CELEX: 62018CJ0830
Begäran om förhandsavgörande
Fri rörlighet för arbetstagare
Förordning (EU) nr 492/2011
Barn till gränsarbetare
Sociala förmåner
System för ersättning av skolskjutskostnader
Krav på bosättning i den aktuella delstaten i Tyskland
Barn som går i skola i den delstaten och är bosatta i en annan medlemsstat än den där skolan är belägen omfattas inte av systemet
Tyska medborgare som är bosatta i andra delstater i Tyskland omfattas inte av systemet

Begäran  om  förhandsavgörande  avser  tolkningen  av  artikel 7.2  i  Europaparlamentets  och  rådets  förordning  (EU) nr 492/2011  av  den  5 april 2011  om  arbetskraftens  fria  rörlighet  inom  unionen  (EUT L 141,  2011, s. 1).
Begäran  har  framställts  i  ett  mål mellan  PF  och  Landkreis  Südliche  Weinstraße  angående  frågan  huruvida  delstaten  Rheinland-Pfalz  är  skyldig  att  ersätta  kostnaderna  för  skolskjuts  för  barn  till  gränsarbetare.

Tillämpliga bestämmelser

Unionsrätt
I skälen 3–5  i  förordning nr 492/2011  anges  följande:
”(3)  Det  bör  fastställas  bestämmelser  som  gör  det  möjligt  att  uppnå  det  mål för  den  fria  rörligheten  som  uppställs  i  artiklarna 45  och  46  i  [EUF-fördraget].
(4)  Fri  rörlighet  utgör  en  grundläggande  rättighet  för  arbetstagare  och  deras  familjer.  …  Alla  arbetstagare  i  medlemsstaterna  bör  tillerkännas  rätten  att  utöva  den  verksamhet  de  valt  inom  unionen.
(5)  Denna  rättighet  bör  utan  diskriminering  få  åtnjutas  av  fast  anställda,  säsongarbetare  och  gränsarbetare  och  av  dem  som  är  verksamma  i  serviceyrkena.”
I  artikel 7.1  och  7.2  i  förordning nr 492/2011  anges  följande:
”1.  En  arbetstagare  som  är  medborgare  i  en  medlemsstat  får  inom  en  annan  medlemsstats  territorium  inte  på  grund  av  sin  nationalitet  behandlas  annorlunda  än  landets  egna  arbetstagare  i  fråga  om  anställnings-  och  arbetsvillkor,  speciellt  vad  avser  lön,  avskedande  och,  om  arbetstagaren  skulle  bli  arbetslös,  återinsättande  i  arbete  eller  återanställning.
2.  Arbetstagaren  ska  åtnjuta  samma  sociala  och  skattemässiga  förmåner  som  landets  medborgare.
…”
I  artikel 10  i  nämnda  förordning  anges  följande:
”Barnen  till  en  medborgare  i  en  medlemsstat  som  är  eller  har  varit  anställd  i  en  annan  medlemsstat  skall  ha  tillträde  till  denna  stats  allmänna  skolor,  lärlingsutbildning  och  yrkesskolekurser  på  samma  villkor  som  medborgarna  i  denna  stat,  om  barnen  bor  där.
Medlemsstaterna  ska  främja  alla  bemödanden  att  göra  det  möjligt  för  dessa  barn  att  delta  i  utbildningen  under  bästa  möjliga  förhållanden.”

Tysk

rätt
I  56 § punkt 1  i  Rheinland-pfälzisches  Schulgesetz  (delstaten  Rheinland-Pfalz  skollag)  (nedan  kallad  skollagen)  av  den  30 mars 2004  (GVBl.  RP  2004, s. 239),  i  dess  lydelse  enligt  artikel 10  i  lagen  av  den  16 februari 2016  (GVBl.  RP  2016, s. 37),  anges  följande:
”Skolplikt  omfattar  alla  barn  och  ungdomar  som  är  bosatta  eller  stadigvarande  vistas  i  Rheinland-Pfalz.  Detta  påverkar  inte  bestämmelser  i  folkrättsliga  avtal  och  internationella  avtal.”
I  69 §  i  skollagen,  angående  skolskjuts,  anges  följande:
”(1)  Det  åligger  förvaltningsdistrikten  och  städerna  som  en  obligatorisk  uppgift  som  omfattas  av  deras  självstyre  att  anordna  skolskjuts  för  elever  till  de  grundskolor  och  särskolor  som  ligger  inom  deras  område  om  eleverna  är  bosatta  i  Rheinland-Pfalz  och  det  inte  rimligen  kan  krävas  av  dem  att  de  ska  ta  sig  till  skolan  utan  att  använda  ett  färdmedel.
Denna  bestämmelse  ska  även  gälla  för  skolskjuts.
1.        till  den  närmast  belägna  högstadieskolan  …
Om  en  elev  går  på  en  skola  utanför  Rheinland-Pfalz  ska  förvaltningsdistriktet  eller  staden  inom  vars  område  eleven  är  bosatt  ersätta  transportkostnaderna.
(2)      Det  kan  inte  rimligen  krävas  av  en  elev  att  han  eller  hon  tar  sig  till  skolan  utan  att  använda  ett  färdmedel  om  vägen  är  särskilt  farlig  eller  om  den  kortaste  vägen  till  fots  som  inte  är  särskilt  farlig  mellan  hemadressen  och  grundskolan  är  längre  än  två kilometer,  eller  mellan  hemadressen  och  högstadieskolan  …  är  längre  än  fyra kilometer.  …
(3)      Om  eleven  går  på  en  annan  skola  än  den  närmast  belägna  skolan  enligt punkt 1  andra  stycket  led  1,  ersätts  skolskjutskostnader  endast  upp  till  det  belopp  som  skulle  ersättas  för  skolskjuts  till  den  närmaste  skolan.  När  den  närmast  belägna  skolan  ska  fastställas,  ska  endast  skolor  med  undervisning  i  det  i  första  hand  valda  främmande  språket  beaktas.  …
(4)      Uppgiften  ska  i  första  hand  fullgöras  genom  att  transportkostnader  för  användning  av  kollektiva  färdmedel  ersätts.  I  den  mån  som  skäliga  kollektivtrafikförbindelser  inte  föreligger  ska  skolbussar  användas.  Kostnader  för  andra  färdmedel  behöver  endast  ersättas  upp  till  det  belopp  som  skulle  uppkomma  enligt  första  meningen.”
I 5 § i Rheinland-pfälzisches Landesgesetz über den öffentlichen Personennahverkehr (delstaten Rheinland-Pfalz lag om lokal kollektivtrafik) av den 17 november 1995 (GVBl. RP  1995, s. 450),  i  dess  lydelse  enligt  artikel 12  i  lagen  av  den  22 december 2015  (GVBl.  RP  2015, s. 516),  anges  följande:
”Förvaltningsdistrikten  och  städerna  ska  vara  huvudmän  för  den  lokala  kollektivtrafiken  i  den  mening  som  avses  i  1 § punkt 2  led  1.  Förvaltningsdistrikten  och  städerna  ska  fullgöra  denna  uppgift  som  en  del  av  sitt  självstyre  inom  ramen  för  sin  ekonomiska  kapacitet.  …”

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
PF,  som  är  tysk  medborgare,  är  bosatt  i  Frankrike  med  sina  föräldrar,  vilka  också  är  tyska  medborgare.  Han  är  elev  i  en  gymnasieskola  i  Landkreis  Südliche  Weinstraße  (förvaltningsdistriktet  Südliche  Weinstraße)  (nedan  kallat  förvaltningsdistriktet  eller  myndigheten)  i  delstaten  Rheinland-Pfalz  i  Tyskland.  PF:s  mors  arbetsplats  är  även  den  belägen  i  Tyskland.
Förvaltningsdistriktet  ersatte  PF:s  kostnader  för  skolskjuts  till  och  med  skolåret  2014–2015.  Inför  skolåret  2015–2016  meddelade  förvaltningsdistriktet  emellertid,  genom  beslut  av  den  16 juni 2015,  att  PF:s  kostnader  för  skolskjuts  inte  längre  skulle  ersättas,  i  enlighet  med  gällande  lagbestämmelser  i  delstaten  Rheinland-Pfalz.  Förvaltningsdistriktet  motiverade  beslutet  med  att  det  i  delstaten  Rheinland-Pfalz  lagstiftning  föreskrivs  att  förvaltningsdistrikten  endast  är  skyldiga  att  organisera  skolskjuts  för  elever  som  är  bosatta  i  den  delstaten.
PF  begärde  omprövning  av  förvaltningsdistriktets  beslut,  men  myndigheten  beslutade  efter  omprövning  att  inte  ändra  sitt  beslut.  PF  överklagade  omprövningsbeslutet  till  Verwaltungsgericht  Neustadt  an  der  Weinstraße  (Förvaltningsdomstolen  i  Neustadt  an  der  Weinstraße,  Tyskland).  Denna  domstol  biföll  överklagandet  med  motiveringen  att  PF,  i  egenskap  av  barn  till  en  gränsarbetare,  hade  rätt  till  ersättning  för  sina  skolskjutskostnader  enligt  artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011.
Förvaltningsdistriktet  överklagade  domen  till  den  hänskjutande  domstolen,  Oberverwaltungsgericht  Rheinland-Pfalz  (Förvaltningsöverdomstolen  i  Rheinland-Pfalz,  Tyskland).  Den  hänskjutande  domstolen  önskar  i  detta  sammanhang  få  klarhet  i  huruvida  en  bestämmelse  som  69 § punkt 1  andra  stycket  led  1  i  skollagen  strider  mot  artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011.
Den  hänskjutande  domstolen  anser  nämligen  att  sistnämnda  bestämmelse  är  tillämplig  i  det  mål som  den  har  att  avgöra.  Den  anser  att  den  ersättning  för  skolskjutskostnader  som  är  aktuell  i  det  nationella  målet  utgör  en  social  förmån  i  den  mening  som  avses  i  artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011.  Vidare  har  den  hänskjutande  domstolen  anfört  att  enligt  domen  av  den  12 maj 1998,  Martínez  Sala  (C‑85/96,  EU:C:1998:217, punkt 25),  berörs  samtliga  förmåner  –  oavsett  om  de  är  knutna  till  ett  anställningsavtal  eller  inte  –  som  i  allmänhet  tillerkänns  arbetstagare  som  är  medborgare  i  en  medlemsstat  på  grund  av  deras  objektiva  ställning  som  arbetstagare  eller  enbart  på  grund  av  att  de  är  bosatta  i  den  medlemsstaten,  och  vars  utsträckning  till  att  även  gälla  arbetstagare  som  är  medborgare  i  andra  medlemsstater  kan  antas  underlätta  deras  rörlighet.
Den  hänskjutande  domstolen  vill  emellertid  få  klarhet  i  huruvida  den  nationella  åtgärd  som  är  i  fråga  i  det  nationella  målet  medför  en  indirekt  diskriminering  av  migrerande  arbetstagare,  i  den  mening  som  avses  i  artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011.
Den  har  i  det  avseendet  bland  annat  anfört  att  det  i  tidigare  mål där  EU-domstolen  har  haft  att  pröva  bosättningskrav  har  varit  fråga  om  krav  som  omfattar  hela  den  berörda  medlemsstatens  territorium.  Eftersom  bosättningskravet  i  det  nu  aktuella  målet  är  begränsat  till  en  del  av  Tyskland  anser  den  hänskjutande  domstolen  att  den  nationella  åtgärden  innebär  att  det  nästan  enbart  är  barn  till  arbetstagare  som  är  bosatta  i  den  medlemsstaten  som  undantas  från  rätten  till  den  sociala  förmån  som  är  i  fråga  i  det  nationella  målet,  medan  endast  ett  begränsat  antal  barn  till  migrerande  arbetstagare  berörs.
För  det  fall  att  den  nationella  åtgärden  emellertid  ska  anses  vara  indirekt  diskriminerande,  önskar  den  hänskjutande  domstolen  få  klarhet  i  huruvida  åtgärden  kan  motiveras  av  ett  tvingande skäl av  allmänintresse,  i  förevarande  fall  behovet  av  att  säkerställa  en  effektiv  organisation  av  skolsystemet.  Detta  legitima  mål omfattas  av  skolplikten,  vilken  har  till  syfte  att  säkerställa  rätten  till  utbildning  enligt  artikel 26  i  den  allmänna  förklaringen  om  de  mänskliga  rättigheterna,  som  antogs  av  Förenta  nationernas  generalförsamling  den  10 december 1948,  och  enligt  artikel 14  i  Europeiska  unionens  stadga  om  de  grundläggande  rättigheterna  (nedan  kallad  stadgan).
Den  hänskjutande  domstolen  har  närmare  angett  att  det  finns  ett  oupplösligt  samband  mellan  organisationen  av  skolsystemet  och  territoriet,  vilket  gör  det  möjligt  att  motivera  bosättningskravet  i  den  nationella  lagstiftning  som  är  i  fråga  i  det  nationella  målet.  Den  har  i  detta  avseende  hänvisat  till  artikel 10  i  förordning nr 492/2011,  enligt  vilken  ett  krav  på  bosättning  i  den  aktuella  medlemsstaten  gäller  för  tillträde  till  denna  stats  allmänna  skolor,  såsom  EU-domstolen  konstaterade  i  domen  av  den  13 juni 2013,  Hadj  Ahmed  (C‑45/12,  EU:C:2013:390, punkt 31).
Den  hänskjutande  domstolen  har  vidare  angett  att  det  skulle  vara  svårt  att  upphäva  ett  sådant  bosättningskrav.  Om  det  är  fråga  om  en  elev  som  är  bosatt  i  en  annan  medlemsstat  än  den  där  elevens  skola  är  belägen,  skulle  det  nämligen  vara  svårt  att  fastställa  den  närmast  belägna  skolan  vid  beräkningen  av  ersättningen  för  skolskjutskostnaderna.
Mot  denna  bakgrund  beslutade  Oberverwaltungsgericht  Rheinland-Pfalz  (Förvaltningsöverdomstolen  i  Rheinland-Pfalz)  att  vilandeförklara  målet  och  att  ställa  följande  frågor  till  EU-domstolen:
”1.      Ska  artikel 7.2  i  [förordning nr 492/2011]  tolkas  på  så  sätt  att  en  bestämmelse  i  nationell  rätt,  som  innebär  att  skyldigheten  för  vissa  regionala  myndigheter  (Landkreise)  att  anordna  skolskjutsar  enbart  omfattar  personer  bosatta  i  den  delstat  (Bundesland)  som  myndigheterna  tillhör,  ska  anses  utgöra  indirekt  diskriminering,  även  om  det  på  grundval  av  de  faktiska  omständigheterna  står  klart  att  det  till  övervägande  del  är  personer  bosatta  i  resten  av  medlemsstatens  territorium  som  på  grund  av  nämnda  bosättningskrav  saknar  rätt  till  skolskjuts?
För  det  fall  att  fråga  1  ska  besvaras  jakande:
2.      Utgör  en  effektiv  organisation  av  skolsystemet  ett  tvingande  krav  av  allmänintresse  som  kan  motivera  indirekt  diskriminering?”

Den första frågan
Den  hänskjutande  domstolen  har  ställt  den  första  frågan  för  att  få  klarhet  i  huruvida  artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011  ska  tolkas  på  så  sätt  att  en  nationell  lagstiftning  som  uppställer  ett  krav  på  bosättning  i  den  aktuella  tyska  delstaten  för  att  det  ska  föreligga  en  rätt  till  ersättning  för  skolskjutskostnader  från  den  delstaten  utgör  en  indirekt  diskriminerande  åtgärd.
Vad  beträffar  svaret  på  denna  fråga  ska  det  för  det  första  påpekas  att  alla  unionsmedborgare  –  oavsett  bosättningsort  och  nationalitet  –  som  utnyttjar  rätten  till  fri  rörlighet  för  arbetstagare  och  som  förvärvsarbetar  i  en  annan  medlemsstat  än  den  där  de  är  bosatta  omfattas  av  tillämpningsområdet  för  artikel 45  FEUF,  vilket  är  en  bestämmelse  som  förordning nr 492/2011  är  avsedd  att  förverkliga  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  21 februari 2006,  Ritter-Coulais,  C‑152/03,  EU:C:2006:123, punkt 31).
En  medborgare  i  en  medlemsstat  som  flyttar  till  en  annan  medlemsstat  för  att  bosätta  sig  där  samtidigt  som  han  eller  hon  behåller  sin  anställning  i  den  förstnämnda  medlemsstaten  omfattas  således  av  EUF-fördragets  bestämmelser  om  fri  rörlighet  för  arbetstagare  och  därmed  av  förordning nr 492/2011  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  beträffande  rådets  förordning  (EEG) nr 1612/68  av  den  15 oktober 1968  om  arbetskraftens  fria  rörlighet  inom  gemenskapen  (EGT L 257,  1968, s. 2;  svensk  specialutgåva,  område 5, volym 1, s. 33),  som  upphävts  och  ersatts  av  förordning nr 492/2011,  dom  av  den  18 juli 2007,  Hartmann,  C‑212/05,  EU:C:2007:437, punkt 19).
Vidare  ska  det  erinras  om  att  förordning nr 492/2011  gäller  för  gränsarbetare.  Detta  framgår  av skälen 4  och  5  i  förordningen,  där  det  anges  att  alla  arbetstagare  i  medlemsstaterna  bör  tillerkännas  rätten  att  utöva  den  verksamhet  de  valt  inom  unionen  utan  diskriminering  mellan  fast  anställda,  säsongarbetare,  gränsarbetare  eller  dem  som  är  verksamma  i  serviceyrkena.  På  samma  sätt  hänvisar  artikel 7  i  förordning nr 492/2011  –  till  vilken  innehållet  i  artikel 7  i  förordning nr 1612/68  har  överförts  ordagrant  –  utan  förbehåll  till  ”arbetstagare  som  är  medborgare  i  en  medlemsstat”  (dom  av  den  27 november 1997,  Meints,  C‑57/96,  EU:C:1997:564, punkt 50,  och  dom  av  den  18 juli 2007,  Geven,  C‑213/05,  EU:C:2007:438, punkt 15).
Härtill  kommer  att  det  följer  av  domstolens  praxis  att  en  medborgare  i  en  medlemsstat  som  har  flyttat  till  en  annan  medlemsstat  för  att  bosätta  sig  där,  samtidigt  som  han  eller  hon  behåller  sin  anställning  i  den  förstnämnda  medlemsstaten,  och  som  sedan  flytten  till  den  andra  medlemsstaten  utövar  sin  yrkesverksamhet  som  gränsarbetare  ska  anses  utgöra  en  migrerande  arbetstagare  vid  tillämpningen  av  förordning nr 492/2011  (se,  beträffande  förordning nr 1612/68,  som  upphävts  och  ersatts  av  förordning nr 492/2011,  dom  av  den  18 juli 2007,  Hartmann,  C‑212/05,  EU:C:2007:437, punkt 20).
Vad  beträffar  det  nu  aktuella  fallet  kan  det  konstateras  att  det  nationella  målet  rör  en  tysk  medborgare  som  arbetar  i  Tyskland  men  är  bosatt  i  Frankrike.  Anknytningen  till  unionsrätten  består  följaktligen  i  att  den  aktuella  arbetstagaren  är  bosatt  i  en  annan  medlemsstat  än  den  där  hon  är  medborgare.  Eftersom  nämnda  arbetstagare  har  utövat  sin  rätt  till  fri  rörlighet,  har  hon  således  rätt  att  gentemot  den  medlemsstat  där  hon  är  medborgare  åberopa  förordning nr 492/2011,  som  syftar  till  att  genomföra  fri  rörlighet  för  arbetstagare  inom  unionen,  särskilt  artikel 7.2  i  den  förordningen.
För  det  andra  ska  det  påpekas  att  en  migrerande  arbetstagares  familjemedlemmar  indirekt  åtnjuter  den  rätt  till  likabehandling  som  arbetstagaren  tillerkänns  genom  artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011  (se,  beträffande  artikel 7.2  i  förordning nr 1612/68,  sedermera  artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011,  dom  av  den  20 juni 2013,  Giersch  m.fl.,  C‑20/12,  EU:C:2013:411, punkt 40).
Begreppet  social  förmån  i  artikel 7.2  i  förordningen  omfattar  samtliga  förmåner  –  oavsett  om  de  är  knutna  till  ett  anställningsavtal  eller  inte  –  som  i  allmänhet  tillerkänns  arbetstagare  som  är  medborgare  i  en  medlemsstat  enbart  på  grund  av  att  de  är  bosatta  i  den  medlemsstaten  och  vars  utsträckning  till  att  även  gälla  arbetstagare  som  är  medborgare  i  andra  medlemsstater  kan  antas  underlätta  deras  rörlighet  (se,  bland  annat,  dom  av  den  12 maj 1998,  Martínez  Sala,  C‑85/96,  EU:C:1998:217, punkt 25,  och  dom  av  den  20 juni 2013,  Giersch  m.fl.,  C‑20/12,  EU:C:2013:411, punkt 38).
Härav  följer  att  skolskjuts  för  en  familjemedlem  utgör  en  social  förmån  i  den  mening  som  avses  i  denna  bestämmelse.
För  det  tredje  ska  det  erinras  om  att  artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011  utgör  ett  särskilt  uttryck  –  på  det  specifika  området  för  beviljande  av  sociala  förmåner  –  för  principen  om  likabehandling  i  artikel 45  FEUF  och  ska  tolkas  på  samma  sätt  som  den  bestämmelsen  (se  dom  av  den  10 oktober 2019,  Krah,  C‑703/17,  EU:C:2019:850, punkt 21;  se  även,  beträffande  artikel 7.2  i  förordning nr 1612/68,  sedermera  artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011,  dom  av  den  20 juni 2013,  Giersch  m.fl.,  C‑20/12,  EU:C:2013:411, punkt 35).
Principen  om  likabehandling  i  artikel 45  FEUF  innebär  inte  endast  ett  förbud  mot  öppen  diskriminering  på  grund  av  nationalitet  utan  också  varje  form  av  dold  diskriminering  som,  med  tillämpning  av  andra  särskiljningskriterier,  i  praktiken  leder  till  samma  resultat  (se  dom  av  den  10 oktober 2019,  Krah,  C‑703/17,  EU:C:2019:850, punkt 23;  se  även,  beträffande  artikel 7.2  i  förordning nr 1612/68,  sedermera  artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011,  dom  av  den  20 juni 2013,  Giersch  m.fl.,  C‑20/12,  EU:C:2013:411, punkt 41  och  där  angiven  rättspraxis).
Domstolen  har  således  slagit  fast  att  ett  krav  på  bosättning  inom  det  nationella  territoriet  som  uppställs  i  nationell  lagstiftning  för  att  erhålla  vårdnadsbidrag  utgör  indirekt  diskriminering,  eftersom  ett  sådant  krav  till  sin  natur  innebär  en  risk  för  att  migrerande  arbetstagare  påverkas  i  högre  grad  än  landets  egna  arbetstagare  och  följaktligen  riskerar  att  särskilt  missgynna  migrerande  arbetstagare  (se,  beträffande  förordning nr 1612/68,  som  upphävts  och  ersatts  av  förordning nr 492/2011,  dom  av  den  18 juli 2007,  Hartmann,  C‑212/05,  EU:C:2007:437, punkterna 28–31).
Härav  följer  att  den  nu  aktuella  nationella  åtgärden,  som  uppställer  bosättning  i  den  aktuella  delstaten  i  Tyskland  som  krav  för  rätt  till  ersättning  för  skolskjutskostnader,  till  sin  natur  innebär  en  risk  för  att  gränsarbetare  som  är  bosatta  i  en  annan  medlemsstat  särskilt  missgynnas.  Åtgärden  utgör  således  indirekt  diskriminering,  som  är  förbjuden  enligt  artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011.
Den  omständigheten  att  även  tyska  arbetstagare,  som  är  bosatta  i  andra  delstater  i  Tyskland,  drabbas  av  åtgärden  föranleder  ingen  annan  bedömning.
När  det  väl  har  fastställts  att  den  nationella  lagstiftningen  till  sin  natur  riskerar  att  påverka  gränsarbetare  i  högre  grad  än  landets  egna  arbetstagare,  saknar  det  nämligen  betydelse  för  bedömningen  att  det  är  fråga  om  indirekt  diskriminering  att  den  nationella  åtgärden  i  förekommande  fall  påverkar  både  inhemska  medborgare  som  inte  uppfyller  det  aktuella  bosättningskravet  och  gränsarbetare.  För  att  en  åtgärd  ska  anses  vara  indirekt  diskriminerande  krävs  det  nämligen  inte  att  den  medför  att  samtliga  inhemska  medborgare  gynnas  eller  att  endast  gränsarbetare  men  inte  inhemska  medborgare  missgynnas  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  13 mars 2019,  Gemeinsamer  Betriebsrat  EurothermenResort  Bad  Schallerbach,  C‑437/17,  EU:C:2019:193, punkterna 31  och  32;  se  även,  beträffande  förordning nr 1612/68,  som  upphävts  och  ersatts  av  förordning nr 492/2011,  dom  av  den  20 juni 2013,  Giersch  m.fl.,  C‑20/12,  EU:C:2013:411, punkt 45).
Det  kan  vidare  konstateras  att  den  diskriminering  som  är  i  fråga  i  det  nationella  målet  grundar  sig  på  ett  krav  på  bosättning  i  en  del  av  en  medlemsstat  och  inte  på  ett  krav  på  medborgarskap  i  den  medlemsstaten.  Härav  följer  att  det  för  bedömningen  av  huruvida  det  föreligger  en  sådan  diskriminering  som  beskrivs  i punkterna 30  och  31  ovan  saknar  betydelse  att  även  inhemska  arbetstagare  som  är  bosatta  i  en  annan  delstat  i  Tyskland  diskrimineras  genom  detta  bosättningskrav.  Situationen  för  nyss  nämnda  arbetstagare  omfattas  i  förekommande  fall  av  begreppet  omvänd  diskriminering  och  beaktas  inte  i  unionsrätten  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  beslut  av  den  19 juni 2008,  Kurt,  C‑104/08,  ej  publicerat,  EU:C:2008:357, punkterna 22  och  23).
En  nationell  åtgärd  av  nu  aktuellt  slag  utgör  under  alla  omständigheter  ett  hinder  för  den  fria  rörligheten  för  arbetstagare  som  är  förbjudet  enligt  artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011,  eftersom  den,  även  om  den  tillämpas  utan  åtskillnad,  kan  hindra  eller  avskräcka  en  medborgare  i  en  medlemsstat  från  att  lämna  sin  ursprungsstat  för  att  utöva  sin  rätt  till  fri  rörlighet  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  15 december 1995,  Bosman,  C‑415/93,  EU:C:1995:463, punkt 96).
Mot  bakgrund  av  det  ovan  anförda  ska  den  första  frågan  besvaras  enligt  följande.  Artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011  ska  tolkas  på  så  sätt  att  en  nationell  lagstiftning  som  uppställer  ett  krav  på  bosättning  i  den  aktuella  tyska  delstaten  för  att  det  ska  föreligga  en  rätt  till  ersättning  för  skolskjutskostnader  från  den  delstaten  utgör  en  indirekt  diskriminerande  åtgärd,  eftersom  den  till  sin  natur  riskerar  att  påverka  gränsarbetare  i  högre  grad  än  landets  egna  arbetstagare.

Den andra frågan
Den  hänskjutande  domstolen  har  ställt  den  andra  frågan  för  att  få  klarhet  i  huruvida  artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011  ska  tolkas  på  så  sätt  att  behovet  av  att  säkerställa  en  effektiv  organisation  av  skolsystemet  utgör  ett  tvingande skäl av  allmänintresse  som  kan  motivera  en  nationell  åtgärd  som  utgör  indirekt  diskriminering.
Det  ska  erinras  om  att  indirekt  diskriminering  i  princip  är  förbjuden,  såvida  det  inte  finns  sakliga skäl för  den.  Sakliga skäl föreligger  om  särbehandlingen  är  ägnad  att  säkerställa  att  ett  legitimt  mål uppnås  och  att  den  inte  går  utöver  vad  som  är  nödvändigt  för  att  uppnå  detta  mål (dom  av  den  20 juni 2013,  Giersch  m.fl.,  C‑20/12,  EU:C:2013:411, punkt 46,  och  dom  av  den  10 juli 2019,  Aubriet,  C‑410/18,  EU:C:2019:582, punkt 29).
I  detta  avseende  har  domstolen  slagit  fast  att  en  åtgärd  som  vidtas  av  en  medlemsstat  för  att  säkerställa  en  hög  utbildningsnivå  hos  den  i  landet  bosatta  befolkningen  är  ett  legitimt  mål som  kan  utgöra  ett skäl för  indirekt  diskriminering,  och  att  främjandet  av  högre  studier  är  ett  mål av  allmänintresse  som  erkänns  på  unionsnivå  (se,  dom  av  den  20 juni 2013,  Giersch  m.fl.,  C‑20/12,  EU:C:2013:411, punkt 53  och  dom  av  den  10 juli 2019,  Aubriet,  C‑410/18,  EU:C:2019:582, punkt 31).
Härav  följer  att  det  mål som  den  hänskjutande  domstolen  har  hänvisat  till  i  förevarande  fall,  det  vill  säga  en  effektiv  organisation  av  skolsystemet,  såtillvida  den  är  förknippad  med  den  rätt  till  utbildning  som  garanteras  i  artikel 14  i  stadgan,  kan  utgöra  ett  legitimt  mål i  den  mening  som  avses  i  den  rättspraxis  som  det  erinrats  om  i punkt 39  ovan.
Det  kan  emellertid  konstateras  att  de  nationella  bestämmelser  som  är  i  fråga  i  det  nationella  målet  visserligen  förekommer  i  en  lag  om  organisationen  av  skolsystemet  i  delstaten  Rheinland-Pfalz,  men  de  avser  uteslutande  organisationen  av  skolskjuts  i  denna  delstat.  Den  omständigheten  att  det  i  69 §  skollagen  föreskrivs  att  om  en  elev  går  på  en  skola  utanför  Rheinland-Pfalz  ska  förvaltningsdistriktet  eller  staden  inom  vars  område  eleven  är  bosatt  ersätta  transportkostnaderna,  visar  i  sig  att  det  inte  föreligger  ett  exklusivt  samband  mellan  organisationen  av  skolskjuts  på  delstatsnivå  och  organisationen  av  skolsystemet  inom  denna  delstat.
Kommissionen  har  således  med  rätta  påpekat  att  de  nationella  bestämmelser  som  är  i  fråga  i  det  nationella  målet  inte  uppvisar  ett  tillräckligt  nära  samband  med  organisationen  av  skolsystemet  för  att  dessa  bestämmelser  ska  anses  eftersträva  ett  sådant  legitimt  mål.
Under  alla  omständigheter  kan  det  bosättningskrav  som  åberopats  gentemot  parterna  i  det  nationella  målet  inte  anses  oundgängligt  för  att  planera  och  organisera  skolskjutsen,  eftersom  andra  åtgärder  skulle  kunna  komma  i  fråga,  vilket  även  den  hänskjutande  domstolen  har  påpekat.  Vad  särskilt  gäller  beräkningen  av  de  kostnader  för  skolskjuts  som  ska  ersättas  skulle  ”den  plats  där  fågelvägen  mellan  den  faktiska  bostaden  och  den  närmaste  skolan  korsar  gränsen”  kunna  anses  utgöra  elevens  hemvist.
Det  ska  härvidlag  framhållas  att  den  omständigheten  att  det  skulle  vara  svårt  för  de  nationella  myndigheterna  att  genomföra  sådana  alternativa  åtgärder,  såsom  den  hänskjutande  domstolen  har  uppgett,  inte  i  sig  kan  rättfärdiga  ett  åsidosättande  av  en  grundläggande  frihet  som  garanteras  i  EUF-fördraget  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  26 maj 2016,  Kohll  och  Kohll-Schlesser,  C‑300/15,  EU:C:2016:361, punkt 59),  och  därför  inte  kan  motivera  ett  hinder  med  avseende  på  artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011.
Mot  bakgrund  av  ovanstående  överväganden  ska  den  andra  frågan  besvaras  enligt  följande.  Artikel 7.2  i  förordning nr 492/2011  ska  tolkas  på  så  sätt  att  praktiska  svårigheter  avseende  en  effektiv  organisation  av  skolskjuts  inom  en  delstat  inte  utgör  ett  tvingande skäl av  allmänintresse  som  kan  motivera  en  nationell  åtgärd  som  utgör  indirekt  diskriminering.

Rättegångskostnader
Eftersom  förfarandet  i  förhållande  till  parterna  i  det  nationella  målet  utgör  ett  led  i  beredningen  av  samma  mål,  ankommer  det  på  den  hänskjutande  domstolen  att  besluta  om  rättegångskostnaderna.  De  kostnader  för  att  avge  yttrande  till  domstolen  som  andra  än  nämnda  parter  har  haft  är  inte  ersättningsgilla.
Mot  denna  bakgrund  beslutar  domstolen  (nionde  avdelningen)  följande:
1)
Artikel 7.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 492/2011 av den 5 april 2011 om arbetskraftens fria rörlighet inom unionen ska tolkas på så sätt att en nationell lagstiftning som uppställer ett krav på bosättning i den aktuella tyska delstaten för att det ska föreligga en rätt till ersättning för skolskjutskostnader från den delstaten utgör en indirekt diskriminerande åtgärd, eftersom den till sin natur riskerar att påverka gränsarbetare i högre grad än landets egna arbetstagare.
2)
Artikel 7.2 i förordning nr 492/2011 ska tolkas på så sätt att praktiska svårigheter avseende en effektiv organisation av skolskjuts inom en delstat inte utgör ett tvingande skäl av allmänintresse som kan motivera en nationell åtgärd som utgör indirekt diskriminering.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk:  tyska.