s Haagskym  dohovorom z roku  1980  na  jednej  strane,  ak  bolo  dieťa  neoprávnene  premiestnené z miesta  jeho  obvyklého  pobytu,  návrat  dieťaťa  sa  musí  okamžite  uskutočniť  podľa  naliehavých  postupov  stanovených  vnútroštátnym  právom.  Na  druhej  strane  tento  návrat  možno  nenariadiť  len  za  výnimočných  okolností,  najmä v prípade  vážneho  nebezpečenstva  pre  uvedené  dieťa.
Napokon  ciele  nariadenia č. 2201/2003 a najmä  jeho článku 11 ods. 3  tiež  potvrdzujú  konštatovania  uvedené v bodoch 60 a 65  tohto  rozsudku.
Preto  je  po  prvé  vhodné  pripomenúť,  že  nariadenie č. 2201/2003  vychádza z koncepcie,  podľa  ktorej  má  prednosť  najlepší  záujem  dieťaťa.  Cieľom  uvedeného  nariadenia  je  najmä  odradiť  od  únosov  detí  medzi  členskými  štátmi a v prípade  únosu  dosiahnuť,  aby  sa  bez  meškania  uskutočnil  návrat  dieťaťa  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 11. júla  2008,  Rinau, C‑195/08  PPU,  EU:C:2008:406, body 51 a 52).
Po  druhé,  ako  uvádza  odôvodnenie  17  nariadenia č. 2201/2003, v prípade  neoprávneného  premiestnenia  alebo  zadržiavania  dieťaťa  sa  má  bez  odkladu  dosiahnuť  jeho  návrat.  Okrem  toho  súdy  členského  štátu,  do  ktorého  bolo  dieťa  neoprávnene  premiestnené  alebo  v ktorom je zadržané,  by  mali  mať  možnosť  namietať  proti  jeho  návratu  len v konkrétnych,  náležite  odôvodnených  prípadoch.
Po  tretie z judikatúry  Súdneho  dvora  vyplýva,  že  jedným z cieľov článku 11  uvedeného  nariadenia  je  obnovenie
status  quo  ante
,  teda  situácie,  ktorá  existovala  pred  neoprávneným  premiestnením  alebo  zadržaním  dieťaťa  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 8. júna  2017,  OL, C‑111/17  PPU,  EU:C:2017:436, bod 61).
Po  štvrté  Súdny  dvor  už  rozhodol,  že  konanie o návrate  je  svojou  povahou  zrýchlením  konaním,  keďže  jeho  cieľom  je  zabezpečiť,  ako  to  stanovuje  preambula  Haagskeho  dohovoru z roku  1980 a odôvodnenie  17  nariadenia č. 2201/2003,  urýchlený  návrat  dieťaťa  (rozsudok z 8. júna  2017,  OL, C‑111/17  PPU,  EU:C:2017:436, bod 57).
Z doslovného,  kontextuálneho a teleologického  výkladu článku 11 ods. 3  nariadenia č. 2201/2003  tak  vyplýva,  že  toto  ustanovenie  na  jednej  strane  ukladá  súdu  členského  štátu,  na  ktorý  bola  podaná  žiadosť o návrat  neoprávnene  premiestneného  dieťaťa z miesta  jeho  obvyklého  pobytu,  aby o tejto  žiadosti  rozhodol v zásade  najneskôr  do  šiestich  týždňov  od  podania  žiadosti,  pričom  uplatní  čo  najrýchlejšie  postupy  stanovené  vnútroštátnym  právom.  Na  druhej  strane  návrat  neoprávnene  premiestneného  dieťaťa  možno  nenariadiť  len v osobitných a výnimočných  prípadoch,  ktoré  sú  riadne  odôvodnené.
Je  pravda,  že  povinnosti  vyplývajúce z tohto článku 11 ods. 3  sa  týkajú  postupu  prijímania  rozhodnutia o návrate.  Treba  však  konštatovať,  podobne  ako  uviedol  generálny  advokát v bode 59  svojich  návrhov,  že  povinnosť  účinnosti a rýchlosti,  ktorou  sa  riadi  prijatie  rozhodnutia o návrate,  je  pre  vnútroštátne  orgány  záväzná  aj v rámci  výkonu  takéhoto  rozhodnutia.  Uvedený článok 11 ods. 3  by  bol  zbavený  potrebného  účinku,  ak  by  vnútroštátne  právo  umožňovalo  odklad  výkonu  právoplatného  rozhodnutia  nariaďujúceho  návrat  dieťaťa.
Podľa  judikatúry  Súdneho  dvora  však  uplatnenie  vnútroštátnych  hmotnoprávnych a procesných  pravidiel  nemôže  ohroziť  potrebný  účinok  nariadenia č. 2201/2003  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 11. júla  2008,  Rinau, C‑195/08  PPU,  EU:C:2008:406, bod 82).
Treba  ešte  uviesť,  že  nariadenie č. 2201/2003  tým,  že  ukladá  povinnosti  týkajúce  sa  prijatia, a teda  výkonu  rozhodnutia  umožňujúceho v čo  najkratšom  čase  návrat  dieťaťa  na  miesto  jeho  obvyklého  pobytu  po  únose,  dbá,  ako  vyplýva z odôvodnenia  33  tohto  nariadenia,  aby  sa  zabezpečilo  dodržiavanie  základných  práv  zaručených  Chartou, a najmä  základných  práv  dieťaťa,  ktoré  sú  uvedené v článku 24  Charty.
V tejto  súvislosti článok 7 Charty  zakotvuje  právo  na  rešpektovanie  súkromného  alebo  rodinného  života a musí  sa  vykladať v spojení s povinnosťou  zohľadniť  najlepší  záujem  dieťaťa,  ktorá  je  uznaná v jej článku 24 ods. 2.  Treba  teda  zohľadniť  potrebu  dieťaťa,  vyjadrenú v článku 24 ods. 3  Charty,  pravidelne  udržiavať  osobné  vzťahy a priamy  kontakt s obidvomi  svojimi  rodičmi  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok  zo  17. novembra  2022,  Belgische  Staat  (Maloletá  utečenka v manželskom  zväzku), C‑230/21,  EU:C:2022:887, bod 48].
Podľa článku 52 ods. 3  Charty v rozsahu, v akom  táto  Charta  obsahuje  práva,  ktoré  zodpovedajú  právam  zaručeným  Európskym  dohovorom o ochrane  ľudských  práv a základných  slobôd,  podpísaným v Ríme  4. novembra  1950  (ďalej len  „EDĽP“),  zmysel a rozsah  týchto  práv  je  rovnaký  ako  zmysel a rozsah  práv  ustanovených v uvedenom  dohovore. Článok 53  Charty v tejto  súvislosti  stanovuje,  že  žiadne  jej  ustanovenie  sa  nemá  vykladať  tak,  že v rámci  pôsobnosti  práva  Únie  obmedzuje  alebo  poškodzuje  práva  priznané  najmä  EDĽP  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 8. decembra  2022,  CJ  (Rozhodnutie o odovzdaní  odložené z dôvodu  trestného  stíhania) C‑492/22  PPU,  EU:C:2022:964, bod 79 a citovanú  judikatúru].
Pokiaľ  ide o článok 8 EDĽP,  ktorý  zodpovedá článku 7 Charty  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 8. decembra  2022,  Orde  van  Vlaamse  Balies a i., C‑694/20,  EU:C:2022:963, bod 25),  Európsky  súd  pre  ľudské  práva  rozhodol,  že  vo  veciach  týkajúcich  sa  rozhodnutí  vydaných  na  základe  Haagskeho  dohovoru z roku  1980  sa  primeranosť  opatrenia  musí  posudzovať  najmä v závislosti  od  rýchlosti  jeho  vykonania.  Tieto  veci  si  vyžadujú  naliehavé  posúdenie,  keďže  plynutie  času  môže  mať  nenapraviteľné  dôsledky  na  vzťahy  medzi  deťmi a rodičom,  ktorý s nimi  nebýva.  Oneskorenie v konaní  môže  samo  osebe  umožniť  konštatovať,  že  orgány  nesplnili  pozitívne  povinnosti,  ktoré  im  vyplývajú z EDĽP  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok  ESĽP, 28. apríla  2015,  Ferrari v. Rumunsko,  CE:ECHR:2015:0428JUD000171410, § 49).
V druhom  rade  vzhľadom  na  výklad článku 11 ods. 3  nariadenia č. 2201/2003  uvedený v predchádzajúcich  bodoch  tohto  rozsudku  treba  určiť,  či  toto  ustanovenie  bráni  takej  vnútroštátnej  právnej  úprave,  aká  je  opísaná v bode 57  tohto  rozsudku.
Podľa  informácií  poskytnutých  Súdnemu  dvoru  sa  podľa  tejto  právnej  úpravy  výkon  rozhodnutia o návrate  automaticky  pozastaví  na  obdobie  aspoň  dvoch  mesiacov,  ak  jeden z oprávnených  orgánov  podá v tomto  zmysle  žiadosť  na  Sąd Apelacyjny w Warszawie  (Odvolací  súd  Varšava) v lehote  dvoch  týždňov  odo  dňa,  keď  toto  rozhodnutie  nadobudlo  právoplatnosť.
Okrem  toho,  ak  tento  orgán  po  podaní  tejto  žiadosti  podá  kasačnú  sťažnosť  na  Sąd Najwyższy  (Najvyšší  súd)  proti  uvedenému  rozhodnutiu,  odklad  výkonu  tohto  rozhodnutia  sa  automaticky  predĺži  až  do  skončenia  odvolacieho  konania  na  tomto  súde.
Po  prvé  podanie  uvedenej  žiadosti  tak  má  za  následok  prerušenie  výkonu  rozhodnutia o návrate  dieťaťa  na  miesto  jeho  obvyklého  pobytu  počas  obdobia  najmenej  dvoch  mesiacov,  hoci  toto rozhodnutie nadobudlo právoplatnosť. Tento návrat môže byť pozastavený na oveľa dlhšie obdobie v prípade, ak by sa oprávnené orgány rozhodli podať kasačnú  sťažnosť  proti uvedenému rozhodnutiu. Podanie takéhoto návrhu vzhľadom na požiadavky rýchlosti, ktoré sú základom článku 11 ods. 3 nariadenia č. 2201/2003, v rozsahu, v akom má za následok odklad výkonu takéhoto rozhodnutia o návrate zo zákona, tak môže zbaviť toto ustanovenie potrebného účinku. Okrem toho by uvedené orgány mohli opätovne dosiahnuť odklad výkonu rozhodnutia o návrate na základe článku 388
3
Občianskeho  súdneho  poriadku,  zavedeného  zákonom z roku  2022,  podaním  mimoriadneho  opravného  prostriedku  podľa  tohto  článku.
V tejto  súvislosti  treba  konštatovať,  že  odklad  výkonu  právoplatného  rozhodnutia o návrate v trvaní  dvoch  mesiacov  prekračuje  samo  osebe  lehotu, v ktorej  musí  byť  toto  rozhodnutie  prijaté v súlade s uvedeným  ustanovením  nariadenia č. 2201/2003.
Po  druhé z informácií,  ktoré  má  Súdny  dvor k dispozícii,  vyplýva,  že  výkon  rozhodnutia o návrate  sa  zo  zákona  odkladá  na  základe  jednoduchej  žiadosti  oprávnených  orgánov.  Tieto  orgány,  ktoré  navyše  nemajú  postavenie  súdu,  nie  sú  povinné  odôvodniť  svoj  návrh a Sąd  Apelacyjny w Warszawie  (Odvolací  súd  Varšava)  je  povinný  tomuto  návrhu  vyhovieť  bez  toho,  aby  mohol v tejto  súvislosti  vykonať  súdne  preskúmanie.  Preto  sa  nezdá,  že  by  právna  úprava, o ktorú  ide  vo  veci  samej,  mohla  zaručiť,  ako  bolo  pripomenuté v bode 71  tohto  rozsudku,  že  návrat  dieťaťa  do  miesta  jeho  obvyklého  pobytu  môže  byť  odložený  len v konkrétnych a výnimočných  prípadoch, a v každom  prípade  nezabezpečuje,  že  takýto  odklad  bude  riadne  odôvodnený.
Okrem  toho  podľa  ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora, článok 47  Charty  bráni  tomu,  aby  orgán  verejnej  moci  mohol  zabrániť  výkonu  súdneho  rozhodnutia,  pretože  právo  na  účinný  prostriedok  nápravy  zakotvené v tomto  článku  by  bolo  iluzórne,  keby  právny  poriadok  členského  štátu  umožňoval,  aby  právoplatné a záväzné  súdne  rozhodnutie  nemalo  účinky, a to v neprospech  niektorého  účastníka  konania  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 30. júna  2016,  Toma a Biroul  Executorului  Judecătoresc  Horaţiu‑Vasile  Cruduleci, C‑205/15,  EU:C:2016:499, bod 43,  ako  aj  citovanú  judikatúru, z 29. júla  2019,  Torubarov, C‑556/17,  EU:C:2019:626, body 72 a 73,  ako  aj z 19. decembra  2019,  Deutsche  Umwelthilfe, C‑752/18,  EU:C:2019:1114, bod 36).
Vzhľadom  na  predchádzajúce  úvahy  treba  konštatovať,  že  vnútroštátna  právna  úprava,  akou  je  právna  úprava  opísaná v bode 57  tohto  rozsudku,  môže  ohroziť  potrebný  účinok článku 11 ods. 3  nariadenia č. 2201/2003.
Tento  záver  nemožno  spochybniť  tvrdením  poľskej  vlády,  podľa  ktorého  je  takáto  právna  úprava v podstate  nevyhnutná  na  to,  aby  mohli  príslušné  orgány  podať  kasačnú  sťažnosť  na  Sąd  Najwyższy  (Najvyšší  súd) a vyhnúť  sa  tak  tomu,  aby  dotknuté  deti  utrpeli  nenapraviteľnú  ujmu v dôsledku  vykonateľnosti  právoplatného  rozhodnutia o návrate v prípade,  že  by  malo  byť  toto  rozhodnutie  zrušené  týmto  súdom.
Ako  totiž  uvádza  vnútroštátny  súd,  na  jednej  strane  pred  zavedením článku 388
1
do  Občianskeho  súdneho  poriadku  zákonom z roku  2022, článok 388  tohto  zákonníka  stanovoval  mechanizmus,  ktorý  umožní  Sąd  Apelacyjny w Warszawie  (Odvolací  súd  Varšava)  odložiť  výkon  právoplatného  rozhodnutia o návrate,  prípadne  na  základe  žiadosti  jedného z oprávnených  orgánov,  ak  by  sa  tento  súd  domnieval,  že  predmetné  dieťa  by  mohlo  byť v prípade  návratu  vystavené  vážnemu  fyzickému  alebo  duševnému  nebezpečenstvu.
Na  druhej  strane z judikatúry  Súdneho  dvora  vyplýva,  že  súdna  ochrana  tohto  dieťaťa  pred  takýmto  nebezpečenstvom  je v zásade  už  zabezpečená  existenciou  opravného  prostriedku  pred  súdnym  orgánom  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 26. septembra  2018,  Belastingdienst/Toeslagen  (Odkladný  účinok  odvolania), C‑175/17,  EU:C:2018:776, bod 34], a to  aj  vtedy,  keď  sa  uplatňuje  existencia  vážneho  nebezpečenstva v zmysle článku 13  prvého  odseku písm. b)  Haagskeho  dohovoru z roku  1980.
V dôsledku  toho,  ako  vyplýva z bodov 82  až  84  návrhov  generálneho  advokáta, z článku 11 ods. 3  nariadenia č. 2201/2003 v spojení s článkami 24 a 47  Charty  nevyplýva,  že  právo  Únie  ukladá  členským  štátom  povinnosť  stanoviť  dodatočný  stupeň  súdnej  právomoci  proti  rozhodnutiu o návrate,  pokiaľ  bolo  toto  rozhodnutie  prijaté v rámci  konania,  ktoré  už  stanovuje  dva  stupne  súdov, a že  toto  konanie  umožňuje  zohľadniť  existenciu  nebezpečenstva  pre  dotknuté  dieťaťa v prípade  návratu.  Toto  právo
a fortiori
neumožňuje  členským  štátom,  aby  žalobám  podaným  proti  takémuto  rozhodnutiu  priznali  odkladný  účinok  zo  zákona,  na  rozdiel  od  toho,  čo  zrejme  stanovuje článok 388
§ 3  Občianskeho  súdneho  poriadku v znení  zákona z roku  2022.
Pokiaľ  ide v treťom a poslednom  rade o dôsledky  záveru  uvedeného v bode 85  tohto  rozsudku,  treba  pripomenúť,  že  zásada  prednosti  práva  Únie  ukladá  vnútroštátnemu  súdu,  ktorý  je v rámci  svojej  právomoci  poverený  uplatňovať  ustanovenia  práva  Únie,  povinnosť  zabezpečiť  plný  účinok  požiadaviek  tohto  práva v spore,  ktorý  mu  bol  predložený,  pričom v prípade  potreby z vlastnej  iniciatívy  neuplatní  akúkoľvek  vnútroštátnu  právnu  úpravu,  hoci  aj  časovo  následnú,  ktorá  je v rozpore s ustanovením  práva  Únie s priamym  účinkom, a to  bez  toho,  aby  musel  požiadať  alebo  vyčkať  na  predchádzajúce  zrušenie  tejto  vnútroštátnej  právnej  úpravy  zákonodarnou  cestou  alebo  akýmkoľvek  iným  ústavným  postupom  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 22. februára  2022,  RS  (Účinok  rozhodnutí  Ústavného  súdu), C‑430/21,  EU:C:2022:99, bod 53].
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že  podľa článku 288  druhého  odseku  ZFEÚ  má  nariadenie  všeobecnú  platnosť a je  priamo  uplatniteľné  vo  všetkých  členských  štátoch.  Preto  je z dôvodu  svojej  povahy a funkcie v systéme  prameňov  práva  Únie  spôsobilé  priznať  jednotlivcom  práva,  ktoré  sú  vnútroštátne  súdy  povinné  chrániť  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok  zo  17. septembra  2002,  Muñoz a Superior  Fruiticola, C‑253/00,  EU:C:2002:497, bod 27).
V prejednávanej  veci  treba  uviesť,  že článok 11 ods. 3  nariadenia č. 2201/2003  ukladá  členským  štátom  povinnosť  dosiahnuť  jasný a presný  výsledok,  ktorá  sa  neviaže  na  žiadnu  podmienku,  pokiaľ  ide o požiadavku  rýchlosti,  ktorej  podliehajú  konania,  ktorých  predmetom  je  prijatie  rozhodnutia o návrate v zmysle  Haagskeho  dohovoru z roku  1980.  Vnútroštátny  súd  bude  teda  povinný v rámci  svojich  právomocí  zabezpečiť  plný  účinok  tohto  ustanovenia  práva  Únie a v prípade  potreby  neuplatniť  vnútroštátnu  právnu  úpravu,  ktorá  ohrozuje  dosiahnutie  potrebného  účinku  uvedeného  ustanovenia.
Vzhľadom  na  všetky  vyššie  uvedené  dôvody  treba  na  položenú  otázku  odpovedať  tak,  že článok 11 ods. 3  nariadenia č. 2201/2003 v spojení s článkom 47  Charty  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  vnútroštátnej  právnej  úprave,  ktorá  orgánom,  ktoré  nemajú  postavenie  súdu,  priznáva  možnosť  dosiahnuť  zo  zákona  odklad  výkonu  rozhodnutia o návrate  vydaného  na  základe  Haagskeho  dohovoru z roku 1980  na  obdobie  najmenej  dvoch  mesiacov  bez  potreby  odôvodniť  ich  žiadosť o odklad.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred Súdnym dvorom má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (tretia  komora)  rozhodol  takto:
Článok 11 ods. 3 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, v spojení s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá orgánom, ktoré nemajú postavenie súdu, priznáva možnosť dosiahnuť zo zákona odklad výkonu rozhodnutia o návrate vydaného na základe Dohovoru o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí, uzatvoreného v Haagu 25. októbra 1980, na obdobie najmenej dvoch mesiacov bez potreby odôvodniť ich žiadosť o odklad.
Podpisy
*
Jazyk konania: poľština.