CELEX: 62018CJ0183
Преюдициално запитване
Пространство на свобода, сигурност и правосъдие
Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси
Рамково решение 2005/214/ПВР
Признаване и изпълнение на финансови санкции, наложени на юридически лица
Непълно транспониране на рамково решение
Задължение за съответстващо тълкуване на националното право
Обхват

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, буква а), член 9, параграф 3 и член 20, параграф 1 и параграф 2, буква б) от Рамково решение 2005/214/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 година относно прилагането на принципа за взаимно признаване на финансови санкции (
ОВ L 76, 2005 г., стр. 16
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 150), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (
ОВ L 81, 2009 г., стр. 24
) (наричано по-нататък „Рамковото решение“).
Преюдициалното запитване е отправено в рамките на производство, образувано от Centraal Justitieel Incassobureau, Ministerie van Veiligheid en Justitie (CJIB) (Централно бюро за събиране на вземания по съдебен ред на Министерството на сигурността и правосъдието (CJIB), Нидерландия) за признаване и изпълнение на финансова санкция, наложена от Adm. Verwerking Flitsgegevens CJIB HA Leeuwarden (Служба за обработване на данните от автоматичните радари, CJIB, Леуварден, Нидерландия), с което се налага глоба на установения в Гданск, Полша клон на Bank BGŻ BNP Paribas S.A, със седалище във Варшава (Полша).
Правна уредба
Правото на Съюза
Рамковото решение
Съображения 1, 2 и 4 от Рамковото решение имат следното съдържание:
„1)
На заседанието си на 15 и 16 октомври 1999 г. в Тампере [Финландия] Европейският съвет подкрепи принципа на взаимното признаване, който да се превърне в крайъгълен камък на правното сътрудничество [в Европейския съюз]. както по граждански, така и по наказателни дела.
2)
Принципът на взаимното признаване следва да важи за финансови санкции, които са наложени от съдебни или административни органи с цел улесняване изпълнението на такива финансови санкции в друга държава членка, различна от държавата членка, в която са били наложени.
[…]
4)
Настоящото рамково решение обхваща и финансовите санкции, които се налагат за нарушения на правилата за движение.
Член 1 от Рамковото решение, озаглавен „Определения“, гласи:
„За целите на настоящото рамково решение:
а)
„решение“ означава влязло в сила решение за плащане на финансова санкция от страна на физическо или юридическо лице […]“.
Член 4 от Рамковото решение, озаглавен „Предаване на решения и включване на централния орган“, в параграф 1 гласи следното:
„Едно решение заедно с удостоверението, което е предвидено в настоящия член, може да бъде предадено на компетентните органи на държава членка, в която физическото или юридическото лице, срещу което е постановено решението, разполага с имущество или получава доходи, обичайно пребивава, респ. в случай на юридическо лице — има регистрирано седалище“.
Член 5 от Рамковото решение, озаглавен „Приложно поле“, предвижда в параграф 1:
„Съгласно настоящото рамково решение следните престъпления, ако са наказуеми в решаващата държава и по начина, по който са определени в нейното право, водят до признаване и изпълнение на решенията и без проверка за съществуването на двойна наказуемост:
–
[…]
–
поведение, което нарушава разпоредбите за движение по пътищата, включително нарушения на разпоредбите за времетраенето на управление и почивка на МПС, както и разпоредбите относно опасни товари,
[…]“.
Член 6 от Рамковото решение, озаглавен „Признаване и изпълнение на решения“, гласи:
„Компетентните органи в изпълняващата държава признават решение, което е предадено в съответствие с член 4, без всякакви допълнителни формалности и незабавно предприемат необходимите действия за неговото изпълнение, освен ако компетентният орган реши да предяви някоя от причините за отказ от признаване или от изпълнение по член 7“.
Член 9 от Рамковото решение, озаглавен „Приложим закон за изпълнението“, в параграфи 1 и 3 гласи следното:
„1.   Без да се засяга параграф 3 от настоящия член, както и член 10, изпълнението на решението се урежда от закона на изпълняващата държава по същия начин както при финансови санкции, които са наложени от изпълняващата държава. Единствено органи на изпълняващата държава могат да вземат решения относно процедурата за изпълнение и да определят свързаните с него мерки; това важи и за основанията за прекратяване на изпълнението.
[…]
3.   Финансови санкции, които са наложени на юридически лица, се изпълняват, дори и ако принципът за наказателна отговорност на юридически лица не се признава в изпълняващата държава“.
Съгласно член 20 от Рамковото решение, озаглавен „Прилагане“:
„1.   Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да се съобразят с настоящото рамково решение преди 22 март 2007 г.
2.   Всяка държава членка може за срок до пет години от влизането в сила на настоящото рамково решение да ограничи неговото прилагане за:
[…]
б)
по отношение на юридически лица — само до решения, които се отнасят до действия, за които определен европейски акт предвижда прилагането на принципа на отговорността на юридическите лица“.
Директива (ЕС) 2015/413
Съображения 1 и 2 от Директива (EС) 2015/413 на Европейския парламент и на Съвета от 11 март 2015 година за улесняване на трансграничния обмен на информация относно пътнотранспортни нарушения, свързани с безопасността по пътищата (
ОВ L 68, 2015 г., стр. 9
) гласят следното:
„1)
Подобряването на пътната безопасност е основна цел на транспортната политика на [Европейския съюз]. Съюзът провежда политика за подобряване на безопасността по пътищата с цел намаляване на смъртните случаи, телесните повреди и имуществените вреди. Важен елемент на тази политика е последователното изпълнение на санкции за пътнотранспортни нарушения, извършени в Съюза, които представляват значителна заплаха за безопасността по пътищата.
2)
[…] Настоящата директива има за цел да се гарантира ефективно разследване на пътнотранспортните нарушения, свързани с безопасността по пътищата“.
Член 2 от тази директива, озаглавен „Приложно поле“, предвижда, че Директивата се прилага по-специално в случаи на несъобразена скорост.
Член 4 от посочената директива, озаглавен „Процедура за обмен на информация между държавите членки“, в параграф 3, трета алинея гласи:
„Съгласно настоящата директива държавата членка по местонарушението използва получените данни с цел установяване на лицето, което носи лична отговорност за изброените в член 2 от настоящата директива пътнотранспортни нарушения, свързани с безопасността по пътищата“.
Полското право
Наказателно-процесуален кодекс
Разпоредбите на Рамковото решение са транспонирани в полското право с глави 66a и 66b от Kodeks postępowania karnego (Наказателно-процесуалния кодекс) (по-нататък наричан „НПК“).
В глава 66b от НПК, озаглавена „Искане от държава — членка на [Съюза], за изпълнение на влязло в сила решение, с което се налага финансова санкция“, член 611ff гласи:
„§ 1.   При получаване на искане от държава — членка на [Съюза], наричана в тази глава „решаващата държава, издала решението“, за изпълнение на влязло в сила решение, с което се налага финансова санкция, последното подлежи на изпълнение пред районния съд, в чийто район извършителят притежава имущество или получава доходи, или пребивава постоянно или временно. За целите на разпоредбите от настоящата глава „финансова санкция“ е задължението за плащане от извършителя на посочените в решението:
1)
парични суми, наложени като санкция за извършено престъпление;
[…]
§ 6.   Ако разпоредбите от настоящата глава не предвиждат друго, при изпълнението на решения по параграф 1 се прилагат разпоредбите на полското право […]“.
Член 611fg от НПК гласи:
„Изпълнението на решение по чл. 611ff, параграф 1 може да бъде отказано, ако:
1)
деянието, във връзка с което е издадено такова решение, не съставлява престъпление съгласно полското право, освен ако в съответствие с правото на решаващата държава това е престъпление сред посочените в член 607w или, в съответствие с правната уредба на решаващата държава, това е престъпление:
[…]
c)
против безопасността в транспорта;
[…]“.
Според член611fh от НПК:
„§ 1.   Съдът разглежда делото за изпълнение на решението, с което се налага финансова санкция, в заседание, в което право да вземат участие имат прокурорът, извършителят, ако пребивава на територията на Република Полша, и неговият защитник, ако се явява по делото. Ако извършителят, който не пребивава на територията на Република Полша, няма защитник, председателят на съда, който е компетентен да разгледа делото, може да му назначи служебен защитник.
§ 2.   Определението на съда относно изпълнението на решението, с което се налага финансова санкция, подлежи на обжалване.
§ 3.   Влязлото в сила решение, с което се налага финансова санкция, заедно с приложеното удостоверение по член 611ff, параграф 2 представлява изпълнително основание и подлежи на изпълнение в Република Полша след постановяване на определение за неговото изпълнение.
§ 4.   Ако информацията, предадена от решаващата държава, не е достатъчна, за да се вземе решение относно изпълнението на решението, с което се налага финансова санкция, съдът се обръща към компетентния съд или друг орган на решаващата държава с цел допълване на информацията в указания срок.
§ 5.   При неспазване на срока по параграф 4, определението относно изпълнението на решението се приема въз основа на по-рано предадената информация“.
Закон за отговорността на колективните субекти за забранени, подлежащи на санкциониране действия
Ustawa o odpowiedzialności podmiotów zbiorowych za czyny zabronione pod groźbą kary (Закон за отговорността на колективните субекти за забранени подлежащи на санкциониране действия) от 28 октомври 2002 т. (Dz. U. № 197, позиция 1661) в редакцията, приложима по делото в главното производство, в член 2 гласи:
„1.   Колективен субект е […] юридическо лице или организационна структура без правосубектност, юридическо лице, на което със специални разпоредби е призната правосубектност, с изключение на Държавната хазна, органите на местна власт и сдруженията на такива органи.
2.   Колективен субект по смисъла на закона е и търговско дружество с участието на Държавната хазна, на орган на местна власт или сдружение на такива органи, капиталово дружество в процес на учредяване, образувание в ликвидация или предприемач, който не е физическо лице, както и чуждестранна организационна структура“.
Съгласно член 22 от този закон:
„Ако в настоящия закон не е предвидено друго, разпоредбите на Наказателно-процесуалния кодекс се прилагат по аналогия в производството за отговорността на колективни субекти за подлежащи на наказание забранени действия […]“.
Административно-наказателен процесуален кодекс
Член 116b, параграф 1 от Kodeks postępowania w sprawach o wykroczenia (Административно-наказателен процесуален кодекс) гласи:
„По отношение на исканията на държава — членка на [Съюза], за изпълнение на глоби, на наказателни мерки, изразяващи се в задължение за изплащане на парична сума или поправяне на вреди, на съдебно решение, с което се възлагат съдебни разноски, или относно изпълнението на решение, постановено от съд или друг орган на държава — членка на [Съюза], с което се налагат финансови санкции, се прилагат съответно разпоредбите на глави 66а и 66b от Наказателно-процесуалния кодекс“.
Административно-наказателен кодекс
В член 92a от глава XI, озаглавена „Нарушения против безопасността и установения ред в транспорта“, от Kodeks Wykroczeń (Административно-наказателен кодекс) е предвидено следното:
„Който, като управлява автомобил, не се съобразява с определените по закон или пътни знаци ограничения на скоростта, се наказва с глоба“.
Граждански кодекс
Съгласно член 33 от Kodeks cywilny (Граждански кодекс) юридически лица са Държавното съкровище и организационните единици, на които специални разпоредби предоставят правосубектност.
Граждански процесуален кодекс
Член 64, параграф 1 от Kodeks postępowania cywilnego (Граждански процесуален кодекс) гласи, че всяко физическо или юридическо лице има право да встъпи в процеса като страна (процесуална правоспособност). В него се предвижда също, че процесуална правоспособност имат и организационните единици, които не са юридически лица, но на които законът предоставя правоспособност.
.Закон за свободата на стопанската инициатива
В член 5, точка 4 от Ustawa o swobodzie działalności gospodarczej (Закон за свободата на стопанската инициатива) от 2 юли 2004 г. (Dz. U. № 173, позиция 1807) определението за „клон“ е „обособена и самостоятелна в организационно отношение част от стопанска дейност, осъществявана от предприемач на място, различно от седалището или основното място на стопанска дейност на предприемача“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 9 юли 2017 г. CJIB сезира Sąd Rejonowy Gdańsk-Południe w Gdańsku (Районен съд Гданск Юг, Гданск, Полша) с искане за признаване и изпълнение на решението от 25 ноември 2016 г. на Службата за обработване на данните от автоматичните радари, CJIB, Леуварден (по-нататък наричано „решението от 25 ноември 2016 г.“), с което се налага глоба в размер на 36 eur на Bank BGŻ BNP Paribas S.A., установена в Гданск (по-нататък наричана „Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk“), клон на Bank BGŻ BNP Paribas, със седалище във Варшава.
Санкционираното деяние е извършено в Утрехт (Нидерландия) на 13 ноември 2016 г. и се състои в превишаване с 6 km/h на разрешената скорост от водач на превозно средство, регистрирано като собственост на Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk.
От удостоверението, приложено към решението от 25 ноември 2016 г. от CJIB, се установява, че Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk не е изслушана в хода на производството, в което е прието това решение, но е била уведомена, че има право да оспори основателността на твърденията за нарушения, които е прието, че е извършила, обаче не е подала жалба в определения срок. От акта за преюдициално запитване се установява, че решението от 25 ноември 2016 г. е станало окончателно на 6 януари 2017 г. и според нидерландското право изпълнението на наложената с това решение санкция ще се погаси по давност на 6 януари 2022 г.
Запитващата юрисдикция насрочва съдебно заседание, за да разгледа посоченото в точка 24 от настоящото решение искане на CJIB, в което страните в главното производство не се явяват и не представят становища.
Тази юрисдикция изтъква, че глава 66b от НПК, с която разпоредбите на Рамковото решение са транспонирани в полското право, се прилага както към изпълнението на решенията, постановени във връзка с престъпления, така и към изпълнението на решенията, постановени във връзка с административни нарушения поради препращането към тази глава, направено в член 116b, параграф 1 от Административно-наказателния кодекс.
Посочената юрисдикция обаче смята, че транспонирането на Рамковото решение в полското право не е пълно, доколкото в полското право не съществува наложеното с член 9, параграф 3 от него задължение за изпълняващата държава да изпълни наложените на юридическо лице финансови санкции, дори и ако принципът за наказателна отговорност на юридически лица не се признава в изпълняващата държава.
Според запитващата юрисдикция член 611ff от НПК се отнася до „извършителя“ на санкционираното деяние, както и до неговото „постоянно или временно местопребиваване“. Въпреки възможността за широко тълкуване на обикновения смисъл на понятието „извършител“, като включващо както физическите, така и юридическите лица, систематичното тълкуване на това понятие в светлината на общата структура на НПК и липсата на каквото и да е споменаване на седалището налагат извода, че понятието „извършител“ по смисъла на член 611ff от НПК включва единствено физическите лица.
При това положение член 611ff и сл. от НПК не предвиждат възможност за изпълнение на решение, с което се налага финансова санкция на юридическо лице.
Според запитващата юрисдикция такава възможност не е предвидена и в Закона за отговорността на колективните субекти за забранени подлежащи на санкциониране действия, доколкото този закон не се прилага към административните нарушения, извършени от колективните субекти, а приложното му поле е ограничено до престъпленията или данъчните нарушения.
Поради това непълното транспониране на Рамковото решение в полското право водело до липса на норми относно възможността за признаване и изпълнение на финансови санкции, наложени на юридически лица, в резултат на което полските юрисдикции системно отказват да признаят и изпълнят решения, с които се налагат такива санкции.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че от практиката на Съда, по-конкретно от решение от 29 юни 2017 г., Popławski (
C‑579/15
,
EU:C:2017:503
), следва, че макар рамковите решения да нямат директен ефект, националните органи и особено националните юрисдикции, когато решават споровете, с които са сезирани, трябва да тълкуват националното право в съответствие с техните разпоредби, за да осигурят пълната ефективност на правото на Съюза. Принципът за съответстващо тълкуване на националното право все пак не би могъл да служи за основа на тълкуване contra legem на националното право.
Запитващата юрисдикция обаче твърди, че широко тълкуване на понятието „извършител“, което дава възможност да се включат юридическите лица, за да се осигури съответствие на полското право с Рамковото решение, би означавало да се направи такова тълкуване contra legem.
Поради това първият въпрос на запитващата юрисдикция е във връзка с последиците, до които трябва да доведе констатацията за несъответствието на полското право на Рамковото решение, и по-конкретно дали в такъв случай тя следва да остави без приложение националната норма, когато тя не може да се тълкува съответстващо или при липсата на други съвместими разпоредби от националното право да я замени с нормата в това рамково решение.
Вторият въпрос на запитващата юрисдикция е във връзка с понятието „юридическо лице“. Тя отбелязва във връзка с това, че според полското право клонът на юридическо лице се вписва в търговския регистър, но няма собствено седалище. Независимо от организационната си самостоятелност клонът няма отделна юридическа личност от тази на дружеството майка и няма процесуална правоспособност. Изглежда обаче, че съгласно нидерландското право организационните единици на юридическо лице също попадат в понятието за юридическо лице.
В този контекст запитващата юрисдикция се пита дали понятието „юридическо лице“ по смисъла на член 1, буква a) и на член 9, параграф 3 от Рамковото решение трябва да се разбира в смисъл, че е самостоятелно понятие от правото на Съюза, или то следва да се тълкува в съответствие с правото на решаващата държава или в съответствие с правото на изпълняващата държава.
Според запитващата юрисдикция това понятие следва да се тълкува в съответствие с правото на решаващата държава, тъй като тя следва да наложи финансова санкция в съответствие със собствените си правни норми.
При тези обстоятелства Sąd Rejonowy Gdańsk-Południe w Gdańsku (Районен съд Гданск Юг, Гданск) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли разпоредбите на член 1, буква а), член 9, параграф 3 и член 20, параграф 1 и параграф 2, буква б) от Рамково[то] решение […] да се тълкуват в смисъл, че предаденото за изпълнение решение, с което е наложена финансова санкция на юридическо лице, трябва да бъде изпълнено в изпълняващата държава, въпреки че националните разпоредби, с които е транспонирано Рамковото решение, не предвиждат възможност за изпълнение на решения, налагащи такава санкция на юридическо лице?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос, трябва ли понятието „юридическо лице“, използвано в разпоредбите на член 1, буква а) и член 9, параграф 3 от Рамково[то] решение […], да се тълкува в съответствие с:
а.
правните разпоредби на решаващата държава [член 1, буква в) от Рамковото решение];
б.
правните разпоредби на изпълняващата държава [член 1, буква г) от Рамковото решение];
в.
като самостоятелно понятие на правото на Съюза,
и съответно обхваща ли това понятие и клона на юридическо лице, въпреки че в изпълняващата държава клонът на юридическо лице не притежава самостоятелна правосубектност?“.
По преюдициалните въпроси
По втория въпрос
С втория въпрос, който следва да се разгледа на първо място, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали понятието „юридическо лице“ по-конкретно в член 1, буква а) и член 9, параграф 3 от Рамковото решение трябва да се тълкува с оглед на правото на решаващата държава, издала решението, с което се налага финансова санкция, или на правото на изпълняващата държава, или то представлява самостоятелно понятие от правото на Съюза.
В това отношение следва да се отбележи, че макар Рамковото решение да не определя понятието „юридическо лице“, то се споменава няколко пъти в разпоредбите му, а именно в текстовете на член 1, буква а) и на член 9, параграф 3 от него, тълкуването на които е поискано от запитващата юрисдикция.
При липсата на такова определение, за тълкуването на това понятие следва да се използват общата структура и целта на Рамковото решение.
Що се отнася до общата структура на рамковото решение, в неговия член 5 са изброени престъпленията, които водят до признаване и изпълнение на решенията и без проверка за съществуването на двойна наказуемост, и се уточнява, че определението на тези престъпления е предвидено в правото на решаващата държава. Както отбелязва и генералният адвокат в точки 66 и 67 от заключението си, от този член следва, че правото на решаващата държава урежда наказателната отговорност, по-конкретно приложимата санкция и образуванието, на което тя се налага.
Изпълнението на решение, с което се налага финансова санкция, обаче по силата на член 9 от рамковото решение се урежда от закона на изпълняващата държава, което предполага, от една страна, че само органите на тази държава са компетентни да вземат решение относно процедурата за изпълнение и да определят всички свързани с него мерки, включително основанията за прекратяване на изпълнението, и от друга страна, че финансова санкция, наложена на юридическо лице, се изпълнява дори и ако принципът за наказателна отговорност на юридически лица не се признава в изпълняващата държава.
От това следва, че според общата структура на Рамковото решение понятието „юридическо лице“ трябва да се тълкува в съответствие с правото на решаващата държава, приела решението, с което се налага финансова санкция.
Този извод се потвърждава от целта на рамковото решение.
В това отношение следва да се припомни, както това се установява по-конкретно от членове 1 и 6, както и от съображения 1 и 2 от него, че целта на Рамковото решение е да създаде ефикасен механизъм за трансгранично признаване и изпълнение на влезли в сила решения за плащане на финансова санкция от физическо или юридическо лице вследствие на извършването на някое от изброените в член 5 правонарушения (решения от 14 ноември 2013 г., Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, т.
и от 5 декември 2019 г., Centraal Justitieel Incassobureau (Признаване и изпълнение на финансовите санкции),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, т.
).
Наистина, както отбелязва и генералният адвокат в точка 68 от заключението си, целта на Рамковото решение е, без да се хармонизират законодателствата на държавите членки в областта на наказателното право, да се гарантира изпълнението на финансовите санкции в държавите членки благодарение на принципа на взаимно признаване.
Принципът на взаимно признаване, на който се основава системата на Рамковото решение, предполага по силата на член 6 от него, че държавите членки по принцип са длъжни да признават без всякакви допълнителни формалности решението за налагане на финансова санкция, което е предадено в съответствие с член 4 от Рамковото решение, и незабавно да предприемат необходимите действия за неговото изпълнение, като причините за отказ за признаване или изпълнение на такова решение трябва да се тълкуват ограничително (решения от 14 ноември 2013 г., Baláž,
C‑60/12
,
EU:C:2013:733
, т.
и от 5 декември 2019 г., Centraal Justitieel Incassobureau (Признаване и изпълнение на финансовите санкции),
C‑671/18
,
EU:C:2019:1054
, т.
).
В случая от акта за преюдициално запитване се установява, че санкцията, изпълнението на която е поискано от CJIB, формално е наложена на Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, която е клон на Bank BGŻ BNP Paribas със седалище във Варшава и според полското право няма юридическа личност, нито процесуална правоспособност. Според запитващата юрисдикция това обстоятелство на практика би могло да доведе до невъзможност за изпълнение на финансова санкция на основание на Рамковото решение по искане на компетентния орган на другата държава членка.
Следва все пак да се отбележи, че както се установява от акта за преюдициално запитване, в полското право клонът няма юридическа личност, различна от тази на дружеството, на което принадлежи. При тези обстоятелства, като се вземат предвид резултатите от проверките, които запитващата юрисдикция трябва да направи, се оказва, че действията на Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk би трябвало да се вменят на Bank BGŻ BNP Paribas, като може да се счита, че санкцията е наложена на нея. Поради това изглежда, че изпълнението на санкцията може да се осъществи по реда на правото на изпълняващата държава членка срещу Bank BGŻ BNP Paribas.
Поради това, след като клонът и дружеството, на което принадлежи, формират едно-единствено юридическо образувание по полското право, съобщаването на решението, с което се налага финансова санкция на клона, би могло да се счита равнозначно на съобщаване на дружеството, което има процесуална правоспособност, включително във фазата на изпълнението.
От друга страна, в по-общ смисъл следва да се отбележи, че разпоредбите на Директива 2015/413, приложими при нарушения във връзка с пътната безопасност, и по-конкретно с превишена скорост, предвиждат, че в дух на лоялно сътрудничество държавите членки трябва да улесняват трансграничния обмен на информация относно тези правонарушения, за да улеснят прилагането на санкциите, когато тези нарушения са извършени в държава членка, различна от тази, в която съответното превозно средство е регистрирано, и да допринесат по този начин за постигането на целта на тази директива да се гарантира високо равнище на защита на всички участници в движението по пътищата в Съюза.
За тази цел, както отбелязва и генералният адвокат в точка 73 от заключението си, трансграничният обмен на информация предполага данните, предоставени от държавата членка на регистрацията, в случая изпълняващата държава, да позволяват да се идентифицира не само собственикът на превозното средство, но и лицето, което според националното право носи отговорност в случай на пътнотранспортно нарушение, за да се улесни изпълнението на евентуални финансови санкции.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори, че понятието „юридическо лице“, съдържащо се по-конкретно в член 1, буква а) и в член 9, параграф 3 от Рамковото решение, трябва да се тълкува с оглед на правото на решаващата държава, приела решението, с което се налага финансова санкция.
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Рамковото решение трябва да се тълкува в смисъл, че задължава юрисдикция на държава членка да остави без приложение разпоредба от националното право, несъвместима с член 9, параграф 3 от Рамковото решение.
Както се установява от разпоредбите на Рамковото решение, по-конкретно на член 1, буква а) във връзка с член 9, параграф 3 от него, финансова санкция по смисъла на това рамково решение, наложена на юридическо лице, трябва да бъде изпълнена от изпълняващата държава. Рамковото решение, чийто задължителен характер се подчертава в съдебната практика (вж. в този смисъл решение от 16 юни 2005 г., Pupino,
C‑105/03
,
EU:C:2005:386
, т.
и
), налага при това положение на държавите членки задължение да изпълнят такава финансова санкция независимо дали в националната правна уредба се признава принципът за наказателна отговорност на юридическите лица.
В този контекст запитващата юрисдикция се пита дали по силата на принципа на предимство на правото на Съюза следва да остави без приложение разпоредба от националното право, когато тя не може да се тълкува съответстващо, или при липсата на други съвместими разпоредби от националното право да я замени с разпоредби от самото рамково решение
В това отношение следва да се припомни, както се установява от практиката на Съда, че за да се гарантира ефективността на всички разпоредби от правото на Съюза, принципът на предимство задължава националните юрисдикции във възможно най-голяма степен да тълкуват вътрешното си право по начин, съответстващ на правото на Съюза (решение от 24 юни 2019 г., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, т.
).
Ако не може да тълкува националната правна уредба в съответствие с изискванията на правото на Съюза, всеки сезиран в рамките на своята компетентност национален съд в качеството си на орган на държава членка е длъжен да остави без приложение националните разпоредби, противоречащи на разпоредба от правото на Съюза с директен ефект, в разглеждания от него спор (вж. в този смисъл решение от 24 юни 2019 г., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Разпоредба от правото на Съюза, лишена от директен ефект, обаче не може в това си качество да бъде изтъквана в спор, попадащ в обхвата на правото на Съюза, с цел да не се приложи евентуално противоречаща ѝ разпоредба от националното право (решение от 24 юни 2019 г., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, т.
).
Така Съдът постановява, че макар задължението на национална юрисдикция да не приложи разпоредба от вътрешното си право, противоречаща на разпоредба от правото на Съюза, да произтича от признатото на последната разпоредба предимство, това задължение същевременно зависи от директния ефект на същата разпоредба в спора, с който е сезирана юрисдикцията. Следователно национална юрисдикция не е длъжна само въз основа на правото на Съюза да остави без приложение разпоредба от националното си право, противоречаща на разпоредба от правото на Съюза, ако последната няма директен ефект (решение от 24 юни 2019 г., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, т.
).
Що се отнася до Рамковото решение, то е прието на основание на стария трети стълб на Съюза, по-конкретно в приложение на член 31, параграф 1, буква а) от Договора за ЕС и на член 34, параграф 2, буква б) от Договора за ЕС. Тъй като Рамковото решение не е било отменено, обявено за нищожно или изменено след влизането в сила на Договора от Лисабон, от член 9 от Протокол (№ 36) относно преходните разпоредби, приложен към Договорите, следва, че то продължава да поражда правните си последици съгласно Договора за ЕС и така е лишено от директен ефект (вж. по аналогия решение от 24 юни 2019 г., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, т.
и
).
От практиката на Съда следва също, че макар рамковите решения да нямат директен ефект, обвързващият им характер поражда в тежест на националните органи задължение за съответстващо тълкуване на вътрешното им право, считано от датата на изтичане на срока за транспониране на тези рамкови решения (решение от 24 юни 2019 г., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно, като прилагат националното право, тези органи са длъжни да го тълкуват, доколкото е възможно, в светлината на текста и целта на Рамковото решение, като отчитат всички правила на националното право и като прилагат признатите в него методи за неговото тълкуване, за да гарантират пълната ефикасност на Рамковото решение и за да постигнат резултат, който съответства на посочената в него цел (вж. в този смисъл решение от 24 юни 2019 г., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Следва все пак да се припомни, че принципът на съответстващото тълкуване на националното право има известни ограничения, изведени, от една страна, от невъзможността въз основа на рамково решение и независимо от наличието на приет за неговото прилагане закон да се определи или утежни наказателната отговорност на лица, които са извършили престъпление (вж. в този смисъл решения от 8 ноември 2016 г., Огнянов,,
C‑554/14
,
EU:C:2016:835
, т.
и
и от 29 юни 2017 г., Popławski,
C‑579/15
,
EU:C:2017:503
, т.
), и от друга страна, от невъзможността националното право да се тълкува contra legem (решение от 29 юни 2017 г., Popławski,
C‑579/15
,
EU:C:2017:503
, т.
и цитираната съдебна практика).
В този контекст следва да се припомни, че Съдът вече е постановил, че национална юрисдикция няма основание да счита, че е изправена пред невъзможност да тълкува национална разпоредба в съответствие с правото на Съюза, единствено поради трайното тълкуване на тази разпоредба в несъвместим с това право смисъл или прилагането ѝ по такъв начин от компетентните национални органи (решение от 24 юни 2019 г., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, т.
и цитираната съдебна практика). Тези съображения важат a fortiori, когато става въпрос за становища в доктрината.
В случая, на първо място, следва да се отбележи, че макар запитващата юрисдикция да обяснява, че невъзможността да се тълкува полското право в съответствие с целите на Рамковото решение, произтича също от националната съдебна практика, включително тази на юрисдикциите, действащи като въззивна инстанция, и от становището на част от представителите на доктрината, тази юрисдикция не би могла да се основе само на тези обстоятелства, за да приеме, че е изправена пред невъзможност да тълкува това право в съответствие с правото на Съюза
Следва, на второ място, да се отбележи, че обратно на това, което предлагат полското правителство и Европейската комисия, запитващата юрисдикция е на мнение, че тълкуване на полското право, за да се осигури съвместимостта му с Рамковото решение, би означавало това право да се тълкува contra legem. Според тази юрисдикция понятието „извършител“, използвано в член 611ff, параграф 1 от НПК, не позволява широко тълкуване, при което да могат да се включат също и юридическите лица. Освен това никоя друга национална разпоредба, включително Законът за отговорността на колективните субекти за забранени подлежащи на санкциониране действия, който не се прилага за административните нарушения, не позволявала да се осигури съответствието на полското право на Рамковото решение.
В това отношение следва да се припомни, че при тълкуването на националните разпоредби Съдът по принцип е длъжен да се придържа към квалификациите в акта за преюдициално запитване. Всъщност съгласно постоянната съдебна практика Съдът не е компетентен да тълкува вътрешното право на държава членка (решение от 10 януари 2019 г., ET,
C‑97/18
,
EU:C:2019:7
, т.
и цитираната съдебна практика)
Следователно само запитващата юрисдикция може да прецени дали полското право може да се тълкува в смисъл, че позволява да се осъществи изпълнението на финансови санкции, наложени на юридическите лица, в съответствие с наложеното с член 9, параграф 3 от Рамковото решение изискване.
Все пак Съдът, който е призван в рамките на преюдициално производство да даде полезен отговор на националния съд, е компетентен да даде указания, изведени от преписката по делото в главното производство и от представените му становища, за да може националният съд да се произнесе (решение от 29 юни 2017 г., Popławski,
C‑579/15
,
EU:C:2017:503
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая следва да се отбележи, че според становищата на полското правителство и на Комисията разпоредбите от глава 66b от НПК са подходящата правна основа за признаването и изпълнението на решенията, с които се налагат финансови санкции на юридическите лица поради извършването на правонарушение, тъй като няма никаква пречка за широко тълкуване на понятието „извършител“. По-конкретно полското правителство счита, че липсата на споменаване на седалището в разпоредбите от тази глава не е непреодолима пречка за такова тълкуване. В това отношение то твърди, че член 611ff, параграф 1 от НПК установява компетентност за изпълнението на финансова санкция в полза и на съда, в района на който „извършителят“ притежава имущество или доходи, като този критерий е напълно приложим спрямо юридическите лица.
Както полското правителство и Комисията, в точка 54 от заключението си генералният адвокат отбелязва, че за да се тълкува понятието „извършител“ по смисъла на разпоредбите на НПК относно изпълнението на финансовите санкции, не следва да се прави позоваване на това понятие по смисъла на материалното наказателно право и че това понятие може да се тълкува като препращащо към образуванието, на което е наложена влязла в сила финансова санкция, независимо дали става дума за юридическо или за физическо лице.
Впрочем от преписката, с която разполага Съдът, се установява, че няколко полски юрисдикции вече са уважавали искания за изпълнение на финансови санкции, наложени в Нидерландия на юридически лица за пътнотранспортни нарушения.
Задача на запитващата юрисдикция е да провери с оглед на изложените по-горе съображения дали такова тълкуване на понятието „извършител“ е възможно в контекста на глава 66b от НПК.
Накрая следва да се отбележи, че такова тълкуване не би довело до евентуално утежняване на отговорността на юридическите лица, тъй като границите на тази отговорност се определят от правото на решаващата държава.
С оглед на изложените по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че Рамковото решение трябва да се тълкува в смисъл, че то не налага на юрисдикция на държава членка да остави без приложение разпоредба от националното право, несъвместима с член 9, параграф 3 от Рамковото решение, тъй като тази разпоредба няма директен ефект. Все пак запитващата юрисдикция следва да направи всичко възможно, за да тълкува съответстващо националното право и да осигури резултат, съвместим с целта на това рамково решение.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Понятието „юридическо лице“ по-конкретно в член 1, буква а) и в член 9, параграф 3 от Рамково решение 2005/214/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 година относно прилагането на принципа за взаимно признаване на финансови санкции, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г., трябва да се тълкува с оглед на правото на решаващата държава, издала решението, с което се налага финансова санкция.

2)
Рамково решение 2005/214, изменено с Рамково решение 2009/299, трябва да се тълкува в смисъл, че не налага на юрисдикция на държава членка да остави без приложение разпоредба от националното право, несъвместима с член 9, параграф 3 от Рамково решение 2005/214, изменено с Рамково решение 2009/299, тъй като тази разпоредба няма директен ефект. Все пак запитващата юрисдикция следва да направи всичко възможно, за да тълкува съответстващо националното право и да осигури резултат, съвместим с целта на Рамково решение2005/214, изменено с Рамково решение 2009/299.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: полски.