CELEX: 62018CJ0295
Řízení o předběžné otázce
Platební služby na vnitřním trhu
Směrnice 2007/64/ES
Články 2 a 58
Oblast působnosti
Uživatel platebních služeb
Pojem
Provedení příkazu vydaného třetí osobou k inkasu z účtu, jehož tato osoba není majitelem
Chybějící svolení majitele účtu, z něhož byla příslušná částka odepsána
Neautorizovaná platební transakce

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 2 a 58 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/64/ES ze dne 13. listopadu 2007 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES a 2006/48/ES a zrušuje směrnice 97/5/ES (
Úř. věst. 2007, L 319, s. 1
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společnostmi Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação SA (dále jen „MSC“) a Banco Comercial Português SA (dále jen „banka BCP“) ve věci náhrady určitých částek odepsaných z účtu MSC bez jejího svolení.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2007/64 byla s účinností k 13. lednu 2018 zrušena a nahrazena směrnicí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2366 ze dne 25. listopadu 2015 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 2002/65/ES, 2009/110/ES a 2013/36/EU a nařízení (EU) č. 1093/2010 a zrušuje směrnice 2007/64/ES (
Úř. věst. 2015, L 337, s. 35
). Avšak vzhledem k datu, kdy nastaly skutkové okolnosti sporu v původním řízení, se na něj i nadále použije směrnice 2007/64.
Body 3, 4, 24, 31 a 35 odůvodnění směrnice 2007/64 uváděly:
„(3)
V […] oblasti [trhů platebních služeb členských států] již bylo přijato několik aktů [Evropské unie], […] Tato opatření jsou stále nedostačující. Souběžná existence vnitrostátních předpisů a neúplného rámce [Unie] vede k nejasnostem a nedostatku právní jistoty.
(4)
[…] [J]e proto nezbytně nutné stanovit moderní a soudržný právní rámec pro platební služby na úrovni [Unie], který je neutrální, a tím zajistit rovné podmínky pro všechny platební systémy s cílem zachovat možnost volby spotřebitele, což by mělo znamenat významný krok vpřed z hlediska nákladů pro spotřebitele, bezpečnosti a efektivnosti ve srovnání se současnými vnitrostátními systémy.
[…]
(24)
V praxi jsou rámcové smlouvy a platební transakce jimi upravené mnohem běžnější a ekonomicky důležitější než jednorázové platební transakce. V případě platebního účtu nebo zvláštního platebního prostředku se požaduje rámcová smlouva. […]
[…]
(31)
V zájmu snížení rizik a důsledků neautorizovaných nebo nesprávně provedených platebních transakcí by uživatel platebních služeb měl poskytovatele platebních služeb co nejdříve informovat o veškerých sporech týkajících se údajně neautorizovaných nebo nesprávně provedených platebních transakcí za předpokladu, že poskytovatel platebních služeb splnil své informační povinnosti podle této směrnice. […]
[…]
(35)
Je třeba přijmout ustanovení týkající se podílu na ztrátách v případě neautorizovaných platebních transakcí. […]“
Článek 1 odst. 1 písm. a) této směrnice stanovil:
„Tato směrnice stanoví pravidla, podle nichž členské státy rozlišují těchto šest kategorií poskytovatelů platebních služeb:
a)
úvěrové instituce […]“
V článku 2 uvedené směrnice bylo stanoveno:
„1.   Tato směrnice se vztahuje na platební služby poskytované v rámci [Unie]. S výjimkou článku 73 se však hlavy III a IV použijí pouze v případě, že jak poskytovatel platebních služeb plátce, tak i poskytovatel platebních služeb příjemce, nebo jediný poskytovatel platebních služeb v dané platební transakci se nacházejí na území [Unie].
2.   Hlavy III a IV se vztahují na platební služby uskutečňované v eurech nebo v měně některého z členských států mimo eurozónu.
3.   Členské státy mohou upustit od uplatňování všech nebo části ustanovení této směrnice na ty instituce, které jsou uvedeny v článku 2 směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2006/48/ES [ze dne 14. června 2006 o přístupu k činnosti úvěrových institucí a o jejím výkonu (
Úř. věst. 2006, L 177, s. 1
)], s výjimkou první a druhé odrážky uvedeného článku.“
Článek 3 téže směrnice uváděl seznam transakcí a služeb, které byly z oblasti působnosti této směrnice vyňaty.
Článek 4 směrnice 2007/64 uváděl pro účely této směrnice následující definice:
„[…]
3)
‚platební službou‘ jakákoliv z podnikatelských činností uvedených v příloze;
[…]
5)
‚platební transakcí‘ úkon uložení, převodu nebo výběru peněžních prostředků, ať už z podnětu plátce, nebo příjemce, bez ohledu na jakékoli související povinnosti mezi plátcem a příjemcem;
[…]
7)
‚plátcem‘ fyzická nebo právnická osoba, která je majitelem platebního účtu a umožní platební příkaz z daného platebního účtu, nebo v případě neexistence platebního účtu fyzická nebo právnická osoba, která dá platební příkaz;
8)
‚příjemcem‘ fyzická nebo právnická osoba, která je zamýšleným příjemcem peněžních prostředků, jež jsou předmětem platební transakce;
9)
‚poskytovatelem platebních služeb‘ subjekt uvedený v čl. 1 odst. 1 […];
10)
‚uživatelem platebních služeb‘ fyzická nebo právnická osoba, která využívá platební službu jakožto plátce, příjemce nebo obojí;
[…]
14)
‚platebním účtem‘ účet vedený na jméno jednoho nebo více uživatelů platebních služeb, který je využíván k provádění platebních transakcí;
[…]
28)
‚inkasem‘ platební služba pro odepsání částky transakce z účtu plátce, při níž podnět k platební transakci dává příjemce na základě souhlasu, který plátce udělil příjemci, poskytovateli platebních služeb příjemce nebo svému vlastnímu poskytovateli platebních služeb;
[…]“
Hlava III této směrnice, která obsahovala články 30 až 50, byla nadepsaná „Transparentnost podmínek platebních služeb a požadavky na informace o platebních službách“. Článek 42 uvedené směrnice, který byl zahrnut v kapitole 3 této hlavy, týkající se rámcových smluv, upřesňoval informace a podmínky, které musí být poskytnuty uživateli platebních služeb. Podle bodu 5 písm. d) tohoto článku mezi ně patřil způsob, jakým musel tento uživatel poskytovateli platebních služeb oznámit jakoukoli neautorizovanou nebo nesprávně provedenou platební transakci podle článku 58 téže směrnice, a lhůta, v jaké tak musí učinit, jakož i odpovědnost poskytovatele platebních služeb za neautorizované platební transakce podle článku 60 této směrnice. Článek 37 odst. 2 této směrnice, obsažený v kapitole 2 téže hlavy, týkající se jednorázových platebních transakcí, stanovil povinnost poskytnout podobné informace, pokud se jednalo o jednorázové platební transakce.
V hlavě IV směrnice 2007/64, která obsahovala články 51 až 83 této směrnice, byla nadepsána „Práva a povinnosti v souvislosti s poskytováním a užíváním platebních služeb“. Článek 54 této směrnice, který byl obsažen v kapitole 2 této hlavy a týkal se povolení platebních transakcí, byl nadepsán „Souhlas a odvolání souhlasu“ a stanovil ve svých odstavcích 1 a 2:
„1.   Členské státy zajistí, aby se platební transakce považovala za autorizovanou pouze v případě, že plátce dal souhlas s provedením platební transakce. […]
2.   Souhlas s provedením platební transakce nebo řady platebních transakcí se dává ve formě dohodnuté mezi plátcem a jeho poskytovatelem platebních služeb.
Pokud takový souhlas schází, platební transakce se považuje za neautorizovanou.“
Článek 58 této směrnice, nadepsaný „Oznámení o neautorizovaných nebo nesprávně provedených transakcích“, stanovil:
„Uživatel platebních služeb získá od poskytovatele platebních služeb nápravu pouze v případě, že svému poskytovateli platebních služeb neprodleně po zjištění a nejpozději do třinácti měsíců ode dne odepsání částky z účtu oznámí všechny neautorizované nebo nesprávně provedené platební transakce vedoucí ke vzniku nároku […]; to neplatí v případě, kdy poskytovatel platebních služeb, kde to připadalo v úvahu, neposkytl nebo nezpřístupnil informace o dané platební transakci v souladu s hlavou III.“
Článek 59 uvedené směrnice, který se týká důkazu o ověření a provedení platebních transakcí, stanovil ve svém odstavci 1:
„Členské státy vyžadují, aby v případě, že uživatel platebních služeb popírá, že provedenou platební transakci autorizoval, nebo tvrdí, že platební transakce nebyla provedena správně, musel jeho poskytovatel platebních služeb poskytnout důkaz, že platební transakce byla ověřena, přesně zaznamenána, zanesena do účetnictví a že nebyla ovlivněna selháním techniky nebo jinou chybou.“
Článek 60 téže směrnice, který se týkal odpovědnosti poskytovatele platebních služeb za neautorizované platební transakce, ve svém odstavci 1 stanovil:
„Aniž je dotčen článek 58, členské státy zajistí, aby v případě neautorizované platební transakce poskytovatel platebních služeb plátce okamžitě vrátil plátci částku ve výši neautorizované platební transakce a tam, kde to připadá v úvahu, platební účet, z nějž byla částka odepsána, obnovil do stavu, v jakém by byl, kdyby k neautorizované platební transakci nedošlo.“
Příloha směrnice 2007/64 vyjmenovávala platební služby uvedené v čl. 4 bodě 3 této směrnice. Bod 3 uvedené přílohy uváděl:
„Provádění platebních transakcí, včetně převodu peněžních prostředků, na platebním účtu vedeném u poskytovatele platebních služeb uživatele nebo u jiného poskytovatele platebních služeb:
–
provádění inkasa, včetně jednorázového inkasa,
[…]“
Portugalské právo
Směrnice 2007/64 byla do portugalského právního řádu provedena v decreto-lei n
o
317/2009 (nařízení s mocí zákona č. 317/2009), ze dne 30. října 2009 (
Diário da República
, 1. série, č. 211, ze dne 30. října 2009), kterým se v jeho příloze I schvaluje právní režim upravující přístup k činnostem platebních institucí a k poskytování platebních služeb.
Tento režim ve znění použitelném v době rozhodné z hlediska skutečností v původním řízení (dále jen „RJSP“) v článku 2 uváděl definice, které v podstatě přebíraly definice uvedené v článku 4 směrnice 2007/64. Konkrétně tento čl. 2 převzal v písm. i), j) a m) definice uvedené v čl. 4 bodech 7, 8 a 10 uvedené směrnice a článek 69 RJSP v podstatě odpovídal jejímu článku 58.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Společnost MSC je majitelem bankovního vkladového účtu „na požádání“ u banky BCP. Po auditu provedeném v průběhu roku 2014 tato společnost zjistila, že z uvedeného účtu byly prostřednictvím inkasa pravidelně odepisovány částky ve prospěch třetí osoby (dále jen „příkazce“), se kterou nebyla v žádném právním vztahu, aniž v tomto ohledu udělila bance BCP svolení k inkasu.
Dopisem ze dne 17. listopadu 2014 požádala společnost MSC banku BCP, aby zrušila tyto platby inkasem, vrátila jí odepsané částky a zaslala jí kopii dokumentů, na základě kterých byly schváleny. Po výměně korespondence mezi těmito dvěma subjekty uvedená banka provedla požadované zrušení plateb a vrátila částku ve výši 683,48 eura, která odpovídá inkasním platbám uskutečněným v říjnu a listopadu roku 2014.
V rámci této výměny korespondence byla od banky Caixa Geral de Depósitos SA, u které je veden účet, v jehož prospěch byly uskutečňovány uvedené platby inkasem (dále jen „banka příkazce“), získána kopie svolení k inkasu dotčených odepsaných částek. Banka BCP tak mohla zjistit, že toto svolení k inkasu nebylo poskytnuto majitelem účtu, z něhož byla odepsána částka, tj. společností MSC, nýbrž uvedeným příkazcem, tj. třetí společností s cílem získat ve svůj prospěch částky prostřednictvím inkasa z účtu s tím, že uvedené svolení odhalilo existenci rozporu mezi uvedeným číslem účtu a identifikačním kódem banky, kterým bylo číslo účtu společnosti MSC u banky BCP.
Dne 10. prosince 2014 se společnost MSC opět obrátila na banku BCP Bank a zopakovala, že z jejího účtu jsou odepisovány neoprávněné částky inkasa. Dopisem ze dne 16. prosince 2014 tato banka potvrdila, že chybělo takové svolení k inkasu ze strany společnosti MSC, anebo že bylo přinejmenším stiženo vadami, a že společnost MSC byla tudíž oprávněna získat zpět vyplacené částky inkasa až do zákonného limitu v délce třinácti měsíců, stanoveného v článku 69 RJSP, tj. částku odpovídající částkám inkasa odepisovaným od října roku 2013 do prosince roku 2014. Uvedená banka tedy nařídila navrácení této částky.
Následně společnost MSC zjistila, že v období od května roku 2010 do září roku 2013 byly z jejího účtu odepisovány částky inkasa na základě téhož sporného svolení k inkasu v celkové výši 8226,03 eura (dále jen „sporné inkaso“). Dopisem ze dne 3. srpna 2016 tato společnost požádala banku BCP o vrácení také této částky, což uvedená banka odmítla.
Společnost MSC tedy podala žalobu k Tribunal Judicial da Comarca do Porto (Okresní soud v Portu, Portugalsko), v níž požadovala, aby byla bance BCP uložena povinnost vrátit jí částku odpovídající těmto odepsaným částkám inkasa. Vzhledem k tomu, že tato žaloba – v souvislosti s níž banka BCP podala žalobu proti bance příkazce, aby si tak zajistila možnost uplatnit regresní nárok – byla zamítnuta jako neopodstatněná, společnost MSC podala odvolání k Tribunal da Relação do Porto (Odvolací soud v Portu), který je předkládajícím soudem.
Společnost MSC před naposled uvedeným soudem zejména tvrdí, že Tribunal Judicial da Comarca do Porto (Okresní soud v Portu) nesprávně vyložil a použil čl. 2 písm. i), j) a m) a článek 69 RJSP z důvodu, že nemůže být kvalifikována jako „uživatel platební služby“ ve smyslu těchto ustanovení, nebo za něj být považována. V důsledku toho nelze použít časové omezení stanovené v tomto článku 69. V tomto ohledu poukazuje na to, že nikdy neuzavřela s bankou BCP žádnou smlouvu ani jí neudělila jakýkoli příkaz směřující k udělení svolení k přímému inkasu částek odpovídajících fakturám, které byly vystaveny příkazcem, z jejího účtu. Banka BCP navrhovala, aby bylo odvolání zamítnuto.
Předkládající soud uvádí, že je prokázáno, že banka BCP pravidelně zasílala společnosti MSC výpisy z jejího účtu. Uvedený soud dále podotýká, že vzhledem k tomu, že společnost MSC je majitelem bankovního účtu u banky BCP, zřízením tohoto účtu vznikl smluvní vztah mezi těmito dvěma stranami, který je třeba považovat za rámcovou bankovní smlouvu. Dodává, že společnost MSC však s touto bankou neuzavřela žádnou smlouvu směřující k udělení svolení k přímému inkasu částek týkajících se faktur, které byly vystaveny příkazcem, z jejího účtu.
Předkládající soud poukazuje na různé definice obsažené v RJSP a má za to, že podmínkou použití platební služby prostřednictvím platebního účtu je předchozí uzavření rámcové smlouvy, anebo v případě jednorázové platební transakce uzavření smlouvy o jednorázové platební službě. Má za to, že pokud jde v projednávaném případě o následné transakce, které byly provedeny, jejich realizace nutně závisela na uzavření rámcové smlouvy mezi společností MSC a bankou BCP, a že aby se banka BCP mohla dovolávat RJSP, příslušelo jí předložit důkaz o tomto uzavření, což neučinila. Uvedený soud nicméně podotýká, že RJSP rovněž upravuje provádění neautorizovaných platebních transakcí, když uživateli platebních služeb poskytuje ochranu podle svého článku 69.
Vzhledem k tomu, že spor, který byl tomuto soudu předložen, se týká provádění inkasních plateb úvěrovou institucí ve smyslu čl. 1 písm. a) směrnice 2007/64, pokládá za nezbytné určit, zda oblast její působnosti zahrnuje takové okolnosti, jako jsou okolnosti dotčené ve věci, o níž rozhoduje, a v případě kladné odpovědi, zda lze společnost MSC považovat za „uživatele platebních služeb“ ve smyslu článku 58 uvedené směrnice.
Za těchto podmínek se Tribunal Relação do Porto (Odvolací soud v Portu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Má být článek 2 směrnice 2007/64[…] vykládán v tom smyslu, že do oblasti působnosti této směrnice, která je vymezena v uvedeném článku, spadá provedení příkazu vydaného třetí osobou k inkasu z účtu, jehož není majitelkou a jehož majitel neuzavřel s dotčenou úvěrovou institucí žádnou smlouvu o platební službě týkající se provedení jednorázové platební transakce ani rámcovou smlouvu o poskytování platebních služeb?
2)
V případě kladné odpovědi na předcházející otázku a za týchž okolností, lze za ‚uživatele platebních služeb‘ ve smyslu článku 58 uvedené směrnice považovat uvedeného majitele účtu?“
K předběžným otázkám
Je třeba předeslat, že předkládající soud ve znění své první otázky, která je rovněž relevantní pro posouzení druhé otázky, popisuje situaci, kdy byl příkaz k inkasu vydaný třetí osobou proveden z účtu, „jehož majitel neuzavřel s dotčenou úvěrovou institucí žádnou smlouvu o platební službě týkající se provedení jednorázové platební transakce ani rámcovou smlouvu o poskytování platebních služeb“.
Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, však vyplývá, že společnost MSC, jakožto majitelka dotčená v původním řízení, vlastní bankovní vkladový účet „na požádání“, a tudíž platební účet ve smyslu čl. 4 bodu 14 směrnice 2007/64, vedený u banky BCP. Jak uvádí předkládající soud a jak vyplývá z bodu 24 odůvodnění této směrnice, existence takového účtu znamená, že mezi těmito dvěma stranami byla uzavřena taková rámcová smlouva, jaká je uvedena v hlavě III kapitole 3 uvedené směrnice. Tento majitel bankovního účtu dále zpochybňuje možnost, že vůči němu lze namítat vnitrostátní ustanovení provádějící článek 58 této směrnice, nikoli proto, že neexistuje žádný smluvní vztah mezi ním a touto bankou, ale proto, že nebylo uděleno svolení ke spornému inkasu, ať již na základě takové rámcové smlouvy, anebo v rámci takových jednorázových platebních transakcí, jako jsou transakce uvedené v hlavě III kapitole 2 uvedené směrnice.
Když předkládající soud zmiňuje neexistenci jakéhokoli smluvního vztahu mezi společností MSC a bankou BCP, pouze se snaží poukázat na skutečnost, že společnost MSC neudělila této bance svolení ke spornému inkasu.
Kromě toho z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že společnost MSC navíc neudělila svolení k tomuto inkasu ani žádným z jiných způsobů stanovených v čl. 4 bodě 28 směrnice 2007/64 a že příkazce byl rovněž příjemcem těchto inkasních plateb ve smyslu čl. 4 bodu 8 uvedené směrnice.
Ve věci v původním řízení tedy jde o inkasní platby, které byly provedeny z podnětu příjemce z platebního účtu, jehož tento příjemce není majitelem, aniž k tomu majitel tohoto účtu udělil jakýmkoli způsobem svolení.
Položené otázky je třeba posuzovat právě ve světle těchto úvah.
K první otázce
Ačkoliv předkládající soud ve své první otázce poukazuje na výklad článku 2 směrnice 2007/64, který se týká oblasti působnosti této směrnice, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že pouze jedna z podmínek určujících tuto oblast působnosti, a sice podmínka uvedená v první větě odstavce 1 tohoto článku, podle které se uvedená směrnice vztahuje na „platební služby“ poskytované v rámci Unie, je sporná ve věci v původním řízení.
Za těchto podmínek a s přihlédnutím k úvodním poznámkám uvedeným v bodech 28 až 32 tohoto rozsudku je podstatou první otázky předkládajícího soudu, zda musí být čl. 2 odst. 1 směrnice 2007/64 vykládán v tom smyslu, že pojem „platební služby“ ve smyslu tohoto ustanovení se vztahuje i na provedení inkasních plateb z podnětu jejich příjemce z platebního účtu, jehož není majitelem, aniž k tomu majitel účtu, z něhož byly odepsány příslušné částky, udělil svolení.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že je třeba pro účely výkladu ustanovení unijního práva vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (rozsudky ze dne 17. listopadu 1983, Merck,
292/82
,
EU:C:1983:335
, bod
, jakož i ze dne 4. října 2018, ING-DiBa Direktbank Austria,
C‑191/17
,
EU:C:2018:809
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Pro účely směrnice 2007/64 je pojem „platební služby“ definován v jejím čl. 4 bodě 3 jako „jakákoliv z podnikatelských činností uvedených v příloze“. Tato příloha ve svém bodě 3 upřesňuje, že pod tento pojem spadají „platební transakce“, jimiž jsou podle čl. 4 bodu 5 této směrnice úkon uložení, převodu nebo výběru peněžních prostředků, ať už z podnětu plátce, nebo příjemce, bez ohledu na jakékoli související povinnosti mezi plátcem a příjemcem. Tyto transakce podle první odrážky bodu 3 uvedené přílohy zahrnují provádění inkasa, včetně jednorázového inkasa. „Inkaso“ je definováno v čl. 4 bodě 28 uvedené směrnice v zásadě jako „platební služba pro odepsání částky transakce z účtu plátce, při níž podnět k platební transakci dává příjemce na základě souhlasu, který plátce udělil příjemci“ a pojem „plátce“ je definován v tomto čl. 4 bodě 7 zejména jako „fyzická nebo právnická osoba, která je majitelem platebního účtu a umožní platební příkaz z daného platebního účtu“.
Z těchto ustanovení vyplývá, že provádění inkasa z podnětu příjemce z účtu, jehož není majitelem, spadá pod pojem „platební služby“ uvedený v čl. 2 odst. 1 směrnice 2007/64, a to i v případě neexistence jakékoli související povinnosti mezi plátcem a příjemcem, pokud plátce jakožto majitel platebního účtu, z něhož byly odepsány příslušné částky, udělil svolení k takovému inkasu. Tato ustanovení však sama o sobě bez jakékoli zmínky v tomto smyslu neumožňují jednoznačně určit, zda pod tento pojem spadá provedení inkasa z podnětu příjemce z účtu, jehož není majitelem, i když majitel účtu, z něhož byly odepsány příslušné částky, svolení k takovému inkasu neudělil.
Za těchto podmínek je třeba se zaměřit na kontext, jehož je tento pojem „platební služby“ součástí, a na cíle sledované uvedenou směrnicí.
Pokud jde o kontext, je třeba konstatovat, že provádění inkasa z platebního účtu bez svolení jeho majitele nepatří mezi platební transakce, které článek 3 směrnice 2007/64 vylučuje z oblasti její působnosti.
Kromě toho je třeba uvést, že řada ustanovení směrnice 2007/64 má za cíl upravovat „neautorizované platební transakce“, což je pojem, který se podle čl. 54 odst. 1 a 2 uvedené směrnice týká transakcí prováděných bez svolení plátce. To platí i pro čl. 42 odst. 5 písm. d) této směrnice, který upřesňuje, že mezi informace a podmínky, které musí být poskytnuty nebo zpřístupněny uživateli platebních služeb při uzavření rámcové smlouvy, patří způsob, jakým musí tento uživatel poskytovateli platebních služeb oznámit jakoukoli neautorizovanou nebo nesprávně provedenou platební transakci, a lhůta, v jaké tak musí učinit, jakož i informace týkající se odpovědnosti poskytovatele platebních služeb za neautorizované platební transakce, neboť obdobná informační povinnost je ostatně vyžadována čl. 37 odst. 2 uvedené směrnice pro jednorázové platební transakce.
Nejprve je třeba uvést, že rovněž článek 58 směrnice 2007/64 se týká oznamování neautorizovaných nebo nesprávně provedených platebních transakcí. Dále, článek 59 této směrnice se v podstatě týká rozdělení důkazního břemene v případě, kdy uživatel platebních služeb odmítá, že by kdy udělil svolení k platební transakci, která byla provedena. Konečně, články 60 a 61 této směrnice upravují odpovědnost poskytovatele platebních služeb plátce, jakož i plátce v případě neautorizovaných platebních transakcí.
Pokud by však chybějící svolení majitele platebního účtu, z něhož byly odepsány příslušné částky, k provedení inkasa z tohoto účtu umožňovalo vyloučit takovou platební transakci z pojmu „platební služby“, uvedeného v čl. 2 odst. 1 směrnice 2007/64, a tudíž z oblasti její působnosti, byla by tato ustanovení v rozsahu, v jakém se týkají neautorizovaných platebních transakcí, zbavena veškerého smyslu a užitečného účinku.
Z kontextu, jehož je tento pojem součástí, tedy vyplývá, že musí být vykládán v tom smyslu, že zahrnuje provádění inkasa z podnětu příjemce z účtu, jehož není majitelem, i když k tomu majitel účtu, z něhož byly takto odepsány příslušné částky, neudělil svolení.
Tento výklad potvrzují cíle sledované směrnicí 2007/64. Body 3 a 4 jejího odůvodnění tak v zásadě uvádějí, že souběžná existence vnitrostátních předpisů a neúplného právního rámce Unie v oblasti trhů platebních služeb členských států vede k nejasnostem a nedostatku právní jistoty, pročež je nezbytně nutné stanovit moderní a soudržný právní rámec pro platební služby na úrovni Unie, který je neutrální, a tím zajistit rovné podmínky hospodářské soutěže pro všechny platební systémy s cílem zachovat možnost volby spotřebitele, což by mělo znamenat významný krok vpřed zejména z hlediska bezpečnosti a efektivnosti ve srovnání se současnými vnitrostátními systémy.
V tomto smyslu bod 31 odůvodnění této směrnice v podstatě uvádí, že v zájmu snížení rizik a důsledků neautorizovaných nebo nesprávně provedených platebních transakcí by uživatel platebních služeb měl poskytovatele platebních služeb co nejdříve informovat o veškerých sporech týkajících se takových transakcí. Bod 35 jejího odůvodnění rovněž uvádí, že je třeba přijmout ustanovení týkající se podílu na ztrátách v případě neautorizovaných platebních transakcí.
Kdyby však byly takové neautorizované platební transakce, jako je inkaso dotčené ve věci v původním řízení, vyloučeny z oblasti působnosti směrnice 2007/64, nejen že by některé z těchto bodů odůvodnění ztratily svůj význam, ale také by bylo ohroženo dosažení cílů sledovaných touto směrnicí, které jsou uvedeny v těchto bodech odůvodnění. Takové vyloučení by totiž zbavilo subjekty působící na tomto trhu ochrany, kterou jim uvedená směrnice zavedením ustanovení, která jednotným způsobem upravují na úrovni Unie určité důsledky neautorizovaných platebních transakcí, právě poskytuje, pokud se jedná o takové platební transakce.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 2 odst. 1 směrnice 2007/64 musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „platební služby“ ve smyslu tohoto ustanovení se vztahuje i na provedení inkasních plateb z podnětu jejich příjemce z platebního účtu, jehož není majitelem, aniž k tomu majitel účtu, z něhož byly odepsány příslušné částky, udělil svolení.
K druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 58 směrnice 2007/64 vykládán v tom smyslu, že pojem „uživatel platebních služeb“ ve smyslu tohoto článku se vztahuje i na majitele platebního účtu, z něhož bylo prováděno inkaso bez jeho svolení.
Tento článek 58 v zásadě stanoví, že uživatel platebních služeb získá od poskytovatele platebních služeb nápravu pouze v případě, že svému poskytovateli platebních služeb neprodleně po zjištění a nejpozději do třinácti měsíců ode dne odepsání částky z účtu oznámí všechny neautorizované nebo nesprávně provedené platební transakce vedoucí ke vzniku nároku, pokud poskytovatel platebních služeb splnil určité informační povinnosti, což není ve věci v původním řízení zpochybněno.
Pro účely směrnice 2007/64 její čl. 4 bod 10 definuje pojem „uživatel platebních služeb“ jako „fyzickou nebo právnickou osobu, která využívá platební službu jakožto plátce, příjemce nebo obojí“.
Je pravda, že s ohledem na znění pouze tohoto ustanovení, ve spojení s čl. 4 body 7 a 8 této směrnice, které se týkají pojmů „plátce“ a „příjemce“, majitel platebního účtu, z něhož byly odepsány příslušné částky bez jeho svolení, podle všeho nespadá pod tento pojem „uživatel platebních služeb“. Avšak jak bylo v podstatě konstatováno v bodě 48 tohoto rozsudku, provádění inkasa z platebního účtu, k němuž majitel účtu, z něhož byly odepisovány příslušné částky, neudělil své svolení, spadá pod pojem „platební služby“ uvedený v čl. 2 odst. 1 uvedené směrnice. Ze samotného znění uvedeného článku 58, jakož i z jeho nadpisu naproti tomu vyplývá, že má právě za cíl vztahovat se zejména na neautorizované platební transakce.
Za těchto podmínek musí být pojem „uživatel platebních služeb“ vykládán v tom smyslu, že se vztahuje i na majitele platebního účtu, z něhož bylo prováděno inkaso bez jeho svolení. Z týchž důvodů, jaké byly uvedeny v bodě 47 tohoto rozsudku, je takový výklad kromě toho v souladu s cíli sledovanými směrnicí 2007/64, které byly připomenuty v bodech 45 a 46 tohoto rozsudku.
S ohledem na předcházející úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že článek 58 směrnice 2007/64 musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „uživatel platebních služeb“ ve smyslu tohoto článku se vztahuje i na majitele platebního účtu, z něhož bylo prováděno inkaso bez jeho svolení.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 2 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/64/ES ze dne 13. listopadu 2007 o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES a 2006/48/ES a zrušuje směrnice 97/5/ES, musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „platební služby“ ve smyslu tohoto ustanovení se vztahuje i na provedení inkasních plateb z podnětu jejich příjemce z platebního účtu, jehož není majitelem, aniž k tomu majitel účtu, z něhož byly odepsány příslušné částky, udělil svolení.

2)
Článek 58 směrnice 2007/64 musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „uživatel platebních služeb“ ve smyslu tohoto článku se vztahuje i na majitele platebního účtu, z něhož bylo prováděno inkaso bez jeho svolení.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: portugalština.