CELEX: 62020CJ0024
Kumoamiskanne
Päätös (EU) 2019/1754
Euroopan unionin liittyminen alkuperänimityksistä ja maantieteellisistä merkinnöistä tehdyn Lissabonin sopimuksen Geneven asiakirjaan
SEUT 3 artiklan 1 kohta
Unionin yksinomainen toimivalta
SEUT 207 artikla
Yhteinen kauppapolitiikka
Immateriaalioikeuksien kaupalliset näkökohdat
SEUT 218 artiklan 6 kohta
Euroopan komission aloitevalta
Se, että Euroopan unionin neuvosto muuttaa komission ehdotusta
SEUT 293 artiklan 1 kohta
Sovellettavuus
SEU 4 artiklan 3 kohta, SEU 13 artiklan 2 kohta ja SEU 17 artiklan 2 kohta
SEUT 2 artiklan 1 kohta
Annetun toimivallan, toimielinten välisen tasapainon ja vilpittömän yhteistyön periaatteet

Euroopan komissio vaatii kanteellaan Euroopan unionin liittymisestä alkuperänimityksistä ja maantieteellisistä merkinnöistä tehdyn Lissabonin sopimuksen Geneven asiakirjaan 7.10.2019 annetun neuvoston päätöksen (EU) 2019/1754 (
EUVL 2019, L 271, s. 12
; jäljempänä riidanalainen päätös) osittaista kumoamista.
I

Asiaa koskevat oikeussäännöt
A

Kansainvälinen oikeus
1.

Pariisin yleissopimus
Teollisoikeuden suojelemista koskeva Pariisin yleissopimus allekirjoitettiin 20.3.1883 Pariisissa, sitä tarkistettiin viimeksi 14.7.1967 Tukholmassa ja muutettiin 28.9.1979 (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 828, nro 11851, s. 305; jäljempänä Pariisin yleissopimus). Kaikki Euroopan unionin jäsenvaltiot ovat kyseisen yleissopimuksen sopimuspuolia.
Pariisin yleissopimuksen 1 artiklassa määrätään muun muassa, että maat, joihin kyseistä yleissopimusta sovelletaan, muodostavat liiton teollisoikeuden suojelemiseksi ja että teollisoikeuden suojelu kohdistuu patentteihin, malleihin, merkkeihin, toiminimiin, alkuperää osoittaviin merkintöihin tai nimityksiin sekä vilpillisen kilpailun ehkäisemiseen.
Kyseisen yleissopimuksen 19 artiklan mukaan valtioilla, joihin yleissopimusta sovelletaan, on oikeus erikseen tehdä keskenään erityisiä sopimuksia teollisoikeuden suojelemiseksi.
2.

Lissabonin sopimus
Alkuperänimitysten suojaamisesta ja niiden kansainvälisestä rekisteröinnistä tehty Lissabonin sopimus allekirjoitettiin 31.10.1958, ja sitä tarkistettiin Tukholmassa 14.7.1967 ja muutettiin 28.9.1979 (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 828, nro 13172, s. 205; jäljempänä Lissabonin sopimus). Se on Pariisin yleissopimuksen 19 artiklassa tarkoitettu erityinen sopimus, johon voivat liittyä kaikki kyseisen yleissopimuksen sopimuspuolet.
Lissabonin sopimuksen sopimuspuolten joukossa on seitsemän unionin jäsenvaltiota eli Bulgarian tasavalta, Tšekin tasavalta, Ranskan tasavalta, Italian tasavalta, Unkari, Portugalin tasavalta ja Slovakian tasavalta. Unioni ei sitä vastoin kuulu kyseiseen sopimukseen, sillä ainoastaan valtiot voivat liittyä siihen.
Lissabonin sopimuksen 1 artiklan mukaan sopimusvaltiot muodostavat erityisliiton (jäljempänä erityisliitto) Pariisin yleissopimuksella perustetun teollisoikeuden suojelemista koskevan liiton puitteissa sekä sitoutuvat suojaamaan alueillaan kyseisen sopimuksen mukaisesti muiden erityisliiton maiden tunnustamia ja suojaamia tuotteiden alkuperänimityksiä, jos kyseiset nimitykset on rekisteröity Maailman henkisen omaisuuden järjestön (WIPO) kansainvälisessä toimistossa.
3.

Geneven asiakirja
Alkuperänimityksistä ja maantieteellisistä merkinnöistä tehdyn Lissabonin sopimuksen Geneven asiakirjan (
EUVL 2019, L 271, s. 15
; jäljempänä Geneven asiakirja) 21 artiklassa, jonka otsikko on ”Lissabonin liiton jäsenyys”, määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet ovat saman erityisliiton jäseniä kuin valtiot, jotka ovat Lissabonin sopimuksen[, sellaisena kuin se oli 31.10.1958 annetussa alkuperäisessä versiossaan,] tai [Lissabonin sopimuksen, sellaisena kuin se on tarkistettuna Tukholmassa 14.7.1967 ja muutettuna 28.9.1979,] sopimuspuolia, riippumatta siitä ovatko ne Lissabonin sopimuksen[, sellaisena kuin se oli 31.10.1958 annetussa alkuperäisessä versiossaan,] tai [Lissabonin sopimuksen, sellaisena kuin se on tarkistettuna Tukholmassa 14.7.1967 ja muutettuna 28.9.1979,] sopimuspuolia.”
Geneven yleissopimuksen 22 artiklan, jonka otsikko on ”Erityisliiton yleiskokous”, 4 kohdassa määrätään seuraavaa:
”[Päätöksenteko yleiskokouksessa]
a)
Yleiskokous pyrkii tekemään päätöksensä yksimielisesti.
b)
Jos päätöstä ei saada aikaan yksimielisesti, käsiteltävänä olevasta asiasta päätetään äänestämällä. Tässä tapauksessa
(i.)
jokaisella sopimuspuolena olevalla valtiolla on yksi ääni, ja jokainen sopimuspuolena oleva valtio äänestää vain omasta puolestaan; ja
(ii.)
jokainen sopimuspuolena oleva hallitustenvälinen järjestö saa äänestää jäsenvaltioidensa sijasta sillä äänimäärällä, joka vastaa sen jäsenvaltioista tähän asiakirjaan liittyneiden valtioiden lukumäärää. Hallitustenvälinen järjestö ei osallistu äänestykseen, jos jokin sen jäsenvaltioista käyttää äänioikeuttaan ja päinvastoin.
– –”
Geneven yleissopimuksen 28 artiklan, jonka otsikko on ”Tämän asiakirjan sopimuspuoleksi tuleminen”, 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”[Liittymiskelpoisuus] Jollei 29 artiklasta ja tämän artiklan 2 ja 3 kohdasta muuta johdu,
(i.)
mikä tahansa valtio, joka on Pariisin yleissopimuksen osapuoli, voi allekirjoittaa tämän asiakirjan ja tulla sen sopimuspuoleksi;
(ii.)
– –
(iii.)
mikä tahansa hallitustenvälinen järjestö voi allekirjoittaa tämän asiakirjan ja tulla sen sopimuspuoleksi, jos ainakin yksi kyseisen hallitustenvälisen järjestön jäsenvaltioista on Pariisin yleissopimuksen osapuoli, edellyttäen, että kyseinen hallitustenvälinen järjestö ilmoittaa olevansa asianmukaisesti valtuutettu omien sisäisten menettelyjensä mukaisesti tulemaan tämän asiakirjan sopimuspuoleksi ja kansainvälisen järjestön perustamissopimuksen nojalla sovelletaan lainsäädäntöä, jonka nojalla maantieteellisille merkinnöille voi saada alueellisia suojanimityksiä.”
B

Unionin oikeus
1.

Riidanalainen päätös
Riidanalaisen päätöksen kuudennessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Jotta unioni voisi käyttää asianmukaisesti yksinomaista toimivaltaansa Geneven asiakirjan kattamilla aloilla ja suorittaa asianmukaisesti tehtävänsä kattavissa maataloustuotteiden alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen suojajärjestelmissään, unionin pitäisi liittyä Geneven asiakirjaan ja ryhtyä sen sopimuspuoleksi.”
Kyseisen päätöksen 1 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Hyväksytään Euroopan unionin liittyminen [Geneven asiakirjaan] unionin puolesta.”
Mainitun päätöksen 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioille annetaan lupa niin halutessaan tapauksen mukaan ratifioida Geneven asiakirja tai liittyä siihen unionin rinnalla unionin etujen mukaisesti ja kunnioittaen täysin sen yksinomaista toimivaltaa.”
Saman päätöksen 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Komissio edustaa SEU 17 artiklan 1 kohdan mukaisesti erityisliitossa unionia ja kaikkia jäsenvaltioita, jotka ratifioivat Geneven asiakirjan tai liittyvät siihen tämän päätöksen 3 artiklan mukaisesti. Unioni on vastuussa unionin ja niiden jäsenvaltioiden, jotka ratifioivat Geneven asiakirjan tai liittyvät siihen tämän päätöksen 3 artiklan mukaisesti, oikeuksien käyttämisen ja velvollisuuksien täyttämisen varmistamisesta.
– –
2.   Unioni äänestää erityisliiton yleiskokouksessa, ja jäsenvaltiot, jotka ovat ratifioineet Geneven asiakirjan tai liittyneet siihen, eivät käytä oikeuttaan äänestää.”
2.

Asetus (EU) 2019/1753
Unionin toimesta sen liityttyä alkuperänimityksistä ja maantieteellisistä merkinnöistä tehdyn Lissabonin sopimuksen Geneven asiakirjaan 23.10.2019 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2019/1753 (
EUVL 2019, L 271, s. 1
) 11 artiklan, jonka otsikko on ”Siirtymäsäännökset Lissabonin sopimuksen nojalla jo rekisteröityjä jäsenvaltioista peräisin olevia alkuperänimityksiä varten”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jokaisen sellaisen tuotteen alkuperänimityksen osalta, joka on peräisin Lissabonin sopimuksen osapuolena olevasta jäsenvaltiosta ja joka on suojattu jonkin tämän asetuksen 1 artiklassa tarkoitetun asetuksen nojalla, asianomaisen jäsenvaltion on Geneven asiakirjan 5 artiklan 2 kohdan ii alakohdassa tarkoitetun luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön pyynnöstä taikka Geneven asiakirjan 1 artiklan xvii alakohdassa määritellyn edunsaajan pyynnöstä tai omasta aloitteestaan pyydettävä joko
a)
kyseisen alkuperänimityksen kansainvälistä rekisteröintiä Geneven asiakirjan nojalla, jos asianomainen jäsenvaltio on ratifioinut Geneven asiakirjan tai liittynyt siihen [riidanalaisen päätöksen] 3 artiklassa tarkoitetun luvan nojalla; tai
b)
kyseisen alkuperänimityksen kansainväliseen rekisteriin kirjaamisen peruuttamista.
– –”
II

Asian tausta
Erityisliiton yleiskokous perusti syyskuussa 2008 työryhmän, jonka tehtävänä oli valmistella Lissabonin sopimuksen tarkistusta, jolla haluttiin parantaa sopimusta ja tehdä se houkuttelevammaksi mutta säilyttää samalla sopimuksen periaatteet ja tavoitteet.
Lissabonin sopimuksen sopimuspuolina olevien 28 valtion valtuuskunnat sekä kaksi niin kutsuttua ”erityisvaltuuskuntaa”, joista yksi oli unionin valtuuskunta, sekä eräät niin sanotut ”tarkkailijavaltuuskunnat” kutsuttiin osallistumaan kyseisen työryhmän laatiman Lissabonin tarkistettua sopimusta koskevan luonnoksen tarkastelua ja hyväksymistä varten Geneveen 11.–21.5.2015 koolle kutsuttuun diplomaattikokoukseen.
Komissio antoi unionin kyseiseen diplomaattikokoukseen osallistumista silmällä pitäen 30.3.2015 suosituksen Euroopan unionin neuvoston päätökseksi, jolla annettaisiin lupa neuvottelujen aloittamiselle alkuperänimityksiä ja maantieteellisiä merkintöjä koskevasta Lissabonin tarkistetusta sopimuksesta. Komissio kehotti suosituksessaan neuvostoa etenkin perustamaan päätöksensä SEUT 207 artiklaan sekä SEUT 218 artiklan 3 ja 4 kohtaan unionille SEUT 3 artiklan 1 kohdassa yhteisen kauppapolitiikan alalla annetun yksinomaisen toimivallan huomioon ottamiseksi.
Neuvosto antoi 7.5.2015 päätöksen 8512/15, jolla annettiin lupa neuvottelujen aloittamiselle alkuperänimityksiä ja maantieteellisiä merkintöjä koskevasta tarkistetusta Lissabonin sopimuksesta unionin toimivaltaan kuuluvissa kysymyksissä. Komission suosituksesta poiketen kyseinen päätös perustui SEUT 114 artiklaan sekä SEUT 218 artiklan 3 ja 4 kohtaan.
Edellä 17 kohdassa mainittu diplomaattikokous hyväksyi 20.5.2015 Geneven asiakirjan, joka avattiin allekirjoitettavaksi seuraavana päivänä. Kyseisen asiakirjan 28 artiklan 1 kohdan iii alakohdan mukaan mikä tahansa hallitustenvälinen järjestö voi allekirjoittaa mainitun asiakirjan ja tulla sen sopimuspuoleksi.
Unionin tuomioistuin totesi 25.10.2017 antamassaan tuomiossa komissio v. neuvosto (Lissabonin tarkistettu sopimus) (
C‑389/15
,
EU:C:2017:798
), että Geneven asiakirjaa koskevat neuvottelut kuuluvat unionille SEUT 207 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun yhteisen kauppapolitiikan alalla SEUT 3 artiklan 1 kohdassa annetun yksinomaisen toimivallan piiriin. Unionin tuomioistuin kumosi siten päätöksen 8512/15 mutta pysytti sen vaikutukset siihen saakka, kunnes uusi SEUT 207 ja SEUT 218 artiklaan perustuva neuvoston päätös on tullut voimaan kohtuullisessa ajassa, joka ei saa ylittää kuutta kuukautta kyseisen tuomion julistamispäivästä.
Neuvosto noudatti kyseistä tuomiota antamalla 5.3.2018 SEUT 207 artiklan, luettuna yhdessä SEUT 218 artiklan 3 ja 4 kohdan kanssa, nojalla päätöksen (EU) 2018/416 (
EUVL 2018, L 75, s. 23
) luvan antamisesta aloittaa neuvottelut alkuperänimityksiä ja maantieteellisiä merkintöjä koskevasta tarkistetusta Lissabonin sopimuksesta.
Komissio esitti 27.7.2018 ehdotuksen neuvoston päätökseksi unionin liittymisestä alkuperänimityksistä ja maantieteellisistä merkinnöistä tehdyn Lissabonin sopimuksen Geneven asiakirjaan (asiakirja COM(2018) 350 final) SEUT 207 artiklan ja SEUT 218 artiklan 6 kohdan a alakohdan nojalla. Koska unionilla oli yksinomainen toimivalta neuvotella kyseisestä asiakirjasta, ehdotuksessa lähdettiin siitä, että ainoastaan unioni liittyy siihen.
Neuvosto toimitti 15.3.2019 Euroopan parlamentille luonnoksen neuvoston päätökseksi unionin liittymisestä Geneven asiakirjaan, jossa annetaan kaikille jäsenvaltioille niin halutessaan lupa liittyä kyseiseen asiakirjaan unionin rinnalla. Parlamentti hyväksyi päätösluonnoksen 16.4.2019.
Koska komissio ei tukenut mainittua luonnosta, neuvosto antoi 7.10.2019 riidanalaisen päätöksen yksimielisesti SEUT 293 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
Kyseisen päätöksen tekemistä koskevaan neuvoston pöytäkirjaan kirjatussa lausumassaan komissio yhtäältä kiisti mahdollisuuden antaa kaikille jäsenvaltioille niin halutessaan lupa ratifioida Geneven asiakirja tai liittyä siihen yhdessä unionin kanssa ja toisaalta ilmoitti olevansa valmis hyväksymään sen, että Lissabonin sopimuksen sopimuspuolina pitkään olleet seitsemän jäsenvaltiota, jotka olivat jo rekisteröineet useita immateriaalioikeuksia kyseisen sopimuksen nojalla, saisivat luvan liittyä Geneven asiakirjaan unionin etujen mukaisesti.
Unioni liittyi Geneven asiakirjaan 26.11.2019.
III

Asianosaisten ja väliintulijoiden vaatimukset sekä menettely unionin tuomioistuimessa
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen 3 artiklan
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen 4 artiklan siltä osin kuin siinä viitataan jäsenvaltioihin tai toissijaisesti kumoaa kyseisen 4 artiklan kokonaisuudessaan, jos viittauksia jäsenvaltioihin ei voida erottaa mainitun artiklan muista osista
–
pysyttää riidanalaisen päätöksen kumottujen osien vaikutukset, erityisesti sen, että Lissabonin sopimuksen sopimuspuolina tällä hetkellä olevat jäsenvaltiot käyttävät ennen tuomion antamispäivää 3 artiklassa annettua lupaa, siihen asti, kunnes neuvoston päätös tulee voimaan, minkä pitää tapahtua kohtuullisen ajan kuluessa ja ennen kuin kuusi kuukautta on kulunut tuomion julistamisesta, ja
–
velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto esitti unionin tuomioistuimen kirjaamoon 15.4.2020 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 151 artiklan 1 kohdan nojalla oikeudenkäyntiväitteen.
Komissio esitti huomautuksensa oikeudenkäyntiväitteestä 18.5.2020.
Unionin tuomioistuimen 6.10.2020 tekemällä päätöksellä oikeudenkäyntiväitteen tutkiminen yhdistettiin pääasian tutkimiseen.
Neuvosto vaatii, että unionin tuomioistuin
–
jättää kanteen kokonaan tutkimatta
–
toissijaisesti hylkää kanteen kokonaan perusteettomana ja
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Unionin tuomioistuimen presidentin 17.12.2020 antamilla päätöksillä Belgian kuningaskunta, Tšekin tasavalta, Helleenien tasavalta, Ranskan tasavalta, Kroatian tasavalta, Italian tasavalta, Unkari, Alankomaiden kuningaskunta, Itävallan tasavalta ja Portugalin tasavalta hyväksyttiin väliintulijoiksi tukemaan neuvoston vaatimuksia.
IV

Kanne
A

Tutkittavaksi ottaminen
1.

Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Neuvosto muistuttaa oikeudenkäyntiväitteensä, johon väliintulijoina olevat jäsenvaltiot pääasiallisesti liittyvät, tueksi, että unionin toimen osittainen kumoaminen on mahdollista vain, jos kumottavaksi vaaditut osat voidaan erottaa toimen muista osista.
Neuvosto väittää ensinnäkin riidanalaisen päätöksen 3 artiklaa koskevan kumoamisvaatimuksen osalta, ettei kyseistä artiklaa voida irrottaa muusta päätöksestä ilman, että päätöksen asiasisältö muuttuu. Yhtäältä mainitulla 3 artiklalla, luettuna yhdessä mainitun päätöksen 1 artiklan kanssa, jolla hyväksytään unionin liittyminen Geneven asiakirjaan, pyritään neuvoston mukaan varmistamaan se, että unioni voi käyttää asianmukaisesti yksinomaista ulkoista toimivaltaansa kyseisen asiakirjan kattamilla aloilla, antamalla unionille äänioikeus erityisliiton yleiskokouksessa. Koska jokaisella Geneven asiakirjan sopimuspuolena olevalla hallitustenvälisellä järjestöllä voi kyseisen asiakirjan 22 artiklan 4 kohdan b alakohdan ii alakohdan mukaan olla vain yhtä monta ääntä kuin sen jäsenvaltioista kyseiseen asiakirjaan liittyneillä valtioilla on ääniä, riidanalaisen päätöksen 3 artiklan kumoaminen poistaisi unionilta äänioikeuden yleiskokouksessa ja siten mahdollisuuden käyttää asianmukaisesti yksinomaista toimivaltaansa Geneven asiakirjan kattamilla aloilla, minkä seurauksena kyseisen päätöksen jäljelle jäävä sisältö olisi ristiriidassa sen kohteen ja tavoitteen kanssa.
Toisaalta neuvosto katsoo, että koska riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa sallitaan se, että Lissabonin sopimuksen sopimuspuolina olevat seitsemän unionin jäsenvaltiota voivat tulla Geneven asiakirjan sopimuspuoliksi, kyseisessä artiklassa taataan kyseisissä jäsenvaltioissa Lissabonin sopimuksen nojalla jo rekisteröityjen alkuperänimitysten suojan aiemmuus ja jatkuvuus.
Lisäksi neuvosto katsoo, että komission vaatimus kyseisen päätöksen kumottavien osien vaikutusten pysyttämisestä kyseisten jäsenvaltioiden osalta osoittaa, että mainitun päätöksen 3 artiklaa ei voida erottaa saman päätöksen muista osista.
Toiseksi neuvosto väittää riidanalaisen päätöksen 4 artiklan niiden osien, joissa viitataan jäsenvaltioihin, kumoamista koskevan vaatimuksen osalta, että kyseisiä osia ei voida erottaa päätöksen 3 artiklasta eikä kyseistä vaatimusta voida siten ottaa tutkittavaksi samoista syistä kuin ne, jotka esitettiin kyseisen 3 artiklan kumoamista koskevan vaatimuksen osalta.
Neuvoston oikeudenkäyntiväitettä tukeva Italian tasavalta lisää, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklassa asetettujen vaatimusten vastaisesti kannetta ei nostettu parlamenttia ja neuvostoa vastaan vaan ainoastaan neuvostoa vastaan, vaikka parlamentti hyväksyi riidanalaisen päätöksen SEUT 218 artiklan 6 kohdan a alakohdan iii alakohdan mukaisesti, kuten sen johdanto-osasta ilmenee. SEUT 218 artiklan 6 kohdassa tarkoitettu menettely on Italian tasavallan mielestä kuitenkin todellista neuvoston ja parlamentin yhteispäätösmenettelyä, koska neuvosto ei voi harkita ratkaisuja eikä antaa päätöstä ilman parlamentin hyväksyntää.
Komissio kiistää kyseiset argumentit ja väittää, että sen kanne voidaan ottaa tutkittavaksi.
2.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Neuvoston oikeudenkäyntiväitteen ratkaisemiseksi on aluksi tutkittava Italian tasavallan väite, jonka mukaan komission kanne on jätettävä tutkimatta sillä perusteella, että se on nostettu ainoastaan neuvostoa vastaan.
Tältä osin on muistutettava, että SEUT 263 artiklan mukainen kumoamiskanne on nostettava riidanalaisen toimen antanutta toimielintä vastaan ja että tällainen kanne on jätettävä tutkimatta, jos se on nostettu jotakin muuta toimielintä vastaan (tuomio 11.9.2003, Itävalta v. neuvosto,
C‑445/00
,
EU:C:2003:445
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa jo riidanalaisen päätöksen otsikosta ilmenee, että sen antaja on neuvosto, ja lisäksi on riidatonta, että kyseinen päätös annettiin SEUT 218 artiklan 6 kohdan nojalla, koska se koskee kansainvälisen sopimuksen tekemistä.
Kyseisen määräyksen mukaan ainoastaan neuvostolla on toimivalta päättää kansainvälisen sopimuksen tekemisestä. Kuten julkisasiamies on maininnut ratkaisuehdotuksensa 48 kohdassa, se, että SEUT 218 artiklan 6 kohdan toisen alakohdan a alakohdassa määrätään, että tietyissä tapauksissa neuvosto tekee tällaisen päätöksen parlamentin hyväksynnän saatuaan, ei ole omiaan saattamaan kyseistä toteamusta kyseenalaiseksi, koska tällaista hyväksyntää ei pidä sekoittaa itse sopimuksen tekemistä koskevaan toimeen, jonka antaa SEUT 218 artiklan 6 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan yksin neuvosto.
Niinpä on perusteltua, että riidanalaisen päätöksen allekirjoitti SEUT 297 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan – jonka mukaan muut kuin lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttävät toimet, joille ei ole osoitettu vastaanottajaa, allekirjoittaa sen toimielimen puheenjohtaja, joka ne on antanut – mukaisesti ainoastaan neuvoston puheenjohtaja, ja tällä allekirjoituksella yksilöidään siten kyseisen päätöksen antaja.
Italian tasavallan väite on siten hylättävä.
Neuvoston perustelujen osalta on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin toimen osittainen kumoaminen on mahdollista vain silloin, kun osat, joiden kumoamista on vaadittu, ovat sellaisia, että ne voidaan erottaa toimen muista osista. Tämä edellytys ei täyty, jos toimen osittaisella kumoamisella muutetaan sen pääsisältöä. Riidanalaisten säännösten tai määräysten erotettavuuden tarkistaminen edellyttää niiden ulottuvuuden tutkimista, jotta voidaan arvioida, merkitsisikö niiden kumoaminen riidanalaisen toimen hengen ja pääsisällön muuttamista (tuomio 16.7.2015, komissio v. neuvosto,
C‑425/13
,
EU:C:2015:483
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 9.11.2017, SolarWorld v. neuvosto,
C‑205/16 P
,
EU:C:2017:840
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on myös täsmentänyt, että kysymys siitä, muuttaisiko osittainen kumoaminen riidanalaisen toimen pääsisältöä, on objektiivinen eikä riidanalaisen toimen antaneen toimielimen poliittiseen tahtoon liittyvä subjektiivinen arviointiperuste (tuomio 26.4.2022, Puola v. parlamentti ja neuvosto,
C‑401/19
,
EU:C:2022:297
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten julkisasiamies on maininnut ratkaisuehdotuksensa 39 kohdassa, nyt käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen pääsisältönä on unionin liittyminen Geneven asiakirjaan, joka hyväksyttiin unionin puolesta kyseisen päätöksen 1 artiklalla.
Mainitun päätöksen johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa nimittäin todetaan, että ”jotta unioni voisi käyttää asianmukaisesti yksinomaista toimivaltaansa Geneven asiakirjan kattamilla aloilla ja suorittaa asianmukaisesti tehtävänsä kattavissa maataloustuotteiden alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen suojajärjestelmissään, unionin pitäisi liittyä Geneven asiakirjaan ja ryhtyä sen sopimuspuoleksi”.
Saman päätöksen 2 ja 5 artiklassa vahvistetaan liittymistä koskevat käytännön yksityiskohdat.
Kuten neuvosto itsekin myöntää, riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa annetaan jäsenvaltioille lupa niin halutessaan ratifioida Geneven asiakirja tai liittyä siihen ainoastaan mainitusta liittymisestä sen mukaan mahdollisesti seuraavien tiettyjen ongelmien ratkaisemiseksi. Kyseisen päätöksen 4 artiklassa täsmennetään unionin ja Geneven asiakirjan ratifioivien tai siihen erityisliiton puitteissa liittyvien jäsenvaltioiden edustamista sekä unionin vastuuta sen itsensä ja kyseisten jäsenvaltioiden mainittuun asiakirjaan perustuvien oikeuksien käyttämisestä ja niiden siihen perustuvien velvoitteiden noudattamisesta.
Kyseisillä 3 ja 4 artiklalla pyritään siten mahdollistamaan se, että jäsenvaltiot voivat niin halutessaan ratifioida Geneven asiakirjan tai liittyä siihen unionin rinnalla. Tällaisten liittymisten tai ratifioimisten vapaaehtoisuudesta seuraa, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklalla voi olla vaikutuksia tilanteessa, jossa yksikään jäsenvaltio ei käytä mainituissa 3 ja 4 artiklassa säädettyä mahdollisuutta.
Vaikka tällaisella tilanteella olisi neuvoston väittämällä tavalla varmasti vaikutuksia unionin mahdollisuuteen osallistua äänestykseen erityisliiton yleiskokouksessa sekä jäsenvaltioissa Lissabonin sopimuksen nojalla rekisteröityjen alkuperänimitysten suojan aiemmuuden ja jatkuvuuden turvaamiseen, se ei vaikuttaisi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan oikeudelliseen ulottuvuuteen eikä saattaisi siten kyseenalaiseksi unionin liittymistä Geneven asiakirjaan, mikä on edellä 49 kohdassa mainitun mukaisesti kyseisen päätöksen pääsisältö.
Tästä seuraa, että ne riidanalaisen päätöksen säännökset, joiden kumoamista komissio vaatii, voidaan erottaa päätöksen muista osista.
Toisin kuin neuvosto väittää, tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa sillä, että komissio on vaatinut, että tiettyjen sen kumottavaksi vaatimien riidanalaisen päätöksen osien vaikutukset pysytetään voimassa niiden jäsenvaltioiden osalta, jotka ovat Lissabonin sopimuksen sopimuspuolia. Tällä seikalla ei nimittäin ole mitään vaikutusta kyseisen päätöksen kumottavaksi vaadittujen säännösten erotettavuuteen eikä siten siihen, voidaanko kanne ottaa tutkittavaksi.
Neuvoston esittämä oikeudenkäyntiväite on edellä mainitun perusteella hylättävä.
B

Asiakysymys
Komissio vetoaa kanteensa tueksi kahteen kanneperusteeseen.
1.

Ensimmäinen kanneperuste
Ensimmäinen kanneperuste koskee SEUT 218 artiklan 6 kohdan ja SEUT 293 artiklan 1 kohdan rikkomista sekä SEU 13 artiklan 2 kohdassa vahvistetun annetun toimivallan periaatteen, toimielinten välisen tasapainon periaatteen ja komission aloiteoikeuden loukkaamista.
a)

Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Komissio väittää ensinnäkin, ettei se ole ehdottanut, että jäsenvaltiolle annetaan lupa ratifioida Geneven asiakirja tai liittyä siihen, eikä missään tapauksessa hyväksynyt tätä, vaan se on ainoastaan ehdottanut unionin liittymistä kyseiseen asiakirjaan. Vaikka neuvosto voi SEUT 293 artiklan 1 kohdan mukaan muuttaa komission ehdotusta yksimielisesti, nyt käsiteltävässä tapauksessa ei ole ehdotettu, että jäsenvaltioille annetaan lupa ratifioida Geneven asiakirja tai liittyä siihen, eikä siten ole ollut ehdotusta, jota olisi voitu muuttaa. Päinvastainen tulkinta merkitsisi sitä, että neuvosto voisi yksimielisesti tehdä mitä tahansa lisäyksiä komission ehdotukseen sen kohteesta riippumatta. Oikeuskäytännössä edellytetään komission mukaan kuitenkin, että muutoksia sen ehdotukseen analysoidaan kyseisen ehdotuksen ”kohteen” ja ”tavoitteen” valossa. Kun neuvosto lisäsi unionin liittymiseen jäsenvaltioiden liittymistä koskevan yleisen valtuutuksen, se teki todellisuudessa samalla ”muodollisella” toimella toisen erillisen päätöksen, joka ei ollut sisältynyt komission ehdotukseen.
Toiseksi komissio kiistää vastauskirjelmässään ne syyt, joihin neuvosto vetoaa perustellakseen komission ehdotuksen muuttamisen, eli tarpeen varmistaa unionin äänioikeus erityisliiton yleiskokouksessa ja säilyttää Lissabonin sopimuksen nojalla rekisteröityjen alkuperänimitysten suojan aiemmuus ja jatkuvuus niissä seitsemässä jäsenvaltiossa, jotka olivat jo kyseisen sopimuksen sopimuspuolia.
Yhtäältä sillä, että jäsenvaltioille annettaisiin lupa ratifioida Geneven toimi tai liittyä siihen, ei komission mukaan taata kyseisen mahdollisuuden käyttämistä eikä siten myöskään unionin äänioikeutta erityisliiton yleiskokouksessa. Joka tapauksessa äänioikeuksien merkitystä ei sen mielestä pidä yliarvioida. Erityisliiton yleiskokous lausuu nimittäin ainoastaan hallinnollisista kysymyksistä ja useimmissa tapauksissa yksimielisesti.
Toisaalta komissio mainitsee Lissabonin sopimuksen nojalla rekisteröityjen alkuperänimitysten suojan aiemmuuden ja jatkuvuuden osalta, että sovellettavia sääntöjä voidaan tulkita siten, että kyseiset alkuperänimitykset voidaan ottaa huomioon. Joka tapauksessa tämän kysymyksen osalta, joka koskee vain Lissabonin sopimuksen sopimuspuolina olevia seitsemää jäsenvaltiota, riittää, että ne eivät liity Geneven asiakirjaan, jotta Lissabonin sopimusta sovelletaan niiden osalta edelleen ja tällainen aiemmuus ja tällainen jatkuvuus taataan.
Italian tasavalta väittää aluksi, että ensimmäinen kanneperuste on perusteeton, koska SEUT 293 artiklan 1 kohtaa ei voida soveltaa SEUT 218 artiklassa tarkoitettuun menettelyyn. Sen mukaan viimeksi mainitusta artiklasta nimittäin ilmenee, että siinä tarkoitetun menettelyn taustalla on neuvoston päätös, joka annetaan sellaisen komission ”suosituksen” perusteella, joka ei SEUT 288 artiklan mukaan ole sitova toimi. Neuvostolla on siis sopimuksesta neuvottelemista ja myöhemmin sopimuksen tekemistä koskevan komission suosituksen osalta laaja toimivalta hyväksyä tai hylätä suositus taikka muuttaa sitä. Erityisesti sopimuksen tekemistä koskevaan päätökseen sovelletaan Italian tasavallan mukaan SEUT 218 artiklan 6 kohtaa, jonka mukaan neuvosto tekee tällaisen päätöksen ”neuvottelijan ehdotuksesta”. Komissio ei osallistu tällaiseen sopimuksen tekemistä koskevaan menettelyyn sellaisenaan vaan se on ainoastaan sopimuksen neuvottelijana. Niinpä komission mainitussa menettelyssä, joka on mukautettu kansainvälisten sopimusten erityiseen luonteeseen, esittämää ehdotusta ei voida rinnastaa SEUT 293 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun ehdotukseen.
Neuvoston mukaan unionin tuomioistuin on ensinnäkin oikeuskäytännössään todennut yhden muodollisen vaatimuksen ja yhden aineellisen vaatimuksen, joita neuvoston on noudatettava, kun se muuttaa SEUT 293 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua komission ehdotusta.
Muodollisen vaatimuksen osalta se mainitsee, että jos komissio ei hyväksy neuvoston tekemää muutosta, neuvoston on tehtävä ratkaisunsa yksimielisesti. Nyt käsiteltävässä tapauksessa neuvosto noudatti kyseistä muodollista vaatimusta muuttamalla komission ehdotusta yksimielisesti.
Aineellisen vaatimuksen osalta neuvosto katsoo, ettei neuvosto saa estää komission ehdotuksen tavoitteiden toteuttamista. Erityisesti ehdotukseen tehtyjen muutosten olisi sisällyttävä sen soveltamisalaan sellaisena kuin komissio on sen määrittänyt. Näin on silloin, kun neuvosto noudattaa komission aikomuksia eikä muuta ehdotuksen kohdetta tai tavoitetta.
Neuvosto esittää, että nyt käsiteltävässä tapauksessa komissio totesi edellä 23 kohdassa mainitun ehdotuksensa perusteluissa, että ”jotta unioni voisi käyttää täysimääräisesti yksinomaista toimivaltaansa – – Geneven asiakirjan osalta sekä suorittaa täysimääräisesti tehtävänsä kattavissa maataloustuotteiden maantieteellisten merkintöjen suojajärjestelmissään, EU:n pitäisi ryhtyä sopimuspuoleksi”. Se esittää myös, että riidanalaisen päätöksen johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa todetaan, että ”jotta unioni voisi käyttää asianmukaisesti yksinomaista toimivaltaansa Geneven asiakirjan kattamilla aloilla ja suorittaa asianmukaisesti tehtävänsä kattavissa maataloustuotteiden alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen suojajärjestelmissään, unionin pitäisi liittyä Geneven asiakirjaan ja ryhtyä sen sopimuspuoleksi”.
Neuvosto katsoo siten pysyneensä komission ehdotuksen ilmoitetun tavoitteen rajoissa. Neuvoston mukaan kyseinen tavoite olisi ilman ehdotuksen muuttamista jäänyt saavuttamatta kahdelta osin: yhtäältä unionilla ei olisi ollut äänioikeutta erityisliiton yleiskokouksessa ja toisaalta seitsemän Lissabonin sopimuksen sopimuspuolena olevan jäsenvaltion kyseisen sopimuksen nojalla rekisteröimien maantieteellisten merkintöjen aiemmuus olisi lakannut sen seurauksena, että unioni erityisliiton uutena osapuolena rekisteröi maantieteellisiä merkintöjä ex novo Geneven asiakirjan nojalla.
Toiseksi neuvosto väittää, että edellä 60 kohdassa esitetyn komission väitteen, jonka mukaan neuvoston päätöksen, jolla muutetaan komission ehdotusta, antaminen vastaa ehdotuksen puuttumista, hyväksyminen veisi neuvostolle SEUT 293 artiklan 1 kohdassa myönnetyltä muuttamisoikeudelta sisällön poistamalla kyseisen määräyksen tehokkaan vaikutuksen kokonaisuudessaan.
Kolmanneksi neuvosto huomauttaa, että toisin kuin komissio väittää, se ei tehnyt samalla ”muodollisella toimella” kahta päätöstä, joista toinen perustuu komission ehdotukseen ja toinen ei. Neuvoston mukaan sen riidanalaisen päätöksen 3 artiklaan tekemän muutoksen tarkoituksena ei ollut antaa jäsenvaltioille lupaa liittyä Geneven asiakirjaan, jotta ne voisivat käyttää toimivaltaansa, vaan antaa kyseisen ehdotuksen kohteelle ja tavoitteelle täysi vaikutus, jotta unioni voi toimia erityisliiton yleiskokouksessa tehokkaasti ja suojella jäsenvaltioiden etuja. Tässä yhteydessä neuvosto muistuttaa, että jäsenvaltioille annettuun lupaan liittyy se varaus, että unionin yksinomaista toimivaltaa kunnioitetaan täysimääräisesti. Lisäksi neuvosto muistuttaa antaneensa unionin ja niiden jäsenvaltioiden, jotka haluavat käyttää tätä lupaa, edustamisen komission tehtäväksi taatakseen unionin ja sen jäsenvaltioiden kansainvälisen edustuksen yhtenäisyyden.
Itävallan tasavalta huomauttaa tältä osin, ettei olisi mielekästä, että jäsenvaltioille annettaisiin lupa liittyä Geneven asiakirjaan kunnioittaen ehdottomasti unionin yksinomaista toimivaltaa mutta että unioni ei itse liittyisi siihen. Se nimittäin katsoo, että riidanalaisen päätöksen 4 artiklan mukaan unionin tehtävänä on huolehtia unionille ja Geneven asiakirjan ratifioineille tai siihen liittyneille jäsenvaltioille kuuluvien oikeuksien käyttämisestä ja niille kuuluvien velvollisuuksien noudattamisesta ja että vain unioni äänestää erityisliiton yleiskokouksessa, eivätkä Geneven asiakirjan ratifioineet tai siihen liittyneet jäsenvaltiot käytä äänioikeuttaan.
Neljänneksi neuvosto katsoo, että edellä 26 kohdassa mainittu komission lausuma, jonka mukaan se oli valmis hyväksymään sen, että Lissabonin sopimuksen osapuolina jo oleville seitsemälle jäsenvaltiolle, jotka ovat jo rekisteröineet useita immateriaalioikeuksia kyseisen sopimuksen nojalla, annetaan lupa liittyä Geneven asiakirjaan unionin edun mukaisesti, on tärkeä ainakin kolmesta syystä. Ensinnäkin komissio myöntää kyseisellä lausumalla, että neuvoston jäsenvaltioille – tai ainakin tietyille niistä – myöntämä lupa on unionin edun mukainen. Toiseksi komissio hyväksyy neuvoston mielestä implisiittisesti sen, että neuvosto voi panna luvan täytäntöön muuttamalla komission ehdotusta. Kolmanneksi se katsoo komission myöntävän, että tällainen lupa on mahdollinen unionin yksinomaiseen toimivaltaan kuuluvalla alalla.
Tšekin tasavalta ja Portugalin tasavalta kiistävät komission väitteen, jonka mukaan Lissabonin sopimusta sovelletaan edelleen seitsemään sen sopimuspuolena olevaan jäsenvaltioon, jos ne eivät liity Geneven asiakirjaan, mikä takaa siten jo rekisteröityjen maantieteellisten merkintöjen suojan jatkuvuuden. Ne nimittäin katsovat, että asetuksen 2019/1753 11 artiklassa säädetään Lissabonin sopimuksen nojalla jo rekisteröityjä jäsenvaltioiden alkuperänimityksiä koskevien siirtymäsäännösten osalta kyseisten alkuperänimitysten kansainvälisestä rekisteröinnistä Geneven asiakirjan nojalla sillä edellytyksellä, että asianomainen jäsenvaltio ratifioi Geneven asiakirjan tai liittyy siihen riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa tarkoitetun luvan nojalla.
b)

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisellä kanneperusteellaan komissio väittää lähinnä, että muuttamalla komission ehdotusta antamalla säännöksen, jossa jäsenvaltioille annetaan niin halutessaan lupa ratifioida Geneven asiakirja tai liittyä siihen, neuvosto toimi komission aloitteen ulkopuolella ja rikkoi siten SEUT 218 artiklan 6 kohtaa ja SEUT 293 artiklan 1 kohtaa sekä loukkasi SEU 13 artiklan 2 kohtaan perustuvaa toimielinten välistä tasapainoa.
1)

SEUT 293 artiklan 1 kohdan sovellettavuus
Aluksi on tutkittava Italian tasavallan esittämä väite, jonka mukaan SEUT 293 artiklan 1 kohtaa ei voida soveltaa riidanalaisen päätöksen kaltaiseen päätökseen, joka on tehty SEUT 218 artiklan 6 kohdan nojalla, koska SEUT 293 artiklan 1 kohtaa sovelletaan vain toimien antamiseen unionin sisäisen toiminnan yhteydessä.
SEUT 293 artiklan 1 kohdan sanamuodosta ilmenee, että jos neuvosto perussopimusten mukaan tekee ratkaisunsa komission ehdotuksesta, neuvosto saa muuttaa ehdotusta vain yksimielisesti lukuun ottamatta kyseisessä 293 artiklan 1 kohdassa mainituissa tietyissä EUT-sopimuksen määräyksissä tarkoitettuja tapauksia.
Yhtäältä SEUT 218 artikla ei kuulu kyseisiin määräyksiin.
Toisaalta on niin, kuten julkisasiamies on esittänyt olennaisilta osin ratkaisuehdotuksensa 61 kohdassa, että SEUT 293 artiklan 1 kohtaa sovelletaan kaikkiin unionin oikeudellisiin toimiin, jotka neuvosto antaa komission ehdotuksesta, riippumatta siitä, kuuluvatko kyseiset toimet unionin sisäiseen vai sen ulkoiseen toimintaan. Erityisesti on mainittava, ettei mikään kyseisen määräyksen sanamuodossa mahdollista sitä, että SEUT 218 artiklan 6 kohtaan perustuvan päätöksen antamista koskeva menettely jäisi sen soveltamisalan ulkopuolelle, kunhan neuvosto antaa tällaisen päätöksen komission ehdotuksesta.
On tosin totta, että SEUT 218 artiklan 6 kohdan mukaan neuvosto tekee päätöksen sopimuksen tekemisestä neuvottelijan ehdotuksesta.
Koska neuvosto oli SEUT 218 artiklan 3 kohdan nojalla nimennyt komission neuvottelijaksi, se antoi kyseisen päätöksen siten väistämättä komission ehdotuksesta.
Tästä seuraa, että SEUT 293 artiklan 1 kohtaa sovelletaan, jos neuvosto tekee päätöksen komission ehdotuksesta SEUT 218 artiklan 6 kohdan nojalla. Italian tasavallan esittämä väite on siten hylättävä.
2)

SEUT 293 artiklan 1 kohdan väitetty rikkominen
Sen arvioimiseksi, rikkoiko neuvosto nyt käsiteltävässä tapauksessa SEUT 293 artiklan 1 kohtaa, on muistutettava, että kyseistä määräystä on tulkittava SEU 13 artiklan 2 kohdan valossa, jonka mukaan kukin unionin toimielin toimii sille perussopimuksissa annetun toimivallan rajoissa sekä niissä määrättyjen menettelyjen, edellytysten ja tavoitteiden mukaisesti. Kyseinen määräys ilmentää toimielinten välisen tasapainon periaatetta, joka on yksi unionin toimielinrakenteen ominaispiirteistä ja joka edellyttää sitä, että kukin toimielin käyttää toimivaltaansa muiden toimielinten toimivaltaa kunnioittaen (tuomio 2.9.2021, EPSU v. komissio,
C‑928/19 P
,
EU:C:2021:656
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi SEU 13 artiklan 2 kohdassa määrätään, että toimielimet tekevät keskenään vilpitöntä yhteistyötä.
Tässä yhteydessä on mainittava, että SEU 17 artiklan 2 kohdan toisen virkkeen mukaan muut kuin lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttävät unionin toimet annetaan komission ehdotuksesta, kun perussopimuksissa niin määrätään.
Kuten edellä 80 ja 81 kohdassa muistutettiin, SEUT 218 artiklan 3 ja 6 kohdasta seuraa, että päätös kyseessä olevan kansainvälisen sopimuksen tekemisestä on annettava neuvottelijaksi nimetyn komission ehdotuksesta.
Unionin tuomioistuin on jo täsmentänyt, että komissiolle SEU 17 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä annettu aloitevalta ei rajoitu ehdotuksen tekemiseen. Kyseisen toimivallan nojalla komission, joka SEU 17 artiklan 1 kohdan mukaisesti ajaa unionin yleistä etua ja tekee tätä varten tarvittavat aloitteet, tehtäviin kuuluu nimittäin lähtökohtaisesti päättää, tekeekö se ehdotuksen vai ei, ja päättää sen kohteesta, tavoitteesta ja sisällöstä, ja sillä on – siihen saakka, kunnes neuvosto on tehnyt ratkaisunsa – valta muuttaa ehdotustaan ja jopa tarvittaessa peruuttaa se (ks. vastaavasti tuomio 14.4.2015, neuvosto v. komissio,
C‑409/13
,
EU:C:2015:217
,
ja
kohta).
Se, että komissio käyttää aloitevaltaansa, liittyy siten erottamattomasti sille SEU 17 artiklan 1 kohdassa annettuun yleisen edun ajamista koskevaan tehtävään.
Tähän aloitevaltaan on liitetty SEUT 293 artiklassa kaksi taetta.
Yhtäältä on niin, että – kuten edellä 77 kohdassa mainittiin – SEUT 293 artiklan 1 kohdassa määrätään, että jos neuvosto perussopimusten mukaan tekee ratkaisunsa komission ehdotuksesta, neuvosto saa muuttaa ehdotusta vain yksimielisesti lukuun ottamatta siinä mainituissa EUT-sopimuksen määräyksissä tarkoitettuja tapauksia.
Toisaalta SEUT 293 artiklan 2 kohdassa määrätään, että siihen saakka, kunnes neuvosto on tehnyt ratkaisunsa, komissio voi milloin tahansa unionin toimen antamiseen johtavan menettelyn aikana muuttaa ehdotustaan.
SEUT 293 artiklalla varmistetaan siten toimielinten välisen tasapainon periaatteen noudattaminen saattamalla tasapainoon muun muassa SEU 17 artiklan 2 kohtaan perustuva komission toimivalta ja SEU 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu neuvoston toimivalta, mikä merkitsee – kuten edellä 83 kohdassa mainittiin – sitä, että kukin toimielin käyttää toimivaltaansa muiden toimielinten toimivaltaa kunnioittaen.
Tästä seuraa muun muassa, että neuvoston muuttamisvalta ei voi olla niin laaja, että se voisi ottaa komission ehdotuksen huomioon sellaisella vääristyneellä tavalla, joka estäisi komission tavoittelemien päämäärien saavuttamisen ja tekisi siten tyhjäksi ehdotuksen tarkoituksen (ks. säädösehdotuksen peruuttamisen osalta 14.4.2015 annettu tuomio neuvosto v. komissio,
C‑409/13
,
EU:C:2015:217
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on todennut, että näin ei ole silloin, jos neuvoston komission ehdotukseen tekemillä muutoksilla ei poiketa kyseisen ehdotuksen kohteesta tai muuteta sen tavoitetta (ks. vastaavasti tuomio 30.5.1989, komissio v. neuvosto,
355/87
,
EU:C:1989:220
,
kohta ja tuomio 11.11.1997, Eurotunnel ym.,
C‑408/95
,
EU:C:1997:532
,
kohta).
Niinpä on tutkittava, vääristettiinkö neuvoston edellä 23 kohdassa tarkoitettuun komission ehdotukseen yksimielisesti tekemällä muutoksella, jolla toimeen sisällytettiin säännös, jossa jäsenvaltioille annetaan niin halutessaan lupa ratifioida Geneven asiakirja tai liittyä siihen, kyseisen ehdotuksen kohdetta tai tavoitetta tavalla, joka estäisi sillä tavoiteltujen päämäärien saavuttamisen.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että mainitun ehdotuksen kohteena oli yksinomaan unionin liittyminen Geneven asiakirjaan ja että saman ehdotuksen tavoitteena oli – kuten edellä 68 kohdassa mainituista ehdotuksen perusteluista ilmenee – mahdollistaa se, että unioni voi käyttää asianmukaisesti yksinomaista toimivaltaansa kyseisen asiakirjan kattamilla aloilla.
Tältä osin on mainittava ensinnäkin, että SEUT 3 artiklan 1 kohdan e alakohdassa unionille annetaan yksinomainen toimivalta yhteisen kauppapolitiikan alalla. SEUT 207 artiklan 1 kohdan mukaan kyseinen politiikka perustuu yhtenäisiin periaatteisiin muun muassa immateriaalioikeuksien kaupallisten näkökohtien alalla, ja sitä harjoitetaan unionin ulkoista toimintaa koskevien periaatteiden ja tavoitteiden mukaisesti.
Unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus täsmentää olennaisilta osin, että yhtäältä Geneven asiakirjan ensisijaisena tarkoituksena on helpottaa ja säännellä unionin ja kolmansien maiden välistä kauppaa ja että toisaalta se on omiaan vaikuttamaan suoraan ja välittömästi tähän kauppaan, joten sitä koskevat neuvottelut kuuluvat tämän yksinomaisen toimivallan piiriin (ks. vastaavasti tuomio 25.10.2017, komissio v. neuvosto (Tarkistettu Lissabonin sopimus),
C‑389/15
,
EU:C:2017:798
,
kohta).
Toiseksi SEUT 2 artiklan 1 kohdassa määrätään, että kun perussopimuksissa annetaan unionille yksinomainen toimivalta tietyllä alalla, ainoastaan unioni voi toimia lainsäätäjänä ja antaa oikeudellisesti sitovia toimia.
Kyseisessä määräyksessä lisätään kuitenkin, että jäsenvaltiot voivat toimia lainsäätäjinä ja antaa oikeudellisesti sitovia toimia tällaisella alalla ainoastaan unionin valtuuttamina.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että SEU 4 artiklan 1 kohdassa ja SEU 5 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettu annetun toimivallan periaate sekä SEU 13–SEU 19 artiklassa määritelty toimielinrakenne, jonka puitteissa unioni voi käyttää sille perussopimuksissa annettua toimivaltaa, ovat unionin ja sen oikeuden erityispiirteitä, jotka koskevat unionin perustuslaillista rakennetta (ks. vastaavasti lausunto 2/13 (Unionin liittyminen Euroopan ihmisoikeussopimukseen), 18.12.2014,
EU:C:2014:2454
,
kohta).
Päätös myöntää jäsenvaltioille tällainen lupa vaikuttaa unionille perussopimuksissa yksinomaisesti annetun toimivallan käyttöä koskeviin yksityiskohtaisiin sääntöihin mahdollistamalla sen, että jäsenvaltiot käyttävät perussopimuksissa unionille yksinomaisesti annettua toimivaltaa, jota unionin pitäisi lähtökohtaisesti käyttää yksin.
Tästä seuraa, että tällaisessa päätöksessä ilmaistaan täsmällinen poliittinen valinta yhtäältä sen vaihtoehdon, käyttääkö unioni yksin sille perussopimuksissa annettua yksinomaista toimivaltaa tietyllä alalla, ja toisaalta sen vaihtoehdon, valtuuttaako unioni jäsenvaltiot käyttämään tätä toimivaltaa, välillä.
Tällainen valinta kuuluu unionin yleistä etua koskevaan arviointiin, jonka komissio tekee määrittääkseen unionin edun ajamiseksi sopivimmat aloitteet ja johon SEU 17 artiklan 2 kohdassa komissiolle annettu aloitevalta liittyy erottamattomasti, kuten edellä 88 kohdassa täsmennettiin.
Niinpä neuvoston tekemä muutos, jolla jäsenvaltiot valtuutetaan käyttämään unionin yksinomaista toimivaltaa, vääristäisi komission ehdotuksen, jossa ilmaistaan valinta, jonka mukaan unioni yksin käyttää kyseistä toimivaltaa, tavoitteen.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa komission ehdotuksen tarkoituksena oli nimenomaan antaa unionille mahdollisuus liittyä Geneven asiakirjaan, jolla annettiin sille olennaisilta osin mahdollisuus päästä erityisliiton jäseneksi – kun taas Lissabonin sopimuksessa sallittiin ainoastaan valtioiden liittyminen – ja käyttää siten yksin yksinomaista toimivaltaansa Geneven asiakirjan kattamilla aloilla. Sen lisäksi, että ehdotuksessa ei tarkoitettu sallia sitä, että jäsenvaltiot niin halutessaan ratifioivat Geneven asiakirjan tai liittyvät siihen, komissio oli neuvottelujen aikana selvästi ilmaissut vastustavansa tällaista yleisluonteista lupaa, vaikka se ei vastustanutkaan seitsemän jäsenvaltion liittymistä, kuten edellä 26 kohdassa mainitusta lausumasta ilmenee.
Neuvoston tekemän muutoksen seurauksena kuitenkin annettiin riidanalaisen päätöksen 3 artikla, jossa jäsenvaltioille annettiin niin halutessaan mahdollisuus ratifioida Geneven asiakirja tai liittyä siihen.
Niinpä on pääteltävä, että muutoksella vääristetään komission ehdotuksen kohdetta ja tavoitetta.
Toisin kuin neuvosto väittää, tätä päätelmää ei voida saattaa kyseenalaiseksi sillä perusteella, että riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa tarkoitettu lupa myönnetään sillä varauksella, että unionin yksinomaista toimivaltaa kunnioitetaan täysimääräisesti, ja että kyseisen päätöksen 4 artiklan mukaan neuvosto antoi unionin ja niiden jäsenvaltioiden, jotka haluavat käyttää kyseistä lupaa, edustamisen komission tehtäväksi unionin kansainvälisen edustuksen yhtenäisyyden takaamiseksi.
Siitä huolimatta, että riidanalaisella päätöksellä asetetaan rajat Geneven asiakirjan ratifioineiden tai siihen liittyneiden jäsenvaltioiden kyseiseen asiakirjaan perustuvien oikeuksien käyttämiselle, käyttämällä kyseistä lupaa mainitut jäsenvaltiot käyttävät itsenäisinä kansainvälisen oikeuden oikeussubjekteina unionin rinnalla unionille kuuluvaa yksinomaista toimivaltaa, mikä estää unionia käyttämästä kyseistä toimivaltaa yksin.
Neuvoston tekemää muutosta ei voida perustella myöskään sen edellä 61–63 kohdassa esitellyillä väitteillä, jotka koskevat tarvetta varmistaa, että unionilla on äänioikeus erityisliiton yleiskokouksessa, ja säilyttää Lissabonin sopimuksen nojalla rekisteröityjen alkuperänimitysten suojan aiemmuus ja jatkuvuus niissä seitsemässä jäsenvaltiossa, jotka olivat jo Lissabonin sopimuksen sopimuspuolia.
Ne mahdolliset vaikeudet unionin yksinomaisen toimivallan käyttämisessä, joita unioni voi kohdata kansainvälisellä tasolla, tai sen käyttämisen seuraukset jäsenvaltioiden kansainvälisten sitoumusten kannalta eivät nimittäin sellaisenaan voi antaa neuvostolle oikeutta muuttaa komission ehdotusta siinä määrin, että sen kohde tai tavoite vääristyy, ja loukata näin toimielinten välistä tasapainoa, jonka noudattaminen SEUT 293 artiklalla pyritään varmistamaan.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että riidanalainen päätös annettiin SEUT 293 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä SEU 13 artiklan 2 kohdan kanssa, vastaisesti, joten ensimmäinen kanneperuste on hyväksyttävä.
2.

Toinen kanneperuste
Toinen kanneperuste koskee SEUT 2 artiklan 1 kohdan ja SEUT 207 artiklan rikkomista sekä perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä.
Koska komissio on esittänyt kyseisen kanneperusteen vain toissijaisesti ja koska ensimmäinen kanneperuste hyväksytään, toisesta kanneperusteesta ei ole tarpeen lausua.
Kaiken edellä esitetyn perusteella kanne on hyväksyttävä ja riidanalainen päätös on kumottava osittain komission vaatimusten mukaisesti. Erityisesti riidanalaisen päätöksen 4 artiklan osalta on todettava, että kyseinen artikla on komission ensisijaisten vaatimusten mukaisesti kumottava ainoastaan siltä osin kuin se sisältää viittauksia jäsenvaltioihin, koska kyseiset viittaukset voidaan erottaa mainitun artiklan muista osista.
C

Vaatimus riidanalaisen päätöksen vaikutusten pysyttämisestä
SEUT 264 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos kanne on perusteltu, unionin tuomioistuin kumoaa riidanalaisen toimen.
SEUT 266 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan toimielimen, jonka toimi on kumottu, on toteutettava unionin tuomioistuimen tuomion täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet.
SEUT 264 artiklan toisen kohdan mukaan unionin tuomioistuin voi kuitenkin tarpeellisiksi katsomissaan tapauksissa todeta, miltä osin kumotun toimen vaikutuksia kuitenkin on pidettävä pysyvinä.
Tätä mahdollisuutta voidaan käyttää oikeusvarmuutta koskevista syistä muun muassa, kun neuvoston SEUT 218 artiklassa tarkoitetun, kansainvälisten sopimusten neuvottelua ja tekemistä koskevan menettelyn yhteydessä tekemän päätöksen kumoaminen asettaisi unionin osallistumisen kyseiseen kansainväliseen sopimukseen tai sen täytäntöönpanoon kyseenalaiseksi, vaikka unionin tätä koskevasta toimivallasta ei ole mitään epäilystä (ks. analogisesti tuomio 25.10.2017, komissio v. neuvosto (Tarkistettu Lissabonin sopimus),
C‑389/15
,
EU:C:2017:798
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Komissio vaatii unionin tuomioistuinta soveltamaan SEUT 264 artiklan toista kohtaa riidanalaisen päätöksen osittaisen kumoamisen vaikutusten lieventämiseksi. Komissio esittää tältä osin, että se voisi poikkeuksellisesti hyväksyä kompromissin, jonka mukaan Lissabonin sopimuksen sopimuspuolina tällä hetkellä olevat seitsemän jäsenvaltiota liittyvät Geneven asiakirjaan, jotta oikeuksien jatkuvuuteen liittyvät ongelmat vältetään. Komissio katsoo lisäksi, että koska riidanalaisen päätöksen 4 artikla sisältää myös muita seikkoja, joita ei sinänsä ole riitautettu ja jotka ovat olennaisia sen kannalta, että unioni voi panna Geneven asiakirjan moitteettomasti täytäntöön, on tärkeää pitää kyseisen artiklan vaikutukset voimassa siihen saakka, kunnes se korvataan uudella säännöksellä.
Kuten edellä 28 kohdassa mainittiin, komissio vaatii siten unionin tuomioistuinta pysyttämään riidanalaisen päätöksen kumottujen osien vaikutukset, erityisesti sen, että Lissabonin sopimuksen sopimuspuolina tällä hetkellä olevat jäsenvaltiot käyttävät ennen tuomion antamispäivää 3 artiklassa annettua lupaa, siihen asti, kunnes riidanalaisen päätöksen korvaava neuvoston päätös tulee voimaan, minkä pitää tapahtua kohtuullisen ajan kuluessa ja ennen kuin kuusi kuukautta on kulunut tuomion julistamisesta.
Ranskan hallitus yhtyy tähän vaatimukseen, joka sen mukaan perustuu tärkeisiin oikeusvarmuuteen liittyviin syihin, koska Lissabonin sopimuksen sopimuspuoliin kuuluvien jäsenvaltioiden Geneven asiakirjaan osallistumisen kyseenalaistamisella voisi olla vakavia kielteisiä seurauksia kyseisten valtioiden Lissabonin sopimuksen nojalla rekisteröimien alkuperänimitysten haltijoille.
Neuvosto katsoo, että mainittu vaatimus on jätettävä tutkimatta, koska komissio pyrkii sillä todellisuudessa paitsi siihen, että riidanalaisen päätöksen vaikutukset pysytetään voimassa, myös muuttamaan kyseistä päätöstä.
Tältä osin on mainittava, että komissio pyrkii vaatimuksellaan siihen, että riidanalaisen päätöksen kumottujen osien vaikutukset pysytetään väliaikaisesti voimassa.
Vaikka on totta, että vaatimuksen hyväksyminen merkitsisi käytännössä kyseisen päätöksen vaikutusten ulottuvuuden väliaikaista muuttamista, tällainen seuraus kuuluu erottamattomasti siihen, että unionin tuomioistuin käyttää sille SEUT 264 artiklan toisen kohdan mukaan kuuluvaa toimivaltaa.
Tästä seuraa, että vaatimus riidanalaisen toimen kumottujen osien vaikutusten pysyttämisestä voidaan ottaa tutkittavaksi.
Asiakysymyksen osalta on myönnettävä, että Lissabonin sopimuksen sopimuspuolina jo olevissa seitsemässä jäsenvaltiossa rekisteröityjen alkuperänimitysten suojan aiemmuuden ja jatkuvuuden säilyttäminen on tarpeen erityisesti SEU 4 artiklan 3 kohdassa vahvistetun unionin ja jäsenvaltioiden välisen vilpittömän yhteistyön periaatteen mukaisesti kyseisiin kansallisiin rekisteröinteihin perustuvien saavutettujen oikeuksien suojaamiseksi.
Niinpä riidanalaisen päätöksen kumottujen osien vaikutukset on aiheellista pysyttää ainoastaan siltä osin kuin ne koskevat niitä jäsenvaltioita, jotka ovat tämän tuomion julistamispäivänä jo käyttäneet kyseisen päätöksen 3 artiklassa annettua lupaa ratifioida Geneven asiakirja tai liittyä siihen unionin rinnalla, siihen saakka, kunnes neuvoston uusi päätös tulee voimaan, minkä on tapahduttava kohtuullisessa ajassa, joka ei saa olla pidempi kuin kuusi kuukautta tuomion julistamispäivästä lukien.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska komissio on tässä asiassa vaatinut neuvoston velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska neuvosto on hävinnyt asian, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.
Lisäksi työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Niinpä Belgian kuningaskunta, Tšekin tasavalta, Helleenien tasavalta, Ranskan tasavalta, Kroatian tasavalta, Italian tasavalta, Unkari, Alankomaiden kuningaskunta, Itävallan tasavalta ja Portugalin tasavalta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Euroopan unionin liittymisestä alkuperänimityksistä ja maantieteellisistä merkinnöistä tehdyn Lissabonin sopimuksen Geneven asiakirjaan 7.10.2019 annetun neuvoston päätöksen (EU) 2019/1754 3 artikla ja 4 artikla, siltä osin kuin se sisältää viittauksia jäsenvaltioihin, kumotaan.

2)
Päätöksen 2019/1754 kumottujen osien vaikutukset pysytetään ainoastaan siltä osin kuin ne koskevat niitä jäsenvaltioita, jotka ovat tämän tuomion julistamispäivänä jo käyttäneet kyseisen päätöksen 3 artiklassa annettua lupaa ratifioida alkuperänimityksistä ja maantieteellisistä merkinnöistä tehdyn Lissabonin sopimuksen Geneven asiakirja tai liittyä siihen Euroopan unionin rinnalla, siihen saakka, kunnes Euroopan unionin neuvoston uusi päätös tulee voimaan, minkä on tapahduttava kohtuullisessa ajassa, joka ei saa olla pidempi kuin kuusi kuukautta tuomion julistamispäivästä lukien.

3)
Euroopan unionin neuvosto velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

4)
Belgian kuningaskunta, Tšekin tasavalta, Helleenien tasavalta, Ranskan tasavalta, Kroatian tasavalta, Italian tasavalta, Unkari, Alankomaiden kuningaskunta, Itävallan tasavalta ja Portugalin tasavalta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.