CELEX: 62019CJ0699
Apeliacinis skundas
Konkurencija
Karteliai
Optinių diskų įrenginiai
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas SESV 101 straipsnio ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo 53 straipsnio pažeidimas
Vienas ir tęstinis pažeidimas
Sąvoka
Slapti susitarimai dėl dviejų kompiuterių gamintojų organizuotų konkursų, susijusių su optinių diskų įrenginiais, skirtais nešiojamiems ir staliniams kompiuteriams

Savo apeliaciniu skundu
Quanta Storage Inc
. (toliau – apeliantė) prašo panaikinti 2019 m. liepos 12 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Quanta Storage / Komisija (
T‑772/15
,
EU:T:2019:519
, toliau – skundžiamas sprendimas); juo šis teismas atmetė jos ieškinį, kuriuo prašoma visų pirma iš dalies panaikinti 2015 m. spalio 21 d. Komisijos sprendimą C(2015) 7135
final
dėl procedūros pagal SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla AT.39639 – Optinių diskų įrenginiai) (toliau – ginčijamas sprendimas), kiek jis su ja susijęs, ir subsidiariai – sumažinti jai skirtos baudos dydį.
Teisinis pagrindas
2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101] ir [102] straipsniuose, įgyvendinimo (
OL L 1, 2003, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 23 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta:
„2.   [Europos] Komisija savo sprendimu gali skirti baudas įmonėms ar įmonių asociacijoms, jei jos tyčia ar dėl neatsargumo:
a)
pažeidžia [SESV 101 ar 102] straipsnio nuostatas; ar
b)
nesilaiko sprendimo, nustatančio laikinųjų apsaugos priemonių taikymą pagal 8 straipsnį; ar
c)
nesilaiko įsipareigojimo, kuris pagal 9 straipsnį priimtu sprendimu tapo privalomu.
<…>
Jei asociacijos įvykdytas pažeidimas susijęs su jos narių veikla, bauda negali viršyti 10 % visų jos narių, veikiančių šio pažeidimo paveiktoje rinkoje, bendros apyvartos.
3.   Nustatant baudos dydį atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę.“
Šio reglamento 27 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Komisija, prieš priimdama sprendimus, kaip numatyta 7, 8, 23 straipsniuose ir 24 straipsnio 2 dalyje, suteikia įmonėms ar įmonių asociacijoms, esančioms Komisijos nagrinėjamos bylos subjektu, galimybę būti išklausytoms klausimais, dėl kurių Komisija buvo pareiškusi prieštaravimus. Komisija grindžia savo sprendimus tik tais prieštaravimais, dėl kurių suinteresuotos šalys galėjo pareikšti pastabų. Pareiškėjai turi būti įtraukti į bylos nagrinėjimą.
2.   Proceso metu turi būti gerbiama šalių teisė į gynybą. Šalys turi teisę susipažinti su Komisijos bylos medžiaga atsižvelgiant į teisėtą įmonių interesą apsaugoti savo verslo paslaptis. Teisė susipažinti su bylos medžiaga netaikoma konfidencialiai informacijai ir Komisijos ar valstybių narių konkurencijos institucijų vidaus dokumentams. Ši teisė visų pirma netaikoma Komisijos ir valstybių narių konkurencijos institucijų korespondencijai ar valstybių narių konkurencijos institucijų tarpusavio korespondencijai, įskaitant dokumentus, parengtus pagal 11 ir 14 straipsnių nuostatas. Šios straipsnio dalies reikalavimai netrukdo Komisijai atskleisti ir naudoti informaciją, reikalingą pažeidimui įrodyti.“
Minėto reglamento 31 straipsnis suformuluotas taip:
„Teisingumo Teismas turi neribotą jurisdikciją peržiūrėti sprendimus, kuriais Komisija yra nustačiusi vienkartinę ar periodinę baudą. Jis gali panaikinti, sumažinti ar padidinti skirtą vienkartinę ar periodinę baudą.“
Kiek tai susiję su baudų apskaičiavimu, Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairių (
OL C 210, 2006, p. 2
) 6 ir 13 punktuose nustatyta:
„6.   <…> Su pažeidimu susijusio pardavimo vertės ir pažeidimo trukmės derinys yra laikomas tinkama pakaitine verte, parodančia ekonominę pažeidimo svarbą ir santykinę kiekvienos dalyvaujančios įmonės reikšmę. Šie rodikliai pakankamai tiksliai nurodo baudos dydžio lygį ir neturėtų būti laikomi automatinio ir aritmetinio apskaičiavimo metodo pagrindu.
<…>
13.   Siekdama nustatyti bazinį skirtinos baudos dydį, Komisija remsis tiesiogiai ar netiesiogiai su pažeidimu susijusių įmonės prekių ar paslaugų pardavimo verte atitinkamame geografiniame [Europos ekonominės erdvės (EEE)] teritorijos sektoriuje. <…>“
Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
Skundžiamo sprendimo 1–32 punktuose išdėstytas ginčo aplinkybes šios bylos tikslais galima apibendrinti taip, kaip nurodyta toliau.
Quanta Storage
veikia duomenų saugojimo prietaisų sektoriuje ir vykdo tyrimų ir plėtros, taip pat optinių diskų įrenginių (toliau – ODĮ) kūrimo, gamybos ir tiekimo veiklą. Ji buvo įsteigta 1999 m. vasario mėn. Tai yra akcinė bendrovė, kotiruojama Taipėjaus (Taivanas) vertybinių popierių biržoje (Kinijos Respublika).
Nagrinėjamas pažeidimas susijęs su ODĮ, naudojamais, be kita ko,
Dell Inc
. ir
Hewlett Packard
(toliau – HP) gaminamuose asmeniniuose kompiuteriuose (staliniai kompiuteriai ir nešiojamieji kompiuteriai).
Dell
ir HP yra dvi pagrindinės originalių produktų gamintojos pasaulinėje asmeninių kompiuterių rinkoje. Šios dvi bendrovės rengia klasikines konkurso procedūras pasaulio mastu, apimančias ketvirčio derybas su nedideliu skaičiumi iš anksto atrinktų ODĮ tiekėjų dėl pasaulinių kainų ir bendro pirkimo kiekio.
Konkurso procedūros apima prašymus pateikti sąmatas, prašymus pateikti elektronines sąmatas, derybas internetu, elektroninius aukcionus ir dvišales derybas (ne internetu). Pasibaigus konkursui klientai priskiria tam tikrą kiekį ODĮ tiekėjams pagal jų siūlomas kainas.
2009 m. sausio 14 d. Komisija gavo
Koninklijke Philips NV
(toliau –
Philips
) prašymą atleisti nuo baudos pagal jos Pranešimą dėl baudų neskyrimo arba sumažinimo kartelių atvejais (
OL C 298, 2006, p. 17
). 2009 m. sausio 29 d. ir kovo 2 d. šis prašymas buvo papildytas ir jį jau teikė ne tik ši bendrovė, bet ir
Lite‑On IT Corporation
, taip pat jų bendra įmonė
Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation
(toliau – PLDS).
2009 m. birželio 30 d. Komisija sąlyginį atleidimą nuo baudų pritaikė
Philips
,
Lite‑On IT
ir PLDS.
2012 m. liepos 18 d. trylikai ODĮ tiekėjų, įskaitant apeliantę, Komisija išsiuntė pranešimą apie prieštaravimus (toliau – pranešimas apie prieštaravimus), jame nurodė, kad jie pažeidė SESV 101 straipsnį ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės (toliau – EEE) susitarimo (
OL L 1, 1994, p. 3
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 52 t., p. 3) 53 straipsnį, nes dalyvavo kartelyje dėl ODĮ, kuris tęsėsi nuo 2004 m. vasario 5 d. iki 2009 m. birželio 29 d. ir kurį sudarė tai, kad buvo koordinuojami jų veiksmai dėl dviejų kompiuterių gamintojų, t. y.
Dell
ir HP, organizuotų konkursų.
2012 m. spalio 26 d. atsakydama į pranešimą apie prieštaravimus apeliantė pateikė savo rašytines pastabas. 2012 m. lapkričio 29 ir 30 d. buvo surengtas posėdis, jame dalyvavo visos pranešimo apie prieštaravimus adresatės.
2015 m. spalio 21 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
Tame sprendime Komisija konstatavo, kad kartelio dalyviai savo konkurencinius veiksmus koordinavo bent jau nuo 2004 m. birželio 23 d. iki 2008 m. lapkričio 25 d. Ji pažymėjo, kad šis koordinavimas buvo atliekamas per lygiagrečių dvišalių kontaktų tinklą. Komisija nurodė, kad kartelio dalyviai siekė pakoreguoti savo parduodamą gaminių kiekį rinkoje ir užtikrinti, kad kainos liktų didesnės, nei būtų nesant tokių dvišalių kontaktų.
Ginčijamame sprendime Komisija pažymėjo, kad kartelio dalyviai veiksmus koordinavo dėl
Dell
ir HP klientų sąskaitų. Anot Komisijos,
Dell
ir HP ne tik vykdė dvišales derybas su savo ODĮ tiekėjais, bet ir taikė standartizuotas konkurso procedūras, kurios buvo rengiamos mažiausiai kartą per ketvirtį. Ji pažymėjo, kad kartelio nariai naudojosi savo dvišalių kontaktų tinklu, siekdami manipuliuoti šiomis konkurso procedūromis, taip užkirsdami kelią klientų mėginimams skatinti konkurenciją dėl kainų.
Komisijos manymu, reguliarus keitimasis informacija, be kita ko, leido kartelio nariams gerai žinoti konkurentų ketinimus netgi prieš pradedant dalyvauti konkurso procedūroje, taigi numatyti savo konkurencinę strategiją.
Komisija pridūrė, kad kartelio nariai reguliariai keitėsi informacija apie kainas, susijusias su konkrečiais klientais, taip pat informacija ne apie kainas, pavyzdžiui, informacija apie esamą produkciją ir tiekimo pajėgumą, atsargas, padėtį, atsižvelgiant į kvalifikavimą, naujų produktų ar patobulinimų įdiegimo momentą. Be to, ji pažymėjo, kad ODĮ tiekėjai kontroliavo baigtų konkurso procedūrų galutinius rezultatus, t. y. dalyvių suskirstymą, kainą ir kiekį.
Komisija taip pat nurodė, kad žinodami, jog turi slėpti savo kontaktus nuo klientų, ODĮ tiekėjai susisiekimui naudojo priemones, kurias jie laikė pakankamomis norimam rezultatui pasiekti. Be to, ji patikslino, kad bandymas sušaukti susitikimą, siekiant suorganizuoti reguliarius daugiašalius šių tiekėjų susitikimus, 2003 m. nepavyko dėl to, kad apie jį sužinojo vienas klientas. Anot Komisijos, vietoj šių susitikimų buvo palaikomi dvišaliai kontaktai, daugiausia telefonu, bet kartais ir elektroniniais pranešimais, įskaitant per privačius el. pašto adresus ir tikralaikių pokalbių paslaugas, arba per susitikimus, daugiausia pasaulinių sąskaitų administratorių lygmeniu.
Komisija konstatavo, kad kartelio dalyviai palaikė reguliarius ryšius ir kad kontaktai, daugiausia telefonu, padažnėdavo, kai buvo vykdomos konkurso procedūros, per kurias tam tikros kartelio dalyvių poros telefonu susisiekdavo kelis kartus per dieną. Ji pažymėjo, kad apskritai tam tikrų kartelio dalyvių porų tarpusavio kontaktų skaičius buvo daug didesnis nei kitų dalyvių atveju.
Apskaičiuodama apeliantei skirtos baudos dydį Komisija rėmėsi Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairėmis.
Iš pradžių pažymėtina, kad nustatydama bazinį baudos dydį Komisija padarė išvadą, jog, atsižvelgiant į didelius ODĮ tiekėjų dalyvavimo trukmės skirtumus ir siekiant geriau įvertinti realų kartelio poveikį, reikėjo remtis metiniu vidurkiu, apskaičiuojamu pagal pardavimų, kuriuos atitinkamos įmonės atliko per pilnus kiekvienos iš jų dalyvavimo darant pažeidimą kalendorinius mėnesius, realią vertę.
Taigi Komisija paaiškino, kad pardavimų vertė buvo apskaičiuota remiantis asmeniniams kompiuteriams skirtų ODĮ pardavimais HP ir
Dell
subjektams, esantiems EEE.
Dėl apeliantės Komisija pažymėjo, kad metiniai pardavimai, į kuriuos buvo atsižvelgta, taip pat apėmė ODĮ, skirtų HP ir
Dell
nešiojamiesiems ir staliniams kompiuteriams, pardavimus
Sony Optiarc Inc
.
Atsižvelgdama į tai, kad antikonkurenciniai veiksmai HP atžvilgiu buvo pradėti vėliau, ir siekdama atsižvelgti į kartelio pokyčius Komisija taip pat nusprendė, kad reikia atskirai apskaičiuoti atitinkamą HP ir
Dell
pardavimų vertę ir taikyti du trukme grindžiamus dauginimo koeficientus.
Toliau Komisija nusprendė: kadangi susitarimai dėl kainų koordinavimo dėl paties savo pobūdžio yra priskiriami prie sunkiausių SESV 101 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimų, o kartelis apėmė bent jau EEE, dėl sunkumo taikoma dalis visoms ginčijamo sprendimo adresatėms šiuo atveju yra 16 %.
Galiausiai Komisija pažymėjo, kad, atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, sumą reikia padidinti 16 % siekiant atgrasyti.
Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis, kiek ji susijusi su apeliante, suformuluota taip:
„1 straipsnis
Šios įmonės pažeidė SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, kai nurodytais laikotarpiais dalyvavo darant vieną ir tęstinį kelis atskirus pažeidimus apimantį pažeidimą, kurį sudaro susitarimai dėl kainų koordinavimo, visos EEE optinių diskų įrenginių sektoriuje:
<…>
h)
[apeliantė] – nuo 2008 m. vasario 14 d. iki 2008 m. spalio 28 d. dėl veiksmų koordinavimo
Dell
ir HP atžvilgiu.
2 straipsnis
Už 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą skiriamos tokios baudos:
<…>
h)
(apeliantei): 7146000 EUR“.
Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
2015 m. gruodžio 29 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo apeliantės ieškinį; juo ši visų pirma prašė panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis su ja susijęs, ir subsidiariai – sumažinti jai skirtos baudos dydį.
Ieškiniui pagrįsti apeliantė nurodė penkis pagrindus. Šie pagrindai buvo susiję su, pirma, teisės į gynybą, pareigos motyvuoti ir teisės į gerą administravimą pažeidimu, antra, akivaizdžia teisės klaida ir pareigos motyvuoti pažeidimu dėl to, kad skiriasi ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis ir Komisijos motyvai, kiek tai susiję su pažeidimo trukme HP atžvilgiu, trečia, įrodymų nepateikimu ir nepakankamu motyvavimu, kiek tai susiję su apeliantės dalyvavimu darant vieną ir tęstinį pažeidimą, ketvirta, tuo, kad Komisija neturi kompetencijos taikyti SESV 101 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio ir, penkta, faktinėmis ir teisės klaidomis, padarytomis apskaičiuojant baudos dydį, ir pareigos motyvuoti pažeidimu.
Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė šiuos pagrindus ir atitinkamai visą ieškinį.
Šalių reikalavimai
Apeliaciniu skundu apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis su ja susijęs,
–
subsidiariai – sumažinti jai paskirtą baudą,
–
subsidiariai – grąžinti bylą Bendrajam Teismui ir
–
priteisti iš Komisijos visas bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinį skundą ir
–
priteisti iš apeliantės visas su šiuo procesu susijusias bylinėjimosi išlaidas,
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama apeliacinį skundą apeliantė nurodo penkis pagrindus, iš esmės susijusius su tuo, kaip Bendrasis Teismas vertino, pirma, Komisijos išvadą, kad vieną ir tęstinį pažeidimą, kuriuo ji ją kaltina, sudarė keli atskiri pažeidimai, antra, tam tikrus įrodymus, kurie esą buvo iškraipyti, trečia, jos dalyvavimo darant šį vieną ir tęstinį pažeidimą trukmę, ketvirta, tariamą žinojimą apie šį pažeidimą ir, penkta, jai skirtos baudos dydį.
Dėl pirmojo pagrindo
Šalių argumentai
Pirmajame pagrinde apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad skundžiamo sprendimo 58–72 punktuose jis netaikė svarbaus teisinio kriterijaus ir iškraipė įrodymus, kai atmetė jos panaikinimo pagrindą, susijusį su tuo, kad buvo pažeista jos teisė į gynybą, kurios Komisija nepaisė, kai ginčijamame sprendime konstatavo ne tik vieną ir tęstinį pažeidimą, bet ir kelis atskirus pažeidimus, kurių nebuvo konstatavusi pranešime apie prieštaravimus.
Apeliantė primena teisės į gynybą užtikrinimo principo, kuris taikomas visose procedūrose, kuriose gali būti skirtos sankcijos, visų pirma vienkartinės arba periodinės baudos, esminę svarbą. Konkurencijos srityje pagal šį principą, be kita ko, reikalaujama, kad pranešime apie prieštaravimus, kurį Komisija adresuoja įmonei, kuriai ketina skirti sankciją, būtų nurodyti tam tikri esminiai elementai, kaip antai faktinės aplinkybės, kuriomis kaltinama, jų teisinis kvalifikavimas ir įrodymai, kuriais remiasi Komisija, kad ši įmonė galėtų veiksmingai pateikti savo argumentus per jos atžvilgiu pradėtą administracinę procedūrą.
Skundžiamo sprendimo 62 ir 63 punktuose Bendrojo Teismo nurodyta jurisprudencija negali būti suderinama nei su 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsniu, nei su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 1 ir 2 dalimis bei 48 straipsnio 1 ir 2 dalimis. Taigi Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad apeliantės teisė į gynybą buvo užtikrinta, nors aplinkybėms, kurias ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje Komisija kvalifikavo kaip atskirus pažeidimus, tokio kvalifikavimo ji netaikė pranešime apie prieštaravimus. Iš tikrųjų šiame pranešime apie prieštaravimus nurodyti įvairūs antikonkurencinių kontaktų deriniai galėjo lemti daug pažeidimų.
Taip būtų, net jeigu Komisija ginčijamą sprendimą būtų grindusi tik penkiais kontaktais. Pavyzdžiui, dėl kontakto Nr. 5 apeliantė teigia, kad vien jis nereiškia SESV 101 straipsnio pažeidimo. Kita vertus, jis galėtų būti kvalifikuojamas kaip toks pažeidimas, jei būtų vertinamas kartu su kitais kontaktais. Tas pats pasakytina apie visus antikonkurencinių kontaktų, įskaitant šį, derinius.
Taigi, nors faktinės aplinkybės ir įrodymai buvo išdėstyti pranešime apie prieštaravimus, šių aplinkybių kvalifikavimas nebuvo pateiktas. Tokio kvalifikavimo pranešime apie prieštaravimus nebuvimas lėmė tai, kad buvo pažeista apeliantės teisė į gynybą, o Bendrasis Teismas to nepripažino.
Bendrasis Teismas taip pat padarė teisės klaidą, kai atliko tik ginčijamame sprendime nurodytų kontaktų kontrolę. Anot apeliantės, net jei pranešime apie prieštaravimus būtų nurodyta, kad kiekvienas kontaktų derinys reiškia pažeidimą, ji nebūtų galėjusi vertinti kiekvieno iš šių derinių, nežinodama tikslaus Komisijos kvalifikavimo. Be to, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad pranešime apie prieštaravimus apeliantei buvo nurodyta, jog visus dvišalių kontaktų derinius Komisija laikė atskirais pažeidimais.
Dėl faktinių aplinkybių iškraipymo apeliantė pažymi, kad Bendrasis Teismas nusprendė, jog pranešimo apie prieštaravimus 301, 308, 353 ir 354 konstatuojamosiose dalyse kalbama apie susitarimų ir suderintų veiksmų tinklą, todėl apeliantė buvo informuota apie Komisijos ketinimą konstatuoti atskirus pažeidimus. Vis dėlto Bendrasis Teismas neatsižvelgė į pranešimo apie prieštaravimus 353 konstatuojamosios dalies pirmą sakinį, kuriame aiškiai nurodyta, kad Komisija manė, jog buvo padarytas tik vienas ir tęstinis pažeidimas.
Pirmiausia Komisija mano, kad šis pagrindas yra nereikšmingas. Ji pabrėžia, kad Bendrasis Teismas patvirtino jos išvadą, jog apeliantė nuo 2008 m. vasario 14 d. iki 2008 m. spalio 28 d. dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą. Todėl apeliantės argumentai, susiję su papildoma Komisijos išvada, kad šį vieną ir tęstinį pažeidimą sudaro keli atskiri pažeidimai, neturi reikšmės, nes jie negali turėti įtakos skundžiamo sprendimo rezoliucinei daliai.
Bet kuriuo atveju Komisija teigia, kad šie argumentai nepagrįsti.
Pirma, apeliantė iškraipo skundžiamą sprendimą, teigdama, kad Bendrasis Teismas jame nusprendė, jog iš jurisprudencijos matyti, kad šalies procesinės teisės netaikomos, jeigu ji suformulavo pastabas dėl to, kas jai buvo pateikta. Atvirkščiai, to sprendimo 60–63 punktuose Bendrasis Teismas teisingai apibendrino principus, taikytinus teisei būti išklausytam.
Antra, apeliantės argumentą, susijusį su akivaizdžiu pranešimo apie prieštaravimus iškraipymu skundžiamo sprendimo 65 punkte, reikia atmesti. Iš tikrųjų per administracinę procedūrą ji buvo išklausyta dėl teiginio, kad jos veiksmai reiškia ne tik vieną ir tęstinį pažeidimą, bet ir kelis atskirus pažeidimus. Viena vertus, to sprendimo 66 ir 67 punktuose Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad antikonkurenciniai kontaktai gali būti ir atskiri pažeidimai, ir kartu kvalifikuojami kaip vienas ir tęstinis pažeidimas. Ši išvada atitinka Teisingumo Teismo jurisprudenciją. Kita vertus, priešingai, nei teigia apeliantė, pranešime apie prieštaravimus kelis kartus minimas pažeidimų tinklas.
Trečia, priešingai, nei teigia apeliantė, skundžiamo sprendimo 68–70 punktuose Bendrasis Teismas atsakė į jos argumentą, kad dėl įvairių pranešime apie prieštaravimus nurodytų kontaktų derinių galimai buvo padaryta daug pažeidimų. Viena vertus, jis konstatavo, kad kontaktų, kuriuose dalyvavo apeliantė, skaičius buvo ribotas. Ši faktinio pobūdžio išvada negali būti ginčijama apeliaciniame procese. Kita vertus, Bendrasis Teismas taip pat konstatavo, kad bet kuriuo atveju apeliantė turėjo galimybę gintis, kiek tai susiję su visais nurodytais dvišaliais kontaktais, ir kad ji pasinaudojo šia galimybe, todėl negali teigti, kad buvo pažeista jos teisė į gynybą.
Ketvirta, apeliantė iškraipo ginčijamą sprendimą, teigdama, kad kontakto Nr. 5 antikonkurencinis pobūdis priklauso tik nuo kontakto Nr. 1. Be to, kad šiuo aiškinimu neatsižvelgiama į to sprendimo 257–259 konstatuojamųjų dalių esmę, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 68–70 punktuose padarė išvadą, kad apeliantė turėjo galimybę ginčyti tiek kontakto Nr. 1, tiek kontakto Nr. 5 antikonkurencinį pobūdį.
Penkta, apeliantė klaidingai aiškina skundžiamo sprendimo 70 ir 71 punktus. Bendrasis Teismas jame neteigė, kad teisė į gynybą taikoma tik tuo atveju, kai įmonė palaiko ribotą dvišalių kontaktų skaičių. To sprendimo 71 punkte jis tiesiog papildomai nurodė, kad Komisija negali būti laikoma atsakinga už galimai didelį skaičių dvišalių kontaktų, kuriuose dalyvavo apeliantė.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmajame pagrinde apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis skundžiamo sprendimo 58–72 punktuose padarė teisės klaidą ir iškraipė įrodymus, kai nusprendė, kad Komisija nepažeidė jos teisės į gynybą, ginčijamame sprendime konstatuodama ne tik vieną ir tęstinį pažeidimą, bet ir kelis atskirus pažeidimus, kurių ji nebuvo konstatavusi pranešime apie prieštaravimus.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnio h punkte Komisija iš esmės konstatavo, pirma, vieno ir tęstinio pažeidimo buvimą ir, antra, šį pažeidimą sudarančių „kelių atskirų pažeidimų“ buvimą.
Šiomis aplinkybėmis taip pat reikia pažymėti, kad pirmajame pagrinde siekiama užginčyti tik Bendrojo Teismo pateiktą antros išvados, susijusios su kelių atskirų pažeidimų egzistavimu, vertinimą. Kita vertus, šis pagrindas nesusijęs su tuo, kaip jis vertino toje nuostatoje pateiktą išvadą, kad apeliantė dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą.
Vadinasi, priešingai, nei teigia Komisija, kadangi šiuo atveju Komisija ginčijamą sprendimą grindė dviem atskirais pažeidimo konstatavimais, šio pagrindo negalima iš karto atmesti kaip nereikšmingo.
Siekiant išnagrinėti šį pagrindą iš pradžių reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 101 straipsnio 1 dalis gali būti pažeista ne tik atskiru veiksmu, bet ir veiksmų seka arba tęstine veika, nors viena ar kelios šios veiksmų sekos ar tęstinio elgesio sudedamosios dalys taip pat galėtų būti pripažintos atskiru šios nuostatos pažeidimu. Taigi, jei įvairiais veiksmais vykdomas „bendras planas“, nes siekiama vieno tikslo – iškreipti konkurenciją vidaus rinkoje, Komisija turi teisę priskirti atsakomybę už tokius veiksmus, remdamasi dalyvavimu darant visą pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija / Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Įmonė, kuri dalyvavo darant tokį vieną ir tęstinį pažeidimą savo veiksmais, kuriuos apima „susitarimas“ ar „suderinti veiksmai“, turintys antikonkurencinį tikslą, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, kuriais siekiama prisidėti prie bendro pažeidimo darymo, taip pat gali būti atsakinga už kitų įmonių veiksmus darant tą patį pažeidimą visą jos dalyvavimo laikotarpį (šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija / Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Kaip savo išvados 59 punkte pažymėjo generalinis advokatas, tai, kad įmonė dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą, nereiškia, kad ji tiesiogiai dalyvavo atliekant visus antikonkurencinius veiksmus, sudarančius tą pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 22 d. Sprendimo Silver Plastics ir Johannes Reifenhäuser / Komisija,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pirmąjį pagrindą reikia išnagrinėti atsižvelgiant į išdėstytus motyvus.
Apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis skundžiamo sprendimo 58–72 punktuose padarė teisės klaidą, kai atmetė jos argumentą, kad Komisija pažeidė jos teisę į gynybą, kai ginčijamame sprendime pirmą kartą kaltino ją dalyvavimu darant ne tik vieną ir tęstinį pažeidimą, bet kelis atskirus pažeidimus, sudarančius šį vieną ir tęstinį pažeidimą.
Reikia priminti, pirma, kad sąvoka „vienas ir tęstinis pažeidimas“ apima visumą veiksmų, kurie patys savaime taip pat gali reikšti SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimą. Nors veiksmų visuma šio sprendimo 54 ir 55 punktuose nurodytomis sąlygomis gali būti kvalifikuojama kaip vienas ir tęstinis pažeidimas, iš to negalima daryti išvados, kad kiekvienas iš šių veiksmų atskirai būtinai turi būti kvalifikuojamas kaip atskiras šios nuostatos pažeidimas. Tam Komisija dar turi nustatyti ir taip kvalifikuoti kiekvieną iš šių veiksmų, paskui pateikti atitinkamos įmonės, kuriai jie priskiriami, dalyvavimo įrodymų.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad padalyti Komisijos sprendimą, kuriuo visas kartelis kvalifikuojamas kaip vienas ir tęstinis pažeidimas, galima tik jei, pirma, minėta įmonė per administracinę procedūrą galėjo suprasti, kad buvo kaltinama ir dėl kiekvieno jį sudarančio veiksmo, todėl galėjo gintis šiuo aspektu, ir jei, antra, minėtas sprendimas šiuo atžvilgiu yra pakankamai aiškus (pagal analogiją žr. 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija / Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
punktą).
Pagal suformuotą jurisprudenciją teisės į gynybą paisymas per bet kokią procedūrą, per kurią gali būti skirtos sankcijos, be kita ko, vienkartinės ar periodinės baudos, yra pagrindinis Sąjungos teisės principas, kurio Komisija turi visapusiškai laikytis (šiuo klausimu žr. 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Versalis ir kt.,
C‑93/13 P ir C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu, kaip skundžiamo sprendimo 60 punkte teisingai priminė Bendrasis Teismas, Reglamente Nr. 1/2003 numatyta, kad šalims siunčiamas pranešimas apie prieštaravimus su aiškiai nurodytomis visomis esminėmis aplinkybėmis, kuriomis Komisija remiasi šiame procedūros etape. Toks pranešimas apie prieštaravimus yra procesinė garantija taikant pagrindinį Sąjungos teisės principą, pagal kurį reikalaujama teisės į gynybą paisymo per bet kokią procedūrą, per kurią gali būti skirta sankcija. Pagal šį principą, be kita ko, reikalaujama, kad pranešime apie prieštaravimus, Komisijos adresuotame įmonei, kuriai ketina skirti sankciją už konkurencijos taisyklių pažeidimą, būtų nurodyti esminiai elementai, kuriais remdamasi ji kaltina šią įmonę, kaip antai faktinės aplinkybės, kuriomis kaltinama, jų kvalifikavimas ir įrodymai, kuriais remiasi Komisija, kad ši įmonė turėtų galimybę pateikti savo argumentus per jos atžvilgiu pradėtą administracinę procedūrą (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Papierfabrik August Koehler ir kt. / Komisija,
C‑322/07 P, C‑327/07 P ir C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Žinoma, kaip savo išvados 88 punkte priminė generalinis advokatas, galutiniame sprendime Komisija gali patikslinti faktinių aplinkybių teisinį kvalifikavimą, kurį preliminariai pateikė pranešime apie prieštaravimus, atsižvelgdama į administracinės procedūros aplinkybes, arba tam, kad atsisakytų prieštaravimų, kurie pasirodė nepagrįsti, arba tam, kad tiek faktiniu, tiek teisiniu požiūriais performuluotų ir papildytų savo argumentus, kuriais ji grindžia prieštaravimus (šiuo klausimu žr. 2013 m. gruodžio 5 d. Sprendimo SNIA / Komisija,
C‑448/11 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:801
,
–
punktus). Vis dėlto tai reiškia, kad pranešime apie prieštaravimus Komisija turi nurodyti faktinių aplinkybių teisinį kvalifikavimą, kurį ji ketina taikyti galutiniame sprendime.
Tuo remiantis darytina išvada, kad atitinkamos įmonės teisė į gynybą pažeidžiama dėl pranešimo apie prieštaravimus ir galutinio sprendimo tarpusavio neatitikties tik tuo atveju, jeigu galutiniame sprendime nurodytas prieštaravimas nebuvo nurodytas pranešime apie prieštaravimus arba jeigu jis nebuvo pakankamai paaiškintas, kad šio pranešimo adresatai galėtų veiksmingai pateikti savo argumentus per jų atžvilgiu pradėtą procedūrą.
Vadinasi, kai Komisija ketina pranešimo apie prieštaravimus adresatams pareikšti prieštaravimus ne tik dėl vieno ir tęstinio pažeidimo, bet ir dėl kiekvieno iš šį pažeidimą sudarančių veiksmų, vertinamų kaip atskiri pažeidimai, šių adresatų teisės į gynybą užtikrinimas reikalauja, kad šiame pranešime Komisija nurodytų aplinkybes, leidžiančias jiems suprasti, jog Komisija juos persekioja tiek dėl šio vieno ir tęstinio pažeidimo, tiek dėl kiekvieno iš šių atskirų pažeidimų.
Skundžiamo sprendimo 60–63 punktuose Bendrasis Teismas teisingai priminė principus, susijusius su teisės į gynybą paisymu vykstant procedūrai dėl SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimo konstatavimo. To sprendimo 62 punkte jis taip pat teisingai pažymėjo, kad teisės į gynybą pažeidimas turi būti konstatuotas tik tuo atveju, jei galutiniame sprendime atitinkamoms įmonėms yra inkriminuoti pažeidimai, kurie skiriasi nuo tų, apie kuriuos kalbama pranešime apie prieštaravimus, arba jame nurodytos skirtingos faktinės aplinkybės.
Kita vertus, apeliantė negali remtis tuo, kad skundžiamo sprendimo 63 punkte Bendrasis Teismas, darydamas nuorodą į 2002 m. spalio 15 d. Sprendimą Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. / Komisija (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
), nusprendė, jog nereikia konstatuoti teisės į gynybą pažeidimo, kai nurodyti skirtumai tarp pranešimo apie prieštaravimus ir galutinio sprendimo nėra susiję su kitais veiksmais nei tie, dėl kurių atitinkamos įmonės jau pateikė paaiškinimus, taigi su veiksmais, kurie nesusiję su kokiu nors nauju prieštaravimu.
Iš tikrųjų toks vertinimas grindžiamas prielaida, kad Komisija aiškiai nurodė, pirma, savo ketinimą kiekvieną nagrinėjamą veiksmą ar veiksmų derinį kvalifikuoti kaip atskirą pažeidimą ir, antra, tai, kuriai įmonei ji juos inkriminuoja.
Skundžiamo sprendimo 65 punkte Bendrasis Teismas, žinoma, konstatavo, kad daug pranešime apie prieštaravimus išdėstytų aplinkybių rodo, jog Komisija manė, kad kartelį sudaro įvairūs susitarimai. Vis dėlto Bendrasis Teismas, remdamasis šiais bendrais samprotavimais ir net šiame pranešime apie prieštaravimus nurodytais dvišaliais kontaktais, paminėtais to sprendimo 69 punkte, negalėjo daryti išvados, kad Komisija jame aiškiai išdėstė elementus, kurių reikia, kad apeliantė galėtų suprasti, jog Komisija ketino ne tik konstatuoti vieną ir tęstinį pažeidimą, bet ir jai kaip atskirus pažeidimus inkriminuoti kiekvieną iš veiksmų ar veiksmų derinių, kuriuos atliekant apeliantė tiesiogiai dalyvavo.
Taip elgdamasis Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą. Beje, numanomai painiojant sąvokas „veiksmai“ ir „pažeidimas“, nes pranešime apie prieštaravimus nėra jokios aiškios nuorodos, apeliantė negalėjo suprasti, kad Komisija ketino ją persekioti ne tik dėl šiame pranešime nurodyto vieno ir tęstinio pažeidimo, bet ir dėl kelių atskirų pažeidimų, kuriuos sudaro įvairūs pranešime apie prieštaravimus nurodyti dvišaliai kontaktai.
Vadinasi, Bendrasis Teismas negalėjo nepadarydamas teisės klaidos nuspręsti, kad Komisija nepažeidė apeliantės teisės į gynybą, nors pranešime apie prieštaravimus nebuvo nurodyti esminiai elementai, kiek tai susiję su jai inkriminuojamais atskirais pažeidimais, visų pirma numatomas veiksmų ar veiksmų derinių, kuriais ji kaltinama, kvalifikavimas.
Taigi pirmasis pagrindas turi būti pripažintas pagrįstu.
Dėl antrojo pagrindo
Šalių argumentai
Antrajame pagrinde apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą skundžiamo sprendimo 104–107 ir 113–115 punktuose iškraipius įrodymus, kuriuos ji pateikė ieškinio dėl panaikinimo pirmojo pagrindo antroje dalyje, susijusioje su teisės į gynybą ir teisės į gerą administravimą laikymusi. Konkrečiau kalbant, apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis iškraipė jos atsakymo į pranešimą apie prieštaravimus 13 punkto, kuriame kalbama tik apie jos kontaktus su
Philips
ir
Sony Optiarc
, kurių tiekėja buvo apeliantė, aiškią prasmę, kai padarė išvadą, kad šie kontaktai rodo, jog ji palaikė tiesioginį ryšį su savo konkurentais.
Pirma, skundžiamo sprendimo 104–107 punktuose konstatuodamas, kad Komisija nepažeidė apeliantės teisės į gynybą, Bendrasis Teismas perkėlė įrodinėjimo pareigą.
Antra, kalbant apie teisės į gerą administravimą pažeidimą, pažymėtina, kad Bendrasis Teismas nepagrįstai nusprendė, jog atsisakiusi prašyti HP ir
Dell
pateikti informaciją apie rinkos skaidrumą Komisija nepažeidė šios teisės.
Šiuo aspektu iš skundžiamo sprendimo 113 ir 114 punktų matyti, kad Bendrasis Teismas klaidingai aiškino apeliantės pareiškimus kaip patvirtinančius neteisėtus kontaktus su konkurentais, nors tai tiesiog buvo tiekėjo ir jo klientų kontaktai. Dėl aiškios šių pareiškimų prasmės iškraipymo Bendrasis Teismas padarė klaidingą išvadą, kad Komisija neturėjo prašyti HP ir
Dell
pateikti tam tikrų dokumentų.
Komisija mano, kad antrasis pagrindas yra nereikšmingas ir nepagrįstas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Teisingumo Teismas iš karto atmeta prieštaravimus dėl perteklinių Bendrojo Teismo sprendimo motyvų, nes jie negali lemti jo panaikinimo (2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel / Komisija,
C‑403/04 P ir C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Reikia pažymėti, kad apeliantės nurodyti įrodymų iškraipymai yra susiję tik su aplinkybėmis, kuriomis nėra tiesiogiai grindžiamos skundžiamo sprendimo 107 ir 115 punktuose pateiktos išvados.
Iš tiesų, viena vertus, to sprendimo 104–106 punktuose nurodyti įrodymai papildo tris kitus minėto sprendimo 96, 100 ir 103 punktuose nurodytus įrodymus, kurių pakanka to paties sprendimo 107 punkte padarytai išvadai pagrįsti. Kita vertus, skundžiamo sprendimo 113 punkto ginčijama dalis taip pat nėra būtina to sprendimo 114 ir 115 punktuose išdėstytoms išvadoms pagrįsti. Šis 113 punktas pradedamas neginčijamu faktinių aplinkybių konstatavimu, kurio paties pakanka šioms išvadoms pagrįsti. Šis konstatavimas susijęs su tuo, kad apeliantė dalyvavo palaikant tiesioginius kontaktus, per kuriuos kartelio dalyviai keitėsi informacija apie kainas. Tai yra pakankamas pagrindas Bendrajam Teismui padaryti išvadą, kad Komisija neturėjo prašyti
Dell
ir HP pateikti dokumentų, kuriais jos esą informavo ODĮ tiekėjus apie savo konkurentų kainas. Bet koks įrodymų iškraipymas minėto 113 punkto antroje dalyje neturi reikšmės išvadoms, išdėstytoms to sprendimo 114 ir 115 punktuose.
Taigi antrąjį apeliantės pagrindą reikia atmesti kaip nereikšmingą.
Dėl trečiojo pagrindo
Šalių argumentai
Trečiajame pagrinde apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis pažeidė pareigą motyvuoti arba netaikė tinkamo teisinio kriterijaus, kai atmetė jos ieškinio dėl panaikinimo antrąjį pagrindą, susijusį su prieštaravimu tarp ginčijamo sprendimo motyvų ir jo rezoliucinės dalies.
Apeliantės teigimu, skundžiamo sprendimo 118–121 punktuose pateikti Bendrojo Teismo motyvai nėra pakankamas atsakymas į antrąjį pagrindą. Anot jos, ginčijamo sprendimo 553 konstatuojamoji dalis, iš kurios matyti, kad, kiek tai susiję su HP, apeliantė dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą tik nuo 2008 m. balandžio 10 d. iki spalio 28 d., prieštarauja to sprendimo rezoliucinei daliai, kurioje teigiama, kad, kiek tai susiję su
Dell
ir HP, apeliantė dalyvavo darant šį pažeidimą nuo 2008 m. vasario 14 d. iki spalio 28 d.
Dėl tokio prieštaravimo Bendrasis Teismas turėjo pritarti apeliantės ieškinio dėl panaikinimo antrajam pagrindui.
Komisija teigia, kad trečiąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Trečiajame pagrinde apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis nesilaikė pareigos motyvuoti arba padarė teisės klaidą, kai atmetė jos ieškinio dėl panaikinimo antrąjį pagrindą, susijusį su prieštaravimu tarp ginčijamo sprendimo motyvų ir jo rezoliucinės dalies.
Šiuo aspektu skundžiamo sprendimo 118 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodyta, jog Komisija nustatė vieną ir tęstinį pažeidimą, tačiau tai nereiškia, jog visos šio sprendimo adresatės turi būti nubaustos už visą šį pažeidimą. To sprendimo 119 punkte Bendrasis Teismas iš tiesų pažymėjo, kad šiame 1 straipsnyje nurodyta, jog tą pažeidimą sudaro „keli atskiri pažeidimai“.
Tuo remdamasis skundžiamo sprendimo 120 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Komisija, neprieštaraudama sau, nurodė, kad, kiek tai susiję su
Dell
ir HP, apeliantė dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą nuo 2008 m. vasario 14 d. iki spalio 28 d., ir to sprendimo 553 konstatuojamojoje dalyje, susijusioje su baudos apskaičiavimu, atsižvelgė į vėlesnę pirmųjų apeliantės kontaktų dėl HP datą.
Šie motyvai nėra nepakankami ir tai nėra teisės klaida, susijusi su taikytinu teisiniu kriterijumi.
Be to, remiantis suformuluota jurisprudencija, tai, kad įmonė dalyvavo atliekant ne visus kartelio veiksmus arba kad jos vaidmuo atliekant tuos veiksmus buvo nereikšmingas, nėra svarbu nustatant jos įvykdyto pažeidimo buvimą, nes į šias aplinkybes reikia atsižvelgti tik vertinant pažeidimo sunkumą ir prireikus nustatant baudos dydį (2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Infineon Technologies / Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo atveju Komisija laikėsi argumentacijos, atitinkančios iš šios jurisprudencijos kylančius reikalavimus. Ginčijamo sprendimo 517 konstatuojamojoje dalyje konstatavusi, kad apeliantė dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą nuo 2008 m. vasario 14 d. iki spalio 28 d., aštuntoje to sprendimo dalyje ji nagrinėjo, kokių korekcinių priemonių reikia imtis dėl darant šį pažeidimą dalyvavusių įmonių. Būtent atlikdama tokį vertinimą Komisija, apskaičiuodama baudą, išsamiai nurodė atitinkamų įmonių dalyvavimo trukmę darant kiekvieną pažeidimo dalį, t. y. jo dalį, susijusią su pardavimais
Dell
(toliau – pažeidimo
Dell
dalis), ir to pažeidimo dalį, susijusią su pardavimais HP (toliau – pažeidimo HP dalis). Minėto sprendimo 553 konstatuojamojoje dalyje esančioje lentelėje tiesiog pateikiama informacija, skirta ne nagrinėjamam vienam ir tęstiniam pažeidimui konstatuoti, o baudai apskaičiuoti. Taigi nėra jokio prieštaravimo tarp ginčijamo sprendimo 553 konstatuojamosios dalies ir jo 1 straipsnio h punkto, kuris savo ruožtu susijęs ne su baudos apskaičiavimu, o su šio pažeidimo konstatavimu.
Vadinasi, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 87 ir 88 punktuose, Bendrojo Teismo negalima kaltinti tuo, kad jis neteisingai motyvavo skundžiamą sprendimą ar padarė teisės klaidą, kai atmetė apeliantės ieškinio dėl panaikinimo antrąjį pagrindą.
Taigi trečiąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl ketvirtojo pagrindo
Ketvirtajame pagrinde apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą padarius kelias teisės klaidas, kiek tai susiję su Bendrojo Teismo atliktu jos atsakomybės už pažeidimo
Dell
dalį vertinimu. Šį pagrindą sudaro dvi dalys.
Dėl ketvirtojo pagrindo pirmos dalies
–
Šalių argumentai
Ketvirtojo pagrindo pirma dalis iš esmės susijusi su tariamu apeliantės žinojimu apie nagrinėjamą vieną ir tęstinį pažeidimą. Apeliantės teigimu, Bendrojo Teismo išvada, kad Komisija teisingai nusprendė, jog apeliantė žinojo arba turėjo žinoti apie pažeidimo
Dell
dalį, pagrįsta iškraipytais įrodymais.
Šiuo aspektu Komisija savo išvadą grindė dviem 2008 m. vasario 14 d. ir spalio 28 d.
Sony Optiarc
vidaus elektroniniais laiškais, kurių kopijas gavo apeliantė. Jais remdamasi Komisija padarė išvadą, kad apeliantė suprato ar turėjo suprasti, jog šiuose elektroniniuose laiškuose esančią informaciją pateikė konkurentė ir ji rodo neteisėtą konkurentų keitimąsi informacija.
Bendrajame Teisme apeliantė teigė, kad šie elektroniniai laiškai nėra pakankami įrodymai, kad ji žinojo apie nagrinėjamą vieną ir tęstinį pažeidimą, nes ji suprato, kad juose esančios informacijos šaltinis yra
Dell
.
Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas klaidingai atmetė šį argumentą.
Kiek tai susiję su 2008 m. vasario 14 d. elektroniniu laišku, skundžiamo sprendimo 157–160 punktuose Bendrasis Teismas išanalizavo keturis atskirus požymius, kurie, jo nuomone, sudaro požymių visumą, pakankamą įrodyti, kad apeliantė turėjo suprasti, jog šiame elektroniniame laiške esančią informaciją pateikė ne
Dell
, o konkurentė. Tai reiškia, kad jei Bendrojo Teismo motyvai dėl vieno iš šių požymių turėtų trūkumų, visa jo išvada būtų klaidinga.
Bendrasis Teismas iškraipė vieną iš įrodymų, kuris skundžiamo sprendimo 160 punkte nurodytas kaip ketvirtas požymis. Šie įrodymai yra du
Sony Optiarc
elektroniniai laiškai: vienas – 2007 m. spalio 30 d., kitas – 2007 m. gruodžio 13 d. Akivaizdu, kad, priešingai, nei teigia Bendrasis Teismas, 2007 m. spalio 30 d. elektroniniais laiškais pasikeitė du
Sony Optiarc
darbuotojai, o ne
Sony Optiarc
ir apeliantė. Taigi Bendrasis Teismas iškraipė šį įrodymą, o tai paneigia jo išvadą dėl 2008 m. vasario 14 d. elektroninio laiško.
Kiek tai susiję su 2008 m. spalio 28 d. elektroniniu laišku, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 202–205 punktuose klaidingai nusprendė, kad jį galima laikyti antikonkurencinio kontakto dėl kainų įrodymu. Šią išvadą Bendrasis Teismas grindė tam tikrais požymiais.
Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus, kuriais buvo remtasi kaip požymiais. Ne tik nėra pagrindo remtis 2008 m. vasario 14 d. elektroniniu laišku, siekiant įrodyti 2008 m. spalio 28 d. kontakto antikonkurencinį pobūdį, bet ir remiantis įrodymais dėl pažeidimo HP dalies neįmanoma padaryti kokios nors išvados dėl pažeidimo
Dell
dalies. Todėl Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad įrodymų pakako tam, būtų įrodytas antikonkurencinis šio kontakto pobūdis.
Komisija teigia, kad ketvirtojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nereikšmingą ir nepagrįstą.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Ketvirtojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis iškraipė įrodymus, susijusius su žinojimu apie pažeidimo
Dell
dalį, ir motyvavimo stoka.
Šiuo aspektu reikia priminti, kad iškraipymas konstatuotinas tuomet, kai, nesant naujų įrodymų, turimų įrodymų vertinimas akivaizdžiai klaidingas. Ieškovas turi tiksliai nurodyti iškraipytus įrodymus ir padarytas vertinimo klaidas (2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo InfineonTechnologies / Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju, pirma, kiek tai susiję su 2008 m. vasario 14 d.
Sony Optiarc
vidaus elektroniniu laišku, kurio kopija buvo nusiųsta apeliantei, pastaroji teigia, kad Bendrasis Teismas savo išvadą, jog šio elektroninio laiško pakanka įrodyti, kad apeliantė turėjo suprasti, jog buvo padarytas pažeidimas, grindė keturiais skundžiamo sprendimo 157–160 punktuose nurodytais požymiais. Apeliantė teigia, kad šie požymiai yra kumuliacinio pobūdžio, todėl, jei nėra vieno iš jų, ši išvada negali būti daroma.
Neatsižvelgiant į tai, ar Bendrasis Teismas iš tikrųjų iškraipė vieną iš šių įrodymų, reikia konstatuoti, kad, priešingai, nei teigia apeliantė, iš skundžiamo sprendimo aiškiai matyti, kad šie požymiai turi būti suprantami ne kaip kumuliacinės sąlygos, nuo kurių priklauso ši Bendrojo Teismo išvada, bet kaip savarankiški, tačiau tarpusavyje derantys įrodymai, kuriais siekiama įrodyti, kad apeliantė turėjo suprasti, jog 2008 m. vasario 14 d. elektroniniame laiške kalbama apie konkurentų keitimąsi informacija.
Skundžiamo sprendimo 157 ir 158 punktuose Bendrasis Teismas pirmiausia išnagrinėjo šio elektroninio laiško turinį. Jis priėjo prie išvados, kad, pirma, pačios šiame laiške vartojamos formuluotės leidžia manyti, jog
Sony Optiarc
tiesiogiai bendravo su
Toshiba Samsung Storage Technology
(TSST) ir PLDS, ir, antra, šioms bendrovėms minėtame laiške priskiriamos informacijos turinys buvo toks, kad apeliantė turėjo suprasti, kad jos galėjo ją pateikti tik kitam konkurentui, o ne
Dell
.
Toliau skundžiamo sprendimo 159 punkte Bendrasis Teismas, remdamasis konstatavimu, kad tuo atveju, kai informaciją pateikdavo
Dell
,
Sony Optiarc
paprastai ją patikslindavo, padarė išvadą, kad tokio patikslinimo nebuvimas nagrinėjamu atveju yra reikšmingas.
Galiausiai skundžiamo sprendimo 160 punkte Bendrasis Teismas paminėjo kitus du
Sony Optiarc
elektroninius laiškus: vieną – 2007 m. spalio 30 d. ir kitą – 2007 m. gruodžio 13 d., iš kurių taip pat padarė išvadą, kad apeliantė turėjo galėti suprasti, jog 2008 m. vasario 14 d.
Sony Optiarc
vidaus elektroniniame laiške buvo kalbama apie kontaktus su konkurentais.
Iš šios Bendrojo Teismo analizės matyti, kad šiuos keturis požymius jis aiškiai nurodė ne kaip keturis kumuliacinius elementus, kurių reikia norint padaryti išvadą, jog apeliantė turėjo suprasti, kad buvo padarytas pažeidimas, o tiesiog kaip nepriklausomus požymius, kurie visi patvirtina tą pačią išvadą.
Vadinasi, vien prieštaravimas, susijęs su 2007 m. spalio 30 d. ir gruodžio 13 d. elektroninių laiškų iškraipymu, negali paneigti skundžiamo sprendimo 161 punkte padarytos Bendrojo Teismo išvados, todėl jis turi būti atmestas kaip nereikšmingas.
Antra, dėl 2008 m. spalio 28 d. vidaus elektroninio laiško apeliantė Bendrajame Teisme teigė, kad šį laišką galima suprasti kaip susijusį su informacija, kurią pateikė
Dell
, o ne konkurentai. Bendrasis Teismas šį argumentą atmetė.
Ginčydama šį atmetimą apeliantė visų pirma ginčija 2008 m. spalio 28 d. elektroninio laiško įrodomąją galią, pateikdama tuos pačius argumentus kaip ir dėl 2008 m. vasario 14 d. elektroninio laiško.
Vis dėlto šiam argumentui negalima pritarti dėl tų pačių priežasčių, kokios išdėstytos šio sprendimo 106–111 punktuose.
Be to, apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis skundžiamo sprendimo 204 punkte nepaaiškino, kodėl žinojimas apie vieno ir tęstinio pažeidimo HP dalį ar dalyvavimas ją darant yra svarbi aplinkybė, įrodanti, kad apeliantė turėjo suprasti, jog 2008 m. spalio 28 d. elektroniniame laiške buvo atskleista konkurentų pateikta informacija.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad šiuo argumentu apeliantė iš tikrųjų siekia, kad būtų iš naujo įvertinta šių įrodymų įrodomoji galia, o tai, remiantis Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija, nepriklauso Teisingumo Teismo kompetencijai, išskyrus įrodymų iškraipymo atvejį (2017 m. sausio 12 d. Sprendimo Timab Industries ir CFPR / Komisija,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), ir to apeliantė neįrodė. Šiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad šis argumentas nepriimtinas.
Taigi ketvirtojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip iš dalies nereikšmingą ir iš dalies nepriimtiną.
Dėl ketvirtojo pagrindo antros dalies
–
Šalių argumentai
Ketvirtojo pagrindo antroje dalyje apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą skundžiamo sprendimo 148–207 punktuose nusprendus, kad Komisija įrodė, jog apeliantė savo veiksmais siekė prisidėti prie bendrų tikslų, kurių siekė visi nagrinėjamo pažeidimo dalyviai. Bendrasis Teismas neatsakė į jos šiuo klausimu pateiktus argumentus.
Apeliantė mano, kad iš jurisprudencijos matyti, jog Komisija turėjo įrodyti jos dalyvavimą darant nagrinėjamą vieną ir tęstinį pažeidimą, nustatydama, kad ji ketino savo veiksmais prisidėti prie visų šio pažeidimo dalyvių siekiamų tikslų įgyvendinimo. Komisija būtų galėjusi įrodyti pasyvų dalyvavimą, jei apeliantė būtų dalyvavusi antikonkurencinėse diskusijose ir viešai neatsiribojusi nuo šių diskusijų.
Ginčijamo sprendimo 219 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad apeliantės prisidėjimą veiksmais prie šių tikslų patvirtino tai, kad ji neprieštaravo, kad jai buvo siunčiamos
Sony Optiarc
elektroninių laiškų kopijos. Taip Komisija tik konstatavo, kad apeliantė viešai neatsiribojo, kai gavo tam tikrus
Sony Optiarc
vidaus elektroninius laiškus, kad galėtų padaryti išvadą, jog apeliantė dalyvavo darant nurodytą pažeidimą. Kiek tai susiję su pažeidimo
Dell
dalimi, apeliantė nedalyvavo jokiose tiesioginėse diskusijose ir tik netiesiogiai gavo informaciją iš savo klientės
Sony Optiarc
, kuri ją informavo apie savo keitimąsi informacija su jos konkurentais. Taigi apeliantė negalėjo pareikšti prieštaravimų dėl šio keitimosi. Ji negalėjo užkirsti tam kelio ar sudaryti konkurentams įspūdžio, kad pritaria jų susitarimui ar suderintiems veiksmams. Vadinasi, Komisija neįrodė, kad apeliantė tyliai pritardama ar kitu būdu darant nurodytą pažeidimą pradėjo dalyvauti 2008 m. vasario 14 d. ar 2008 m. spalio 28 d.
Komisija laikosi nuomonės, kad ketvirtojo pagrindo antra dalis nepagrįsta.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo antroje dalyje apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą nusprendus, kad ginčijamame sprendime Komisija padarė teisingą išvadą, jog apeliantės prisidėjimą veiksmais darant nagrinėjamą pažeidimą patvirtina tai, kad ji viešai neatsiribojo nuo neteisėtų veiksmų, nors jos dalyvavimą sudarė tik tai, kad jai buvo siunčiamos
Sony Optiarc
vidaus elektroninių laiškų, kuriuose buvo kalbama apie konkurentų neteisėtą keitimąsi informacija, kopijos.
Šiuo aspektu reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją Komisija, siekdama nustatyti, jog įmonė dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą, turi įrodyti, kad ši įmonė ketino savo veiksmais prisidėti prie bendrų visų dalyvių siektų tikslų ir kad ji žinojo apie kitų įmonių siekiant tų pačių tikslų planuotus ar vykdomus veiksmus arba galėjo pagrįstai juos numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti riziką (šiuo klausimu žr. 2020 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo Prysmian ir Prysmian Cavi e Sistemi / Komisija,
C‑601/18 P
,
EU:C:2020:751
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Tylus pritarimas neteisėtai iniciatyvai, viešai neatsiribojant nuo jos turinio arba apie ją nepranešant administracinėms institucijoms, skatina tęsti pažeidimą ir trukdo jį atskleisti. Toks bendrininkavimas yra pasyvus dalyvavimas darant pažeidimą, todėl gali kilti atitinkamos įmonės atsakomybė (2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija / Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
punktas).
Be to, reikia priminti, jog tai, kad įmonė dalyvavo atliekant ne visus kartelio veiksmus arba kad jos vaidmuo atliekant tuos veiksmus buvo nereikšmingas, nėra svarbu nustatant jos įvykdyto pažeidimo buvimą, nes į šias aplinkybes reikia atsižvelgti tik vertinant pažeidimo sunkumą ir prireikus nustatant baudos dydį (2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Aalborg Portland ir kt. / Komisiją,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
punktas ir 2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Infineon Technologies / Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
,
punktas).
Šiuo atveju Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 217 punkte konstatavo, kad apeliantė sąmoningai gavo informaciją apie kartelio dalyvius, t. y. TSST, PLDS,
Hitachi‑LG Data Storage Inc
. ir
Hitachi‑LG Data Storage Korea Inc
., ir kad ji palaikė dvišalius kontaktus su konkurente dėl HP organizuojamo konkurso. Toliau to sprendimo 218 ir 219 punktuose jis priėjo prie išvados, kad, remiantis, be kita ko, šiais bendrai vertinamais įrodymais, Komisija galėjo, pirma, teisėtai konstatuoti, kad apeliantė su kitais ODĮ tiekėjais dalijosi informacija apie kainų ar klasifikacijos per būsimus konkursus strategiją, siekiant koordinuoti tarpusavio veiksmus, ir, antra, tuo remdamasi padaryti teisingą išvadą, kad apeliantė sąmoningai prisidėjo prie nagrinėjamo pažeidimo vieno ekonominio ir antikonkurencinio tikslo.
Taigi, atsižvelgiant į šio sprendimo 124 ir 125 punktuose primintą jurisprudenciją, Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad Komisija galėjo remtis argumentu, grindžiamu elektroniniais laiškais, kurių kopijas gavo apeliantė, siekdama nustatyti jos prisidėjimą prie šio pažeidimo, nes tam, kad būtų nustatytas pasyvus apeliantės dalyvavimas darant šį pažeidimą, nebūtina, kad ji būtų dalyvavusi tiesioginėse diskusijose su savo konkurentais.
Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad apeliantės prieštaravimas grindžiamas dirbtiniu pažeidimo
Dell
dalies ir pažeidimo HP dalies atskyrimu.
Atsižvelgiant į pirmesniuose šio sprendimo punktuose primintą jurisprudenciją, Bendrasis Teismas neturėjo patikrinti, ar Komisija įrodė, kad apeliantė žinojo arba turėjo žinoti apie pažeidimo buvimą ir kad ji prisidėjo prie pažeidimo ar ketino prie jo prisidėti tiek dėl pažeidimo
Dell
dalies, tiek dėl HP dalies. Taigi skundžiamo sprendimo 219 punkte Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, pirma, kad apeliantė sąmoningai prisidėjo prie vieno ekonominio ir antikonkurencinio tikslo – iškreipti normalią konkurenciją per
Dell
ir HP organizuojamus konkursus dėl ODĮ, ir, antra, kad apeliantė žinojo apie kitų kartelio dėl ODĮ dalyvių įsitraukimą per visą jos dalyvavimo laikotarpį.
Vadinasi, ketvirtojo pagrindo antra dalis nepagrįsta. Todėl visą šį pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtiną, iš dalies nereikšmingą ir iš dalies nepagrįstą.
Dėl penktojo pagrindo
Šalių argumentai
Penktajame pagrinde apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai atmetė jos argumentą, kad jai skirtos baudos dydis yra akivaizdžiai neproporcingas.
Anot apeliantės, Bendrasis Teismas, pažeisdamas savo neribotos jurisdikcijos įgyvendinimo taisykles, padarė teisės klaidą arba nepakankamai motyvavo savo sprendimą, kai nusprendė, kad apskaičiuodama šį dydį Komisija nepadarė jokios teisės klaidos.
Taigi apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą skundžiamo sprendimo 236 punkte priėjus prie klaidingos išvados, kad jos antikonkurenciniai kontaktai galėjo turėti įtakos jos kainų politikai. Apeliantės teigimu, Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, pirma, kad ji aktyviai dalyvavo diskusijose su kitais konkuruojančiais tiekėjais, ir, antra, kad keitimasis informacija apie kainas ir kiekius, tiekėjų klasifikaciją ar tiekimo apribojimus turėjo įtakos jos kainų politikai.
Apeliantė mano, kad šie Bendrojo Teismo vertinimai yra klaidingi.
Pirma, Bendrasis Teismas, tikrindamas baudos dydžio apskaičiavimą, turėjo atsižvelgti į aplinkybę, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pagal ketvirtąjį pagrindą pateiktų įrodymų, negalima daryti išvados, jog apeliantė dalyvavo darant pažeidimo
Dell
dalį.
Antra, Bendrasis Teismas neįrodė, kad šio sprendimo 134 punkte nurodytas keitimasis informacija turėjo kokios nors įtakos apeliantės kainoms. Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 236 punkte jis tiesiog pateikė nepagrįstą teiginį.
Komisija mano, kad penktasis pagrindas yra iš dalies nepriimtinas ir iš dalies nereikšmingas arba nepagrįstas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Penktajame pagrinde apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis padarė teisės klaidą ir nepakankamai motyvavo savo sprendimą, atmesdamas penktąjį jos ieškinio dėl panaikinimo pagrindą.
Kalbant apie apeliantės teiginį, kad Bendrasis Teismas pažeidė neribotos jurisdikcijos įgyvendinimo taisykles, kurį reikia išnagrinėti pirmiausia, pakanka pažymėti, kad jis atmetė visą šį penktąjį pagrindą, nepriimdamas sprendimo dėl subsidiaraus apeliantės prašymo pasinaudoti šia jurisdikcija. Be to, kadangi šis teiginys nėra motyvuotas, jis neatitinka reikalavimų, kylančių iš Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 168 straipsnio 1 dalies d punkto, todėl turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
Antra, dėl skundžiamo sprendimo 236 punkto tariamai nepakankamo motyvavimo reikia pažymėti, kad, viena vertus, vien tai, jog apeliantė pripažino, kad dėl HP tiesiogiai keitėsi informacija su konkurentais, patvirtina Bendrojo Teismo teiginį, jog ji aktyviai dalyvavo diskusijose su kitais konkuruojančiais tiekėjais, nesant reikalo įrodyti jos dalyvavimo visose aptariamose diskusijose.
Kita vertus, Bendrojo Teismo negalima kaltinti motyvavimo stoka dėl to, kad jis nusprendė, jog informacija apie kainas, kiekius, tiekėjų klasifikaciją ar tiekimo apribojimus turėjo įtakos apeliantės kainų politikai. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad egzistuoja priežastinio ryšio tarp veiksmų derinimo ir jį atliekant dalyvavusių įmonių elgesio rinkoje prezumpcija, pagal kurią šios įmonės, jei toliau veikia rinkoje, spręsdamos, kaip elgtis joje, atsižvelgia į informaciją, kuria pasikeitė su konkurentais (2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Eturas ir kt.,
C‑74/14
,
EU:C:2016:42
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taigi Bendrojo Teismo motyvavimas atitinka Teisingumo Teismo jurisprudenciją.
Vadinasi, penktasis pagrindas yra iš dalies nepriimtinas ir iš dalies nepagrįstas.
Dėl skundžiamo sprendimo panaikinimo
Kaip matyti iš šio sprendimo 50–72 punktuose atliktos apeliantės pirmojo pagrindo analizės, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą.
Tokiomis aplinkybėmis skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas.
Dėl ieškinio Bendrajame Teisme
Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą, kai apeliacinis skundas yra pagrįstas, Teisingumo Teismas panaikina Bendrojo Teismo sprendimą. Jis gali pats priimti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima padaryti, arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui.
Šiuo atveju reikia priimti galutinį sprendimą, nes šioje bylos stadijoje tai galima padaryti.
Kaip nurodyta šio sprendimo 31 punkte, grįsdama savo ieškinį Bendrajame Teisme apeliantė nurodė penkis pagrindus.
Šio ieškinio pirmojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantė, be kita ko, tvirtina, kad ginčijamame sprendime pirmą kartą nurodžiusi, jog ji dalyvavo darant kelis atskirus pažeidimus, sudarančius jai inkriminuojamą vieną ir tęstinį pažeidimą, nors apie tai nebuvo užsiminta per administracinę procedūrą, Komisija pažeidė jos teisę į gynybą.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 54–72 punktus reikia konstatuoti, kad Komisija pažeidė apeliantės teisę į gynybą, kai ginčijamame sprendime kaltino ją dalyvavus darant kelis atskirus pažeidimus, sudarančius jai inkriminuojamą vieną ir tęstinį pažeidimą, nors tai nebuvo aiškiai nurodyta pranešime apie prieštaravimus.
Reikia pažymėti, kad procedūrinis pažeidimas lemia viso sprendimo ar jo dalies panaikinimą tik tuo atveju, jei nustatyta, kad, nesant šio pažeidimo, to sprendimo turinys galėtų būti kitoks (2020 m. kovo 11 d. Sprendimo Komisija / Gmina Miasto Gdynia ir Port Lotniczy Gdynia Kosakowo,
C‑56/18 P
,
EU:C:2020:192
,
punktas).
Šiuo atveju apeliantės teisės į gynybą pažeidimas lėmė tai, kad Komisija jai inkriminavo pažeidimus, dėl kurių ji negalėjo apsiginti. Jei per administracinę procedūrą Komisija būtų nurodžiusi kiekvieno veiksmo, kuriuo ketino kaltinti apeliantę, numatomą kvalifikavimą, apeliantė būtų galėjusi pateikti įrodymų, galinčių šį kvalifikavimą paneigti. Vadinasi, nesant šio pažeidimo, ginčijamo sprendimo turinys galėtų būti kitoks.
Taigi pirmajam pagrindui, kuriuo apeliantė grindžia savo ieškinį, reikia pritarti tiek, kiek juo Komisija kaltinama pažeidus jos teisę į gynybą, kiek tai susiję su apeliantės dalyvavimu darant atskirus pažeidimus.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir į tai, kas nurodyta šio sprendimo 51–53 punktuose, ginčijamo sprendimo 1 straipsnio h punktas turi būti panaikintas tiek, kiek jame konstatuota, kad apeliantė pažeidė SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, nes dalyvavo darant kelis atskirus pažeidimus.
Savo ieškinio Bendrajame Teisme antrajame pagrinde apeliantė tvirtina, kad Komisija padarė akivaizdžią teisės klaidą ir pažeidė pareigą motyvuoti, nes skiriasi ginčijamo sprendimo motyvai ir rezoliucinė dalis.
Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad dėl šio sprendimo 86–93 punktuose nurodytų priežasčių nėra jokio prieštaravimo tarp ginčijamo sprendimo 553 konstatuojamojoje dalyje pateiktos lentelės ir to sprendimo 1 straipsnio h punkto. Todėl Komisijos negalima kaltinti tuo, kad ji padarė teisės klaidą ar šiuo aspektu pažeidė pareigą motyvuoti.
Taigi antrąjį apeliantės Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Savo ieškinio Bendrajame Teisme trečiajame pagrinde apeliantė tvirtina, kad Komisija neįrodė, jog ji dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą.
Šiuo atveju Teisingumo Teismas pritarė skundžiamo sprendimo 128–147, 150–162, 166–174, 177–187, 190–199, 202–207 ir 210–222 punktuose Bendrojo Teismo nurodytiems motyvams. Taigi dėl šiuose punktuose nurodytų priežasčių šį trečiąjį pagrindą reikia atmesti.
Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio ketvirtajame pagrinde apeliantė tvirtina, kad Komisija neturi kompetencijos taikyti SESV 101 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio.
Šiuo atveju Teisingumo Teismas pritarė skundžiamo sprendimo 43–56 punktuose Bendrojo Teismo nurodytiems motyvams. Taigi dėl šiuose punktuose nurodytų priežasčių šį ketvirtąjį pagrindą reikia atmesti.
Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio penktajame pagrinde apeliantė teigia, pirma, kad apskaičiuodama baudos dydį Komisija padarė faktinių ir teisės klaidų ir, antra, pažeidė pareigą motyvuoti.
Šiuo atveju atsižvelgdamas į šio sprendimo 139–143 punktus Teisingumo Teismas pritarė skundžiamo sprendimo 226–239, 243–251, 255–258, 262–267 punktuose Bendrojo Teismo nurodytiems motyvams. Taigi dėl šiuose skundžiamo sprendimo punktuose išdėstytų priežasčių Bendrajame Teisme apeliantės pateiktas penktasis pagrindas turi būti atmestas.
Įgyvendinant SESV 261 straipsniu ir Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsniu Teisingumo Teismui suteiktą neribotą jurisdikciją taip pat reikia priimti sprendimą dėl apeliantei skirtinos baudos dydžio (2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Galp Energía España ir kt. / Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo aspektu primintina, kad Teisingumo Teismas, priimdamas galutinį sprendimą byloje pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmos pastraipos antrą sakinį, turi teisę, įgyvendindamas neribotą jurisdikciją, pakeisti Komisijos vertinimą savuoju ir atitinkamai panaikinti, sumažinti ar padidinti skirtą vienkartinę arba periodinę baudą (2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Galp Energía España ir kt. / Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Tam, kad nustatytų skirtos baudos dydį, jis pats turi įvertinti bylos aplinkybes ir nagrinėjamo pažeidimo pobūdį (2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Galp Energía España ir kt. / Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Atliekant šį vertinimą pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalį, kiekvienos įmonės, kuriai skiriama bauda, atveju reikia atsižvelgti į nagrinėjamo pažeidimo sunkumą ir jo trukmę, laikantis be kita ko, motyvavimo, proporcingumo, sankcijų individualizavimo ir vienodo požiūrio principų, o Teisingumo Teismas neprivalo laikytis orientacinių taisyklių, kurias Komisija nustatė savo gairėse, net jeigu jos gali būti naudingos Sąjungos teismams įgyvendinant neribotą jurisdikciją (2016 m. sausio 21 d. Sprendimo Galp Energía España ir kt. / Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo atveju Teisingumo Teismas mano, kad nė viena iš aplinkybių, kuriomis apeliantė rėmėsi šioje byloje, ir joks su viešąja tvarka susijęs motyvas nepateisina to, kad jis pasinaudotų šia kompetencija tam, kad sumažintų ginčijamo sprendimo 2 straipsnio h punkte numatytą baudą.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio h punktą tiek, kiek jame konstatuota, kad apeliantė pažeidė SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, dalyvaudama darant kelis atskirus pažeidimus, o likusią ieškinio dalį atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, jis sprendžia ir bylinėjimosi išlaidų klausimą.
Pagal to paties reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Minėto reglamento 138 straipsnio 3 dalyje patikslinama, kad jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Vis dėlto Teisingumo Teismas gali nuspręsti, kad, be savo bylinėjimosi išlaidų, šalis padengia dalį kitos šalies bylinėjimosi išlaidų, jeigu tai pateisinama atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos aplinkybes.
Šiuo atveju apeliantė reikalavo priteisti iš Komisijos visas bylinėjimosi išlaidas, o ši pralaimėjo bylą šiame apeliaciniame procese ir iš dalies pirmojoje instancijoje. Dalis apeliantės pirmojoje instancijoje pateiktų pagrindų buvo atmesta. Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į šios bylos aplinkybes, mano, kad Komisija turi padengti ne tik savo bylinėjimosi išlaidas, patirtas pirmojoje instancijoje ir apeliacinėje instancijoje, bet ir visas bylinėjimosi išlaidas, kurias apeliantė patyrė šiame apeliaciniame procese, ir pusę jos pirmojoje instancijoje patirtų bylinėjimosi išlaidų. Apeliantė turi padengti pusę savo bylinėjimosi pirmojoje instancijoje išlaidų.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
Panaikinti 2019 m. liepos 12 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Quanta Storage / Komisija (
T‑772/15
,
EU:T:2019:519
).

2.
Panaikinti 2015 m. spalio 21 d. Komisijos sprendimo C(2015) 7135
final
dėl procedūros pagal SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla AT.39639 – Optinių diskų įrenginiai) 1 straipsnio h punktą, kiek jame konstatuota, kad
Quanta Storage Inc
.
pažeidė SESV 101 straipsnį ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo 53 straipsnį, kai nuo 2008 m. vasario 14 d. iki spalio 28 d. dalyvavo darant kelis atskirus pažeidimus
.

3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.

4.
Europos Komisija padengia ne tik savo bylinėjimosi išlaidas, patirtas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose, bet ir visas bylinėjimosi išlaidas, kurias
Quanta Storage Inc
.
patyrė šiame apeliaciniame procese, taip pat pusę jos pirmojoje instancijoje patirtų bylinėjimosi išlaidų

5.
Quanta Storage Inc
.
padengia pusę savo bylinėjimosi pirmojoje instancijoje išlaidų
.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.