CELEX: 62017CJ0099
Pritožba
Omejevalni sporazumi
Evropski trg čipov za kartice
Mreža dvostranskih stikov
Izmenjava občutljivih poslovnih informacij
Izpodbijanje pristnosti dokazov
Pravica do obrambe
Omejevanje konkurence ‚zaradi cilja‘
Enotna in trajajoča kršitev
Sodni nadzor
Neomejena sodna pristojnost
Obseg
Izračun zneska globe

Družba Infineon Technologies AG s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 15. decembra 2016, Infineon Technologies/Komisija (T‑758/14, neobjavljena, v nadaljevanju: izpodbijana sodba,
EU:T:2016:737
), s katero je to zavrnilo njeno tožbo za, primarno, razglasitev ničnosti Sklepa Komisije C(2014) 6250 final z dne 3. septembra 2014 v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva AT.39574 – Čipi za kartice) (v nadaljevanju: sporni sklep) in, podredno, za znižanje zneska globe, ki ji je bila naložena.
I.

Pravni okvir
Člen 23(2) in (3) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) določa:
„2.   Komisija lahko podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, kadar naklepno ali iz malomarnosti:
(a)
kršijo člen [101 ali 102 PDEU]; ali
[…]
3.   Pri določanju višine globe se upošteva teža, pa tudi trajanje kršitve.“
Člen 31 te uredbe določa:
„S pritožbo zoper odločbo, s katero je Komisija določila globo ali periodično denarno kazen, ima Sodišče neomejeno pristojnost do pregleda odločbe. Naloženo globo ali periodično denarno kazen lahko prekliče, zniža ali zviša.“
Glede izračuna glob je v točkah od 20 do 23 Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe (ES) št. 1/2003 (
UL 2006, C 210, str. 2
, v nadaljevanju: Smernice iz leta 2006), navedeno:
„20.
Teža kršitve se bo presodila v vsakem posameznem primeru za vsako vrsto kršitve, ob upoštevanju vseh relevantnih okoliščin zadevnega primera.
21.
Praviloma bo upoštevani delež vrednosti prodaje določen v višini do 30 % vrednosti prodaje.
22.
Pri odločitvi, ali bi moral biti delež vrednosti prodaje, ki se upošteva v posameznem primeru, v spodnjem ali zgornjem delu tega razpona, bo Komisija upoštevala več dejavnikov, kot so narava kršitve, skupni tržni delež vseh zadevnih podjetij, geografski obseg kršitve in dejstvo, ali je bila kršitev izvršena ali ne.
23.
Horizontalni sporazumi […] o določitvi cen, razdelitvi trga in omejitvi proizvodnje, ki so na splošno tajni, štejejo zaradi svoje narave same med najtežje omejitve konkurence. [Z] vidika politike konkurence jih je treba preganjati z visokimi globami. Posledično bo upoštevani delež prodaje pri takih kršitvah na splošno v zgornjem delu omenjenega razpona.“
II.

Dejansko stanje in sporni sklep
Dejansko stanje in bistvene elemente spornega sklepa, kot izhajajo iz točk od 1 do 40 izpodbijane sodbe, je za potrebe te zadeve mogoče povzeti tako.
Družba Renesas Technology Corp. in njene odvisne družbe (v nadaljevanju: podjetje Renesas) so Komisijo 22. aprila 2008 obvestile o obstoju omejevalnega sporazuma v sektorju čipov za kartice in na podlagi Obvestila Komisije o imuniteti pred globami in znižanju glob v kartelnih zadevah (
UL 2006, C 298, str. 17
, v nadaljevanju: Obvestilo o prizanesljivosti) zaprosile za imuniteto pred globami. Komisija je na podlagi nenapovedanih pregledov prostorov več družb, ki so bile dejavne v tem sektorju, in po tem, ko je nanje naslovila zahteve za pojasnila, 28. marca 2011 proti, prvič, družbama Koninklijke Philips NV in Philips France SAS (v nadaljevanju skupaj: podjetje Philips), drugič, podjetju Renesas ter, tretjič, družbama Samsung Electronics CO. Ltd in Samsung Semiconductor Europe GmbH (v nadaljevanju skupaj: podjetje Samsung) začela postopek v skladu s členom 11(6) Uredbe št. 1/2003.
Komisija je aprila 2011 s podjetji Renesas, Samsung in Philips začela pogovore, da bi dosegla poravnavo v smislu člena 10a Uredbe Komisije (ES) št. 773/2004 z dne 7. aprila 2004 v zvezi z vodenjem postopkov Komisije v skladu s členoma [101] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 3, str. 81). Ti pogovori so bili oktobra 2012 začasno prekinjeni.
Komisija je 18. aprila 2013 podjetjem Renesas, Hitachi Ltd., Mitsubishi Electric Corp., Samsung, pritožnici in podjetju Philips poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Pritožnica in podjetje Philips sta v pripombah na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah izpodbijala pristnost nekaterih dokumentov, ki jih je podjetje Samsung predložilo po postopku poravnave. Podjetje Samsung je na te pripombe odgovorilo in Komisiji predložilo dodatne dokumente. Komisija je pristnost teh dokumentov obravnavala v dveh opisih dejanskega stanja, ki ju je sprejela 9. oktobra 2013 in 25. julija 2014.
Zaslišanje je bilo 20. novembra 2013.
Komisija je 3. septembra 2014 sprejela sporni sklep.
Komisija je v tem sklepu ugotovila, da so bila štiri podjetja, in sicer pritožnica, Philips, Renesas in Samsung, udeležena pri enotni in trajajoči kršitvi člena 101(1) PDEU in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3, v nadaljevanju: EGP) v sektorju čipov za kartice, ki je zajemala Evropski gospodarski prostor (EGP) (v nadaljevanju: zadevna kršitev). Kršitev, ki naj bi potekala med 24. septembrom 2003 in 8. septembrom 2005, naj bi se nanašala na čipe za kartice.
Trg čipov za kartice naj bi bil razdeljen na dva dela, in sicer na trg čipov za SIM kartice, ki se uporabljajo zlasti za mobilne telefone (v nadaljevanju: čipi SIM), in trg čipov za kartice, ki niso SIM kartice, in ki se uporabljajo za banke, varnost in identifikacijo (v nadaljevanju: čipi ne‑SIM). V času zadevne kršitve so bili za ta trg značilni stalno padanje cen, pritisk, ki so ga na cene izvajali glavni kupci proizvajalcev pametnih kartic, neravnovesje med ponudbo in povpraševanjem zaradi večjega povpraševanja in stalnega hitrega tehnološkega razvoja ter struktura pogodbenih pogajanj s kupci.
Komisija je glede glavnih značilnosti zadevne kršitve menila, da je sankcionirani omejevalni sporazum temeljil na skupku dvostranskih stikov med naslovniki spornega sklepa, ki so v letih 2003 in 2004 potekali tedensko. Po mnenju Komisije so udeleženci kršitve svojo cenovno politiko na področju čipov za kartice usklajevali prek stikov, ki so se nanašali na določanje cen, zlasti posebnih cen, ponujenih glavnim kupcem, najnižjih cen in okvirnih cen, izmenjavo stališč o gibanju cen za naslednje četrtletje in namere na področju določanja cen, pa tudi na proizvodno zmogljivost in uporabo te zmogljivosti, prihodnje ravnanje na trgu in pogodbena pogajanja s skupnimi kupci. Časovni razpored tajnih dogovarjanj, katerih seznam je v preglednici št. 4 v spornem sklepu, naj bi sledil časovnemu razporedu gospodarskega cikla. Komisija je obstoj povezav med temi dvostranskimi stiki ugotovila zaradi njihovega namena in datumov. Med temi dvostranskimi stiki naj bi podjetja včasih odprto omenjala, da je prišlo do drugih dvostranskih stikov med udeleženci zadevne kršitve, zbrane informacije pa naj bi bile posredovane konkurentom.
Komisija je zadevno kršitev opredelila kot enotno in trajajočo kršitev. Tajna dogovarjanja naj bi bila namreč povezana in naj bi se dopolnjevala. Z medsebojnim vplivanjem naj bi prispevala k uresničevanju vseh protikonkurenčnih učinkov v okviru celovitega načrta z enim ciljem. Po mnenju Komisije so bila podjetja Samsung, Renesas in Philips seznanjena s celotno kršitvijo. Nasprotno pa je bila odgovornost pritožnice za to kršitev ugotovljena le v delu, v katerem je bila udeležena pri omejevalnem sporazumu s podjetjema Samsung in Renesas, ker ni bilo dokazov o stikih, ki naj bi jih imela tudi s podjetjem Philips, ali da je imela subjektiven vtis, da je udeležena v celotni zadevni kršitvi.
Nazadnje, Komisija je presodila, da je bil namen ravnanja zadevnih podjetij omejiti konkurenco znotraj Evropske unije in da je to ravnanje znatno vplivalo na trgovino med državami članicami in podpisnicami Sporazuma EGP.
Komisija je za namene izračuna glob, naloženih v skladu s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003 in Smernicami iz leta 2006, pojasnila, da je bila zadevna kršitev storjena namerno. Pri izračunu osnovnega zneska je upoštevala kazalnik za letno vrednost prodaje, ki je temeljil na dejanski vrednosti prodaje proizvodov, na katere se je nanašal omejevalni sporazum, ki so jo podjetja dosegla v mesecih, ko so bila aktivno udeležena pri zadevni kršitvi. Uporabila je koeficient teže zadevne kršitve v višini 16 %. Glede trajanja te kršitve je za podjetje Philips upoštevala 11 mesecev in 14 dni, za pritožnico 18 mesecev in 7 deni, za podjetje Renesas 23 mesecev in 2 dni ter za podjetje Samsung 23 mesecev in 15 dni. Za dodatni znesek je uporabila koeficient 16 % vrednosti prodaje.
Komisija je pritožnici zaradi olajševalnih okoliščin odobrila 20‑odstotno znižanje zneska globe, ker je bila za zadevno kršitev odgovorna samo v delu, v katerem je bila udeležena pri omejevalnih sporazumih s podjetjema Samsung in Renesas, ne pa s podjetjem Philips. Komisija je na podlagi Obvestila o prizanesljivosti podjetju Renesas odobrila imuniteto pred globami, podjetju Samsung pa znižanje zneska globe za 30 %.
Komisija je v členu 1 spornega sklepa ugotovila, da so bila pri enotni in trajajoči kršitvi člena 101(1) PDEU in člena 53 Sporazuma EGP v sektorju čipov za kartice, ki je zajemala EGP, udeležena ta podjetja:
–
pritožnica od 24. septembra 2003 do 31. marca 2005„zaradi usklajevanja s podjetjema Samsung in Renesas“ (člen 1(a));
–
Philips od 26. septembra 2003 do 9. septembra 2004 (člen 1(b));
–
Renesas od 7. oktobra 2003 do 8. septembra 2005 (člen 1(c)) in
–
Samsung od 24. septembra 2003 do 8. septembra 2005 (člen 1(d)).
Komisija je v členu 2 tega sklepa naložila globe, in sicer pritožnici v višini 82.784.000 EUR (člen 2(a)), podjetju Philips 20.148.000 EUR (člen 2(b)), podjetju Renesas 0 EUR (člen 2(c)) in podjetju Samsung 35.116.000 EUR (člen 2(d)).
III.

Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Pritožnica je 13. novembra 2014 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo, primarno, za razglasitev ničnosti spornega sklepa v delu, v katerem se nanaša nanjo, in, podredno, za znižanje zneska globe, ki ji je bila naložena.
Pritožnica je v utemeljitev tožbe navedla šest razlogov. Prvi in drugi tožbeni razlog sta se nanašala na spoštovanje pravice do obrambe in načela dobrega upravljanja. Tretji tožbeni razlog se je nanašal na kršitev člena 101(1) PDEU. Četrti tožbeni razlog, naveden podredno, se je nanašal na napačno uporabo pojma enotne in trajajoče kršitve. Peti in šesti tožbeni razlog sta se nanašala na globo.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo te tožbene razloge in s tem tožbo pritožnice v celoti zavrnilo.
IV.

Predlogi strank v pritožbenem postopku
Pritožnica s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
razglasi ničnost spornega sklepa v delu, v katerem se nanaša nanjo;
–
podredno, znesek globe v višini 82.874.000 EUR, ki je bila pritožnici naložena s spornim sklepom, zniža na sorazmerni znesek;
–
podredno, vrne zadevo v razsojanje Splošnemu sodišču in
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne;
–
podredno, zavrne predlog za znižanje zneska globe, ki je bila naložena pritožnici, in
–
pritožnici naloži plačilo stroškov.
V.

Pritožba
Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja tri razloge.
A.

Prvi pritožbeni razlog: nezadostnost nadzora s strani Splošnega sodišča
Prvi pritožbeni razlog pritožnice je razdeljen na pet delov.
1.

Prvi del
a)

Trditve strank
Pritožnica s prvim delom prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša zlasti na točko 160 izpodbijane sodbe, Splošnemu sodišču očita, da je obravnavalo le pet od enajstih domnevno nezakonitih stikov, do katerih je prišlo med njo in podjetjema Samsung in Renesas in ki jih je ugotovila Komisija, čeprav je izpodbijala vsakega od teh stikov. Ta nepopolni in selektivni sodni nadzor nad spornim sklepom naj bi bil v nasprotju s členom 263 PDEU, nadzor nad zneskom globe pa naj bi bil zato nezadosten. Pritožnica meni, da bi bilo treba zaradi nezakonitosti, ki jih je Komisija storila pri presoji katerega koli od izpodbijanih stikov, ugotovitve Komisije v zvezi z zadevnim stikom v spornem sklepu razglasiti za nične.
Splošno sodišče naj bi prav tako kršilo obveznost obrazložitve iz člena 36 Statuta Sodišča Evropske unije. Splošno sodišče naj zlasti ne bi podalo zadostne obrazložitve v utemeljitev svojega pristopa iz točke 160 izpodbijane sodbe in izbire petih stikov, nad katerimi je opravilo nadzor.
Splošno sodišče naj na podlagi takega selektivnega nadzora ne bi moglo celovito presoditi o teži zatrjevane kršitve in opraviti nadzora nad zneskom naložene globe. Splošno sodišče naj ne bi zadovoljivo odgovorilo na trditve pritožnice v zvezi z globo, kot izhaja iz tretjega pritožbenega razloga. Natančneje, Splošno sodišče naj ne bi smelo potrditi zneska globe, ki ji jo je naložila Komisija, ker je bila njena udeležba pri kršitvi omejena le na pet dokazanih stikov.
Splošno sodišče naj bi se v zvezi s stiki, nad katerimi ni opravilo nadzora, zlasti v točki 153 izpodbijane sodbe omejilo na sklicevanje na ugotovitve Komisije, ki jih ni preverilo, čeprav bi to moralo storiti.
Selektivni nadzor, ki ga je opravilo Splošno sodišče, naj bi bil v nasprotju z ugotovitvami, ki jih je navedlo v točkah 136, 137 in 211 izpodbijane sodbe in naj z njimi ne bi bil skladen. Zaradi tega selektivnega nadzora naj bi Splošno sodišče izkrivilo značilnosti kršitve, ki jo zatrjuje Komisija, saj naj bi bili – v zvezi s pritožnico – stiki, ki naj bi jih Splošno sodišče obravnavalo, nezadostni za utemeljitev ugotovitve o enotni in trajajoči kršitvi.
Ker ni potrdilo drugih stikov, ki jih je ugotovila Komisija, in zlasti ker ni preverilo zatrjevanih stikov med pritožnico in podjetjem Renesas leta 2003, navedenih v točki 160 obrazložitve spornega sklepa, naj Splošno sodišče ne bi imelo nobene podlage za ugotovitev, da sta se podjetje Samsung in pritožnica v tem letu sestajala na nezakonitih sestankih. Po mnenju pritožnice naj Splošno sodišče – razen dokazov, ki jih je pritožnica vztrajno izpodbijala – zato ne bi imelo nobenega drugega dokaza o obstoju in vsebini stikov, ki naj bi jih pritožnica imela s podjetjem Samsung leta 2003, razen tistih, ki jih pritožnica izpodbija.
Pritožnica pojasnjuje, da je selektivni nadzor vplival na njen pravni položaj s tem, da je izpostavljena neupravičenim zahtevkom tretjih oseb, kot so odškodninski zahtevki.
Komisija vse te trditve prereka.
Navaja, da pritožnica ni izpodbijala ugotovitve iz točk od 38 do 41, 68, 76, 77, 246 in 297 obrazložitve spornega sklepa, da so se cene čipov za kartice običajno določile vsako leto. Zato se je Splošno sodišče po njenem mnenju lahko omejilo na preveritev, da je bila pritožnica v obdobju med letoma 2003 in 2005 udeležena pri vsaj enem protikonkurenčnem stiku letno. Zadoščalo naj bi namreč, da imajo gospodarski rezultati protikonkurenčnih stikov učinke po datumu, ko so potekali.
V teh okoliščinah naj Splošnemu sodišču ne bi bilo treba utemeljiti niti svoje izbire petih stikov, ki jih je obravnavalo, niti tega, da udeležbe pritožnice pri preostalih šestih stikih ni obravnavalo.
To naj za Splošno sodišče ne bi pomenilo ovire za to, da poda pravilen odgovor na trditve o teži kršitve in znesku globe. Natančneje, število stikov, pri katerih je bila udeležena pritožnica, naj ne bi vplivalo niti na presojo teže kršitve niti na možnost uporabe odstotka teže kršitve v višini 16 %.
Poleg tega naj to ne bi oviralo njegove proučitve trditev v zvezi z udeležbo pritožnice pri enotni in trajajoči kršitvi, saj je bila ta udeležena pri vsaj enem stiku letno, ti stiki pa naj bi bili del celotnega načrta. Prav tako naj bi lahko ustrezno presodilo o trditvah v zvezi s protikonkurenčnostjo stikov s podjetjem Samsung, do katerih je prišlo 24. septembra in 3. novembra 2003, saj naj bi bili dokazi, ki jih je predložilo podjetje Renesas, le eden od razlogov, na podlagi katerih je Splošno sodišče potrdilo ugotovitve Komisije v zvezi z verodostojnostjo podjetja Samsung kot priče in izmenjavo informacij v okviru teh stikov.
Trditev pritožnice, ki se nanaša na razglasitev ničnosti spornega sklepa v celoti, naj bi bila v skladu s členom 169(2) Poslovnika Sodišča nedopustna.
Trditev v zvezi s točko 153 izpodbijane sodbe naj bi bila neupoštevna, saj naj Splošno sodišče iz sklicevanja na devet protikonkurenčnih stikov, ki niso bili stiki, ki so potekali 3. in 27. novembra 2003, ne bi napravilo nobenega sklepa.
Odškodninski zahtevki naj zoper pritožnico ne bi bili vloženi zaradi pristopa Splošnega sodišča, ampak zato, ker je bila v obdobju med letoma 2003 in 2005 udeležena pri vsaj enem protikonkurenčnem stiku letno.
V zvezi s trditvijo pritožnice v zvezi s točkama 136 in 137 izpodbijane sodbe, naj bi ta zamenjevala dva različna pojma, in sicer dokaz o številu protikonkurenčnih stikov, pri katerih je bila udeležena pritožnica, in dokaz o protikonkurenčnosti teh stikov.
b)

Presoja Sodišča
Uvodoma je treba ugotoviti, da se točka 160 izpodbijane sodbe nanaša na presojo Splošnega sodišča o tretjem delu tretjega tožbenega razloga pritožnice, ki se nanaša na neobstoj dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti obstoj kršitve člena 101 PDEU. Ta točka se glasi:
„[…] tožeča stranka ne izpodbija presoje Komisije, v skladu s katero so se cene načeloma določile vsako leto, kar izhaja tudi iz pogovorov, v katerih je bila udeležena tožeča stranka. V teh okoliščinah je dovolj, da se za ugotovitev obstoja ali neobstoja kršitve člena 101 PDEU preveri, ali je bila tožeča stranka v obdobju med letoma 2003 in 2005 vsako leto udeležena v enem protikonkurenčnem pogovoru s podjetjema Samsung ali Renesas ali morda dveh. V teh okoliščinah se zdi Splošnemu sodišču primerno, da najprej obravnava pet stikov med pritožnico in podjetjema Samsung ali Renesas, in sicer stike z dne 24. septembra 2003 (prvi stik), 3. novembra 2003 (drugi stik), 18. marca 2004 (šesti stik), od 1. do 8. junija 2004 (sedmi stik) in 31. marca 2005 (enajsti stik), od katerih prvi in zadnji stik po mnenju Komisije označujeta začetek in konec udeležbe pritožnice pri zadevni kršitvi. Torej le če obstoja zadevne kršitve ne bo mogoče ugotoviti na podlagi teh petih stikov, bo Splošno sodišče preverilo, ali je mogoče to kršitev dokazati s preostalimi stiki, kot je stik z dne 17. novembra 2003, za katere tožeča stranka v svojih pisnih stališčih in na obravnavi trdi, da niso bili nezakoniti.“
Splošno sodišče je po obravnavi zgoraj navedenih petih stikov v točki 207 izpodbijane sodbe ocenilo, da Komisija ni storila napake s tem, da je menila, da je bila pritožnica med 24. septembrom 2003 in 31. marcem 2005 udeležena v protikonkurenčnih pogovorih s podjetjema Samsung in Renesas.
Splošno sodišče pa ni preučilo trditev, s katerimi je pritožnica izpodbijala ugotovitve Komisije v zvezi z šestimi preostalimi dvostranskimi stiki, ki so bili v zvezi z njo upoštevani v spornem sklepu.
Pritožnica ta pristop Splošnega sodišča izpodbija, ker naj v bistvu ne bi bil v skladu z zahtevami popolnega sodnega nadzora tako v okviru nadzora zakonitosti kot v okviru nadzora nad zneskom globe.
V zvezi s tem je prav tako treba spomniti, da sistem sodnega nadzora sklepov Komisije v zvezi s postopki na podlagi členov 101 in 102 PDEU zajema nadzor nad zakonitostjo aktov institucij, določen v členu 263 PDEU, ki se lahko na podlagi člena 261 PDEU in na predlog tožečih strank dopolni z izvajanjem neomejene pristojnosti Splošnega sodišča glede sankcij, ki jih na tem področju naloži Komisija (sodba z dne 21. januarja 2016, Galp Energía España in drugi/Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, točka
).
Spomniti je treba, da se obseg nadzora zakonitosti iz člena 263 PDEU razteza na vse elemente sklepov Komisije v zvezi s postopki na podlagi členov 101 in 102 PDEU, nad katerimi Splošno sodišče zagotavlja poglobljen nadzor, tako glede prava kot glede dejstev, ob upoštevanju tožbenih razlogov in vseh upoštevnih elementov, ki jih navede tožeča stranka (glej v tem smislu sodbo z dne 21. januarja 2016, Galp Energía España in drugi/Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi želi pritožnica zlasti zagotoviti nadzor nad zakonitostjo ugotovitve Komisije v zvezi z njeno udeležbo pri enotni in trajajoči kršitvi v obdobju med 24. septembrom 2003 in 31. marcem 2005.
Kot je razvidno iz točke 43 te sodbe, je Splošno sodišče omejitve svojega pristopa na pet od enajstih zadevnih dvostranskih stikov utemeljilo z dejstvom, da pritožnica ni izpodbijala, da se je dogovor o cenah sklenil vsako leto. V zvezi s tem je treba dodati, da kot je razvidno iz točk 115 in 116 te sodbe, pritožnica ni podala nobene trditve, ki bi bila v okviru pritožbe dopustna, s katero bi to ugotovitev omajala.
Splošno sodišče je tako, prvič, zadostno predstavilo razloge, zaradi katerih je je opravilo nadzor nad omejenim številom stikov, ki jih je pritožnica izpodbijala.
Drugič, ugotoviti je treba, da se je Splošno sodišče pri potrditvi zakonitosti ugotovitve Komisije glede udeležbe pritožnice pri zadevni kršitvi lahko omejilo na nadzor ugotovitev Komisije ne le v zvezi s prvim in zadnjim tajnim stikom, ampak tudi na nadzor njenih ugotovitev v zvezi z enim ali dvema stikoma letno.
V okviru kršitve, ki traja nekaj časa, namreč to, da se zunanji odrazi omejevalnega sporazuma pojavljajo ob različnih časovno bolj ali manj oddaljenih obdobjih, ne vpliva na njegov obstoj, če različni ukrepi, ki so del te kršitve, uresničujejo samo en cilj in se umeščajo v okvir enotne in trajajoče kršitve (glej v tem smislu sodbo z dne 21. septembra 2006, Technische Unie/Komisija,
C‑113/04 P
,
EU:C:2006:593
, točka
).
Poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso to, da podjetje ni bilo udeleženo v vseh elementih omejevalnega sporazuma oziroma je imelo pri vidikih, pri katerih je bilo udeleženo, manjšo vlogo, ni pomembno za ugotovitev obstoja kršitve z njegove strani, saj je treba te dejavnike upoštevati samo pri presojanju teže kršitve in po potrebi pri določitvi zneska globe (glej sodbo z dne 6. decembra 2012, Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato je treba prvi del prvega pritožbenega razloga v delu, v katerem se nanaša na kršitev člena 263 PDEU in kršitev obveznosti obrazložitve, zavrniti.
Ker se del prvega pritožbenega razloga – kot je to razvidno iz točke 46 – nanaša tudi na kršitev neomejene pristojnosti Splošnega sodišča in se zato nanaša na elemente, ki bodo preučeni v okviru tretjega pritožbenega razloga, bodo trditve v zvezi s tem obravnavane skupaj s tem pritožbenim razlogom.
2.

Drugi del prvega pritožbenega razloga
a)

Trditve strank
Pritožnica z drugim delom prvega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da ji je v točki 118 izpodbijane sodbe napačno naložilo dokazno breme o nepristnosti internega elektronskega sporočila podjetja Samsung z dne 3. novembra 2003 (v nadaljevanju: elektronsko sporočilo z dne 3. novembra 2003). Ker Komisija, ki je imela dokazno breme za dokaz kršitve, v skladu z načelom dobrega upravljanja in ob upoštevanju resnih dvomov, ki jih je navedla pritožnica, ni dokazala pristnosti tega elektronskega sporočila, naj bi bilo treba ta dokaz in preostale dokaze, ki jih je predložilo podjetje Samsung, razglasiti za nedopustne.
Splošno sodišče naj bi prav tako storilo očitno napako in kršilo pravice do obrambe s tem, da je v točki 74 izpodbijane sodbe ugotovilo, da s poročilom izvedenca informacijske tehnologije, ki ga je predložila tožeča stranka, ni bilo dokazano, da navedeno elektronsko sporočilo ni bilo pristno.
Poleg tega naj bi Splošno sodišče z ugotovitvijo v točki 118 izpodbijane sodbe, da pritožnica ni navedla trditve, s katero bi dokazala nujnost poročila neodvisnega izvedenca, kršilo njeno pravico do obrambe in pravico do poštenega sojenja. Pritožnica s sklicevanjem na odločbo francoskega organa, pristojnega za konkurenco, meni, da bi morala Komisija ob upoštevanju njenih pripomb in pripomb podjetja Samsung določiti neodvisnega strokovnega izvedenca za oceno pristnosti zadevnega elektronskega sporočila. To naj bi v postopkih s področja omejevalnih sporazumov zaradi njihove kazenske narave veljalo še toliko bolj. Z znanstvenimi presojami Komisije naj ne bi bilo mogoče odpraviti vseh navedenih dvomov o pristnosti dokazov.
Splošno sodišče naj bi s tem, da se je oprlo na take dokaze, napačno presodilo trajanje in obseg zadevne kršitve. Brez dokazov, ki jih je predložilo podjetje Samsung, ki naj bi morali biti razglašeni za nedopustne, naj Komisija ne bi mogla dokazati niti tega, da je pritožnica leta 2003 izvršila kršitev, niti njene udeležbe pri enotni in trajajoči kršitvi. Pritožnica zlasti izpodbija točki 143 in 144 izpodbijane sodbe in sklicevanje v točki 150 navedene sodbe na nove dokaze in dokaze, ki jih je predložilo podjetje Renesas, saj Splošno sodišče o njih ni nikdar presojalo.
Komisija izpodbija utemeljenost vseh teh trditev.
b)

Presoja Sodišča
Najprej je treba ugotoviti, da iz ugotovitev Splošnega sodišča izhaja, da je Komisija elektronsko sporočilo z dne 3. novembra 2003, ki ga je podjetje Samsung predložilo po prekinitvi pogovorov o poravnavi, uporabila za ugotovitev obstoja protikonkurenčnega stika med pritožnico in podjetjem Samsung tistega dne. Pritožnica je pred Komisijo izpodbijala pristnost tega elektronskega sporočila in v svojih pripombah na opis dejanskega stanja, v okviru katerega je bila obveščena o navedenem elektronskem sporočilu, predložila izvedensko mnenje. Komisija je, ne da bi pridobila neodvisno izvedensko mnenje, zavrnila dvome pritožnice na podlagi lastnih znanstvenih presoj glede pristnosti tega elektronskega sporočila.
Pritožnica s tem delom prvega pritožbenega razloga izpodbija to, da je Splošno sodišče zavrnilo trditev, da Komisija ni uporabila neodvisnega izvedenskega mnenja, da bi se prepričala o pristnosti elektronskega sporočila z dne 3. novembra 2003. Splošno sodišče je v zvezi s tem v točki 118 izpodbijane sodbe razsodilo, da ima Komisija pri odločanju o nadaljnjih ukrepih, ki jih je treba sprejeti, določeno diskrecijsko pravico in da pritožnica v obravnavani zadevi ni dokazala, da je bilo tako izvedensko mnenje potrebno.
Pritožnica meni, da ji je Splošno sodišče s tem naložilo dokazati nepristnost elektronskega sporočila z dne 3. novembra 2003, s čimer je v izpodbijani sodbi napačno uporabilo pravo.
V zvezi s tem je treba spomniti, da v pravu Unije prevladuje načelo proste presoje dokazov, iz katerega izhaja, prvič, da če je bil dokaz pravilno pridobljen, njegove dopustnosti pred Splošnim sodiščem ni mogoče izpodbijati, in drugič, da je edino merilo pri oceni dokazne moči pravilno pridobljenih dokazov njihova verodostojnost (sodba z dne 19. decembra 2013, Siemens in drugi/Komisija,
C‑239/11 P, C‑489/11 P in C‑498/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:866
, točka
in navedena sodna praksa).
Kadar se Komisija opre na dokaze, ki načeloma zadostujejo za dokaz obstoja kršitve, ni dovolj, da se zadevno podjetje zgolj sklicuje na možnost obstoja okoliščine, ki bi lahko vplivala na dokazno vrednost teh dokazov, da bi morala zato Komisija dokazati, da ta okoliščina ni mogla vplivati na njihovo dokazno vrednost. Nasprotno, zadevno podjetje mora pravno zadostno dokazati, prvič, obstoj okoliščine, na katero se sklicuje, in drugič, to, da je zaradi te okoliščine omajana dokazna vrednost dokazov, na katere se opira Komisija, razen če takega dokaza ne bi bilo mogoče predložiti zaradi ravnanja Komisije (sodba z dne 22. novembra 2012, E.ON Energie/Komisija,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
, točka
).
Te ugotovitve je mogoče prenesti na položaj, v katerem pritožnica, tako kot v obravnavanem primeru, ne izpodbija prepričljivosti nekega dokaza, ampak njegovo pristnost.
V obravnavani zadevi je iz točk od 164 do 174 obrazložitve spornega sklepa in tudi iz točk 65, 74, 82 in 182 izpodbijane sodbe razvidno, da je Komisija v tem sklepu podrobno odgovorila na dvome, ki jih je pritožnica navedla glede pristnosti elektronskega sporočila z dne 3. novembra 2003, in da jih je v bistvu zavrnila. V teh okoliščinah bi morala pritožnica pred Splošnim sodiščem dokazati, da so bile v odgovoru Komisije zaradi nezadostne preiskave napake. Vendar je v zvezi s tem iz točk 65 in od 82 do 84 izpodbijane sodbe v bistvu razvidno, da pritožnici teh napak ni uspelo dokazati.
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče različne trditve pritožnice o nepristnosti elektronskega sporočila z dne 3. novembra 2003 – ne da bi neupravičeno obrnilo dokazno breme – lahko zavrnilo, ker pritožnica ni dokazala, da so bile v pojasnilih Komisije napake. Poleg tega je Splošno sodišče v točki 118 izpodbijane sodbe – spet brez prevalitve dokaznega bremena – lahko zavrnilo trditve pritožnice, da bi morala Komisija zahtevati izdelavo neodvisnega znanstvenega izvedenskega mnenja, da bi dokazala pristnost tega elektronskega sporočila.
Glede trditev, ki jih pritožnica navaja v tem okviru, da je bila kršena njena pravica do obrambe, zadošča ugotovitev, da ji je bilo lahko tako v upravnem postopku kot tudi v postopku pred Splošnim sodiščem omogočeno podati trditve v zvezi s pristnostjo elektronskega sporočila z dne 3. novembra 2003.
Na podlagi navedenega je treba trditve pritožnice, ki se nanašajo na točke 143, 144 in 150 izpodbijane sodbe, šteti za neupoštevne, ker temeljijo na napačni predpostavki, da je Splošno sodišče dokazno breme v zvezi z nepristnostjo elektronskega sporočila z dne 3. novembra 2003 prevalilo nanjo.
Posledično je treba drugi del prvega pritožbenega razloga zavrniti.
3.

Tretji del prvega pritožbenega razloga
a)

Trditve strank
S tretjim delom prvega pritožbenega razloga pritožnica Splošnemu sodišču očita, da je kršilo njeno pravico do obrambe in očitno napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 85 izpodbijane sodbe razsodilo, da nepravočasna obvestitev pritožnice o tem, kako je Komisija znanstveno ocenila pristnost elektronskega sporočila z dne 3. novembra 2003, ki je pomenil obremenilni dokaz, ni vplivalo na odločitev, do katere je Komisija prišla v izpodbijanem sklepu.
Pritožnica meni, da zaradi tega, ker ji Komisija te svoje ocene ni posredovala, ni imela možnosti, da bi dodatno podkrepila resne dvome glede pristnosti tega elektronskega sporočila, da bi dokazala njegovo nepristnost oziroma nujnost izdelave neodvisnega izvedenskega mnenja glede tega in da bi odgovorila na oceno Komisije. Kršitve pravice pritožnice do obrambe, ki naj bi bila toliko hujša, ker naj bi bilo pritožnici napačno naloženo dokazno breme nepristnosti navedenega elektronskega sporočila, naj ne bi bilo mogoče odpraviti s predložitvijo znanstvene ocene v postopku pred Splošnim sodiščem.
Komisija vse te trditve zavrača.
b)

Presoja Sodišča
Pritožnica s tem delom prvega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je napačno zavrnilo njene trditve, da je Komisija s tem, da ji v upravnem postopku ni posredovala svoje znanstvene ocene v zvezi s pristnostjo elektronskega sporočila z dne 3. novembra 2003, kršila pravico pritožnice do obrambe.
Splošno sodišče je v zvezi s tem v točkah 77 in 80 izpodbijane sodbe ugotovilo, da bi morala Komisija svojo znanstveno oceno pritožnici posredovati kot obremenilni dokaz. Kljub temu je v točkah od 81 do 85 navedene sodbe menilo, da pritožnica ni dokazala, da bi bila odločitev, do katere je prišla Komisija v spornem sklepu, drugačna, če bi to takega posredovanja prišlo, zato je trditve pritožnice o kršitvi njene pravice do obrambe zavrnilo.
S tem je Splošno sodišče upoštevalo sodno prakso Sodišča, v skladu s katero kršitev pravice do obrambe povzroči ničnost izpodbijanega akta le, če bi bil v primeru, da te kršitve ne bi bilo, izid postopka lahko drugačen, kar pa mora dokazati zadevno podjetje (sodba z dne 16. junija 2016, SKW Stahl-Metallurgie in SKW Stahl-Metallurgie Holding/Komisija,
C‑154/14 P
,
EU:C:2016:445
, točka
in navedena sodna praksa).
Pritožnica pa ni predložila nobenega dokaza o tem, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo ali izkrivilo dejstva ali dokaze s tem, da je na podlagi trditev in dokazov, ki so mu bili predloženi, menilo, da pritožnica ni dokazala, da bi bila odločitev, do katere je prišla Komisija v spornem sklepu, drugačna, če bi ji ta institucija v upravnem postopku posredovala svojo znanstveno oceno.
Zato je treba tretji del prvega pritožbenega razloga zavrniti.
4.

Četrti del prvega pritožbenega razloga
a)

Trditve strank
Četrti del prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev domneve nedolžnosti, pravice do obrambe in obveznosti obrazložitve, je razdeljen na dva glavna očitka.
Pritožnica s prvim očitkom izpodbija zlasti presojo Splošnega sodišča iz točk 93 in 126 izpodbijane sodbe, ki se nanašajo na verodostojnost podjetja Samsung kot priče.
Na prvem mestu, pritožnica meni, da trditev, da je podjetje Samsung verodostojna priča, ker je vložilo prošnjo za ugodno obravnavo, velja le za dokaze, ki jih je predložila priča, ki ji je Komisija začasno že odobrila ugodno obravnavo. Vendar naj pri podjetju Samsung v času predložitve izpodbijanih dokazov ne bi šlo za tak primer. Ker naj bi bilo podjetje Samsung po neuspešni poravnavi izpostavljeno nevarnosti, da mu bo naložena celotna globa, naj s podajanjem lažnih izjav ne bi tvegalo ničesar, in to še toliko manj, ker v skladu s korejskim pravom ni tvegalo naložitve kazenskih sankcij zaradi podajanja lažnih izjav.
Zato bi se moralo Splošno sodišče opreti na druge dokaze, s katerimi bi dokazalo obstoj izpodbijanih dvostranskih stikov med podjetjem Samsung in pritožnico. Vendar naj takih dokazov ne bi bilo. V zvezi s tem pritožnica graja točke od 145 do 151 izpodbijane sodbe, ki so po njenem mnenju le dodatni razlogi. Točki 148 in 149 navedene sodbe, v katerih je navedeno, da so bili dokazi, ki jih je predložilo podjetje Samsung, podkrepljeni z drugimi deli kršitve, naj bi bile v nasprotju s točko 155 navedene sodbe. Elektronsko sporočilo podjetja Philips, navedeno v točki 147 izpodbijane sodbe, naj bi temeljilo le na „posredni izjavi“, pritožnica pa naj s podjetjem Philips ne bi imela nobenega dvostranskega stika. V navedenih odlomkih spornega sklepa naj ne bi bilo natančno navedeno, da je podjetje NXP Semiconductors NV predložilo elemente v potrditev dokazov, ki jih je predložilo podjetje Samsung. Okoliščina, navedena v točki 157 obrazložitve spornega sklepa, da naj bi podjetje Renesas predložilo elemente v podkrepitev teh dokazov, naj ne bi bila smiselna in naj bi bila v nasprotju z ugotovitvami, do katerih je prišlo Splošno sodišče v okviru delnega nadzora, ki naj o obstoju sestanka med podjetjem Renesas in pritožnico leta 2003, to je leta, v katerem so potekali nezakoniti stiki s podjetjem Samsung, ne bi niti presojalo niti naj ga ne bi ugotovilo. Podjetje Renesas naj torej ne bi moglo podkrepiti izpodbijanih dejstev, ugotovljenih na podlagi nedopustnih dokazov, ki jih je predložilo podjetje Samsung.
Ker je bila priča pritožnice drugače kot priča podjetja Samsung izpostavljena tveganju naložitve kazenskih sankcij, če bi pod zaprisego podala lažne izjave, bi moralo Splošno sodišče njenim izjavam dati večjo težo. V skladu z načelom
in dubio pro reo
bi moralo v dvomu odločiti v korist pritožnice.
Na drugem mestu, to načelo naj bi bilo prav tako kršeno, ker je Splošno sodišče v točkah 123 in 124 izpodbijane sodbe v škodo pritožnice za podjetje Samsung uporabilo privilegij zaupnosti med odvetnikom in njegovo stranko. Namreč, glede zadevne izjave naj bi uslužbenec podjetja Samsung, ki je podal to izjavo, upravnemu odboru podjetja Samsung posredoval le bežne spomine deset let po zatrjevani kršitvi.
Z drugim očitkom pritožnica trdi, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da so bili del zadevne kršitve čipi ne-SIM, da sodbe ni zadostno obrazložilo in da je kršilo načelo
in dubio pro reo
.
Prvič, Splošno sodišče naj bi v točki 255 izpodbijane sodbe uporabilo nepravilni prevod internega poročila podjetja Samsung in naj bi s tem izkrivilo dokaze. Splošno sodišče naj na podlagi pravilnega prevoda ne bi moglo šteti, da je bila ugotovitev, da so bili čipi ne-SIM predmet pogovorov med podjetjem Samsung in pritožnico 24. septembra 2003, podprta z zadevnimi dokazi.
Drugič, z ugotovitvami iz točke 256 izpodbijane sodbe naj ne bi bilo mogoče dokazati, da je treba dohodke, povezane s čipi ne-SIM, vključiti v izračun zneska globe za celotno obdobje kršitve, te ugotovitve pa naj bi bile tudi v nasprotju s pristopom iz točke 160 navedene sodbe. Čipi ne-SIM naj bi bili namreč v internem poročilu podjetja Samsung, ki je bil uporabljen za dokaz stika 24. septembra 2003, navedeni le za leto 2004 v okviru zelo splošne izjave, za katero naj ne bi bilo mogoče šteti, da je omejevanje konkurence bodisi njen cilj bodisi njena posledica. Na podlagi te izjave naj ne bi bilo mogoče zmanjšati negotovosti podjetja Samsung, saj se cene v sektorju čipov za kartice, ki imajo zaradi nenehnega tehnološkega razvoja kratko življenjsko dobo, nenehno znižujejo. Ker za čipe ne-SIM ni bilo nobenega drugega stika, naj bi se dohodki od tega proizvoda pri izračunu zneska globe lahko upoštevali kvečjemu za leto 2004.
Tretjič, pritožnica izpodbija povezavo med čipi SIM in čipi ne-SIM, ki je bila ugotovljena v točki 257 izpodbijane sodbe, saj naj bi šlo za očitno napačno presojo in zato za izkrivljanje dokazov, ki jih je uporabila Komisija v točki 221 obrazložitve spornega sklepa. Iz točk 6 in 221 obrazložitve tega sklepa naj bi namreč izhajalo, da je trg čipov za kartice mogoče razdeliti na dva dela. Če ta razdelitev ne bi bila absolutna, Komisija tudi ne bi mogla ugotoviti povezave.
Četrtič, tudi ob predpostavki, da taka povezava obstaja, naj Splošno sodišče ne bi pojasnilo, kako naj bi domnevne izmenjave v zvezi s čipi SIM vplivale na konkurenco v zvezi s čipi ne-SIM. Natančneje, točka 258 izpodbijane sodbe naj bi bila s tega vidika pomanjkljivo obrazložena. Poleg tega naj izjava podjetja Renesas, navedena v točki 217 obrazložitve spornega sklepa, v skladu s katero se je kršitev nanašala na obe vrsti čipov in so bile informacije v zvezi z uporabo čipov ne-SIM upoštevne za ponudnike čipov SIM, ne bi bila utemeljena in naj bi jo pritožnica ter podjetje Philips izpodbijala. Zaradi tega izpodbijanja bi morala biti ta izjava namreč podprta z drugimi dokazi, da bi se jo lahko upoštevalo.
Komisija prereka utemeljenost vseh teh trditev.
b)

Presoja Sodišča
1)

Prvi očitek
Pritožnica s prvim očitkom izpodbija nekatere ugotovitve Splošnega sodišča glede verodostojnosti podjetja Samsung kot priče in dokazne vrednosti dokazov, ki jih je predložilo to podjetje.
Prvič, v zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da je Splošno sodišče v točki 93 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da to, da je izjavo, katere dokazno vrednost pritožnica prereka, podal uslužbenec podjetja Samsung, ki v Koreji za podajanje lažnih izjav pod zaprisego ne tvega naložitve kazenske sankcije, tej izjavi ne odvzema dokazne vrednosti, saj je bilo podjetje Samsung kot predlagatelj postopka sodelovanja s podajanjem lažnih izjav izpostavljeno nevarnosti izgube ugodne obravnave na podlagi tega sodelovanja.
Predlagatelj postopka sodelovanja z vsakim poskusom zavajanja Komisije namreč vzbudi dvom o iskrenosti in celovitosti njegovega sodelovanja ter mu s tem odvzame možnost za pridobitev vseh ugodnosti na podlagi tega postopka (glej po analogiji sodbo z dne 19. decembra 2013, Siemens in drugi/Komisija,
C‑239/11 P, C‑489/11 P in C‑498/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:866
, točka
).
Drugič, pritožnica s trditvijo, da bi morali dokaze, ki jih je predložilo podjetje Samsung, podkrepiti drugi člani zadevne kršitve, česar pa naj ne storili, v resnici ne izpodbija točk 148 in 149 izpodbijane sodbe, temveč presojo Komisije iz točk od 156 do 161 obrazložitve spornega sklepa, da so izjave podjetja Samsung potrdili tudi drugi udeleženci zadevne kršitve. Splošno sodišče pa je v teh točkah navedlo, da se ta presoja pred njim ni izpodbijala, česar pritožnica pred Sodiščem ne prereka.
Zato je ta trditev ob upoštevanju ustaljene sodne prakse, v skladu s katero je nadzor Sodišča v okviru pritožbe omejen na presojo pravnih ugotovitev o razlogih in trditvah, o katerih se je razpravljalo na prvi stopnji, nedopustna. Stranka tožbenih razlogov ali trditev, ki jih ni podala pred Splošnim sodiščem, zato ne more prvič podati pred Sodiščem (glej v tem smislu sodbi z dne 8. novembra 2016, BSH/EUIPO,
C‑43/15 P
,
EU:C:2016:837
, točka
, in z dne 13. decembra 2017, Telefónica/Komisija,
C‑487/16 P
, neobjavljena,
EU:C:2017:961
, točka
).
Poleg tega je treba zavrniti trditev, ki se nanaša na domnevno protislovje v obrazložitvi zgoraj navedenih točk 148 in 149 izpodbijane sodbe in točke 155 navedene sodbe. V tej zadnji točki je Splošno sodišče – ne da bi nasprotovalo dejstvu, da so izjave podjetja Samsung potrdili tudi drugi udeleženci kršitve – na neko trditev pritožnice odgovorilo zgolj z ugotovitvijo, da Komisija v točkah 152, 157 in 158 obrazložitve spornega sklepa, ki jih je pritožnica izpodbijala, ni ugotovila, da stika z dne 3. in 17. novembra 2003 nista bila potrjena z dokazi, ki so jih predložili ostali člani.
Nazadnje, trditev, ki se nanaša na domnevno izkrivljenje dokazov, ker je v točki 147 izpodbijane sodbe omenjeno podjetje NXP Semiconductors, temelji na napačnem razumevanju spornega sklepa. V nasprotju s trditvami pritožnice je podjetje NXP Semiconductors namreč omenjeno v točkah 158, 159 in 161 obrazložitve tega sklepa.
Drugič, glede točk 123 in 124 izpodbijane sodbe je treba na eni strani ugotoviti, da skuša pritožnica v delu, v katerem zatrjuje ohlapnost izjave, navedene v točki 123 te sodbe, dejansko doseči ponovno presojo dokazne vrednosti te izjave, za kar pa Sodišče v skladu z njegovo ustaljeno sodno prakso ni pristojno, razen če gre za izkrivljanje dokaza (sodba z dne 12. januarja 2017, Timab Industries in CFPR/Komisija,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
, točka
in navedena sodna praksa). Na drugi strani glede trditve, ki se nanaša na točko 124 izpodbijane sodbe, zadošča ugotovitev, da je v njej naveden dodatni razlog, kar je razvidno iz uporabe besedne zveze „v vsakem primeru“ z začetka te točke. Ta trditev zato ni dopustna.
Prvi očitek je zato treba zavrniti.
2)

Drugi očitek
Pritožnica z drugim očitkom, ki se nanaša na točke od 255 do 258 izpodbijane sodbe, Splošnemu sodišču v bistvu očita, da je izkrivilo dokaze v delu, v katerem je potrdilo udeležbo pritožnice pri kršitvi, ki se nanaša na čipe ne-SIM, in to, da se pri izračunu zneska globe upoštevajo dohodki od tega proizvoda.
Tako izkrivljanje je podano, če se zdi presoja obstoječih dokazov, ne da bi se uporabili novi, očitno napačna. Pritožniki morajo natančno navesti dokaze, ki so bili izkrivljeni, in obrazložiti napake pri presoji, ki naj bi bile storjene (glej v tem smislu sodbi z dne 17. junija 2010, Lafarge/Komisija,
C‑413/08 P
,
EU:C:2010:346
, točki
in
, in z dne 27. aprila 2017, FSL in drugi/Komisija,
C‑469/15 P
,
EU:C:2017:308
, točki
in
).
Splošno sodišče je v točkah od 255 do 258 izpodbijane sodbe zavrnilo peti tožbeni razlog, ki je bil podan pred njim in ki se je nanašal na napako pri izračunu zneska globe, ker je Komisija upoštevala čipe ne-SIM.
Prvič, Splošno sodišče je v točki 255 izpodbijane sodbe ugotovilo, da sta pritožnica in podjetje Samsung v okviru stika z dne 24. septembra 2003 razpravljala o cenah in trgu čipov ne-SIM. V točki 256 navedene sodbe je menilo, da to dejstvo, ki je izhajalo iz internega poročila uslužbenca podjetja Samsung, zadošča za ugotovitev, da se protikonkurenčni pogovori niso nanašali zgolj na čipe SIM, čeprav ni pisnih dokazov o drugih izmenjavah med pritožnico in njenimi konkurenti glede čipov ne-SIM.
V zvezi s tem je treba poudariti, da če se domneva, da se je Splošno sodišče oprlo na nepravilen prevod tega internega poročila, to ne spremeni dejstva, da je iz dveh prevodov, ki ju je pritožnica predložila pred Sodiščem, razvidno, da se je v okviru stika z dne 24. septembra 2003 nedvomno razpravljalo o cenah v sektorjih, kot sta bančni in sektor identitete, v katerih se uporabljajo čipi ne-SIM. Zato je Splošno sodišče, ne da bi izkrivilo dokaze, ugotovilo, da so se v okviru tega stika izmenjali podatki o cenah za čipe ne-SIM.
Drugič, Splošno sodišče je v točki 257 izpodbijane sodbe dodalo, da pritožnica v svojih vlogah ni navedla nobene trditve, s katero bi nasprotovala presoji iz točke 221 obrazložitve spornega sklepa, da obstaja povezava med čipi SIM in čipi ne-SIM. Ker je Splošno sodišče menilo, da so protikonkurenčna ravnanja, ki so se nanašala na cene čipov SIM, nujno vplivala tudi na cene čipov ne-SIM, je v točki 258 izpodbijane sodbe presodilo, da okoliščina, da čipi SIM in čipi ne-SIM ne spadajo na isti trg proizvodov, ne spremeni dejstva, da je Komisija pri izračunu zneska globe lahko upoštevala tudi čipe ne-SIM.
Pritožnica pred Sodiščem namreč ne izpodbija tega, kako je Splošno sodišče razlagalo njene vloge na prvi stopnji, in sicer da pritožnica ni izpodbijala ugotovitve Komisije o povezavi med čipi SIM in čipi ne-SIM. Ko je bila o tem vprašana na obravnavi pred Sodiščem, ni navedla nobenega elementa iz teh vlog, ki bi kazal na to, da je pred Splošnim sodiščem to povezavo izpodbijala. Pritožnica zato presoje v zvezi s to povezavo ne more izpodbijati pred Sodiščem.
Ker pritožnica pred Splošnim sodiščem ni uspešno izpodbijala vseh ugotovitev iz spornega sklepa, s katerimi je bila utemeljena vključitev čipov ne-SIM v kršitev, ki jo je izvršila, v teh okoliščinah ne more zatrjevati, da je Splošno sodišče s tem, da je potrdilo, da je Komisija njen dohodek od navedenih čipov lahko upoštevala pri celotnem trajanju njene udeležbe pri zadevni kršitvi, kršilo obseg svoje neomejene pristojnosti.
Zato je treba drugi očitek in torej četrti del prvega pritožbenega razloga zavrniti.
5.

Peti del prvega pritožbenega razloga
a)

Trditve strank
Pritožnica s petim delom prvega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita izkrivljanje dokazov.
Prvič, Splošno sodišče naj bi izkrivilo dokaze s tem, da je v točki 160 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so bile cene načeloma določene za vsako leto posebej. Iz točk od 38 do 41, 65 in 297 obrazložitve spornega sklepa naj bi bilo namreč razvidno, da se je o cenah dogovorilo vsako leto ali četrtletje ali celo pogosteje. Če bi Splošno sodišče upoštevalo, da se je o cenah dogovarjalo vsako četrtletje, naj bi namreč za ugotovitev, da je bila pritožnica udeležena pri zadevni kršitvi, potrebovalo dodatne dokaze.
Drugič, Splošno sodišče naj bi izkrivilo dokaze s tem, da je elektronsko sporočilo, obravnavano v točkah od 191 do 196 izpodbijane sodbe, opredelilo kot elektronsko sporočilo, ki izvira iz podjetja Samsung. Iz zadevnih dokazov ter iz točke 116 obrazložitve spornega sklepa pa naj bi bilo razvidno, da gre za interno elektronsko sporočilo pritožnice. To izkrivljanje naj bi pomenilo kršitev obveznosti celovitega nadzora nad trditvami pritožnice.
Komisija prereka utemeljenost teh trditev.
b)

Presoja Sodišča
Na prvem mestu, pritožnica trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze s tem, da je v točki 160 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so bile cene načeloma določene za vsako leto posebej.
Kot izrecno izhaja iz točke 160 izpodbijane sodbe in česar pritožnica, ko je bila o tem vprašana na obravnavi pred Sodiščem, ni zanikala, pritožnica pred Splošnim sodiščem ni izpodbijala tega, da se je o cenah načeloma dogovorilo vsako leto. Zato trditev v zvezi s to točko 160 v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 97 te sodbe, ni dopustna.
Na drugem mestu, pritožnica Splošnemu sodišču očita, da je pri presoji stika s podjetjem Samsung med 1. in 8. junijem 2004, obravnavanega v točkah od 191 do 196 izpodbijane sodbe, izkrivilo dejstva.
Te trditve je treba obravnavati ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točkah 100 in 103 te sodbe.
Komisija se v obravnavanem primeru strinja s pritožnico, da je Splošno sodišče v točkah 191 in 193 izpodbijane sodbe za elektronsko sporočilo, navedeno v teh točkah, napačno štelo za elektronsko sporočilo, ki je izviralo iz podjetja Samsung in ki je bilo najdeno v njegovih prostorih, čeprav je izviralo iz pritožnice in je bilo najdeno v njenih prostorih.
Vendar pritožnica pred Sodiščem ne izpodbija niti obstoja, niti vsebine zadevnega elektronskega sporočila, niti ugotovitev, ki jih je Splošno sodišče napravilo na podlagi tega elektronskega sporočila. Zlasti ne navaja nobene trditve, s katero bi dokazala, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze s tem, da je na podlagi navedenega elektronskega sporočila ugotovilo, da je bila udeležena pri stiku s podjetjem Samsung in da si je ob tej priložnosti izmenjala nekatere informacije, ki jih je Splošno sodišče, ki je edino pristojno za presojo dejstev, štelo za protikonkurenčne.
V teh okoliščinah je treba šteti, da je napačna opredelitev zadevnega elektronskega sporočila tipkarska napaka, ki ob upoštevanju vsebine tega elektronskega sporočila ni vplivala na vsebinsko presojo trditev pritožnice v zvezi s stikom, do katerega je prišlo med 1. in 8. junijem 2004.
Glede navedb pritožnice, da Splošno sodišče zaradi napačne opredelitve zadevnega elektronskega sporočila ni izpolnilo svoje obveznosti izvesti popoln nadzor nad njenimi trditvami, je treba ugotoviti, da iz njenih trditev ni razvidno, kakšno napačno uporabo prava očita Splošnemu sodišču, zato je treba te trditve v zvezi s tem zavrniti kot nedopustne.
Na podlagi navedenega je treba peti del prvega pritožbenega razloga zavrniti.
6.

Odločitev o prvem pritožbenem razlogu
Na podlagi vsega, kar je bilo navedeno zgoraj, je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti s pridržkom, da se bo v točki 191 in naslednjih te sodbe preizkusilo prvi del prvega pritožbenega razloga v delu, v katerem se nanaša na kršitev neomejene sodne pristojnosti.
B.

Drugi pritožbeni razlog: napačna uporaba člena 101 PDEU
Drugi pritožbeni razlog pritožnice je sestavljen iz treh delov.
1.

Prvi del drugega pritožbenega razloga
a)

Trditve strank
Pritožnica s prvim delom drugega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je napačno pravno opredelilo dejstva, ki so upoštevna z vidika člena 101 PDEU. Izpodbija presojo Splošnega sodišča glede stikov s podjetjem Samsung z dne 24. septembra in 3. novembra 2003.
Na prvem mestu, glede stika z dne 24. septembra 2003 pritožnica meni, prvič, da na podlagi preudarkov iz točke 168 izpodbijane sodbe ni mogoče ugotoviti omejevanja konkurence od leta 2003 dalje. Najprej, ob sklicevanju na točki 90 in 297 obrazložitve spornega sklepa namreč trdi, da je med indici, ki so se upoštevali, mogoče najti le dve omembi cen za leto 2003. Po eni strani gre za preprosto omembo tedanje ravni cen na trgu, ki naj bi bila splošno znana, in po drugi strani za prilagoditev cene za zadnje četrtletje leta 2003 za stranko Schlumberger Smart Cards and Terminals. Dalje, pritožnica meni, da na podlagi izmenjave informacij o cenah in prihodnjih zmogljivostih, omenjene v navedeni točki 168 izpodbijane sodbe, ni mogoče skleniti, da je zatrjevana kršitev lahko vplivala na konkurenco že od leta 2003. Nazadnje, v izpodbijani sodbi naj ne bi bilo nikakršne analize učinkov izmenjave informacij o cenah iz leta 2003 na konkurenco, Splošno sodišče pa naj te izmenjave ne bi štelo za omejevanje konkurence zaradi cilja.
Drugič, tožeča stranka meni, da zgolj izjava o čipih ne-SIM, podana v okviru stika z dne 24. septembra 2003 – ki je poleg tega splošna in v njej ni nikakršnih navedb o prihodnji določitvi cen ali ravnanju na trgu – ne zadošča za dokaz nezakonite izmenjave občutljivih informacij v zvezi s temi proizvodi. Niti Komisija niti Splošno sodišče naj ne bi dokazala, da je izmenjava teh informacij lahko omejevala konkurenco. Zato naj bi Splošno sodišče z nasprotno ugotovitvijo v točki 256 izpodbijane sodbe storilo napako oziroma naj bi izkrivilo dokaze. Splošno sodišče naj bi zato pri izračunu zneska globe, naložene pritožnici, napačno upoštevalo dohodke od teh proizvodov.
Na drugem mestu, glede stika z dne 3. novembra 2003 pritožnica trdi, da je Splošno sodišče kršilo svojo obveznost obrazložitve, ker ni navedlo nobenega razloga, s katerim bi ta stik lahko opredelilo kot nezakonito izmenjavo informacij, in ker ni odgovorilo na trditve, ki so bile v zvezi s tem navedene v točkah od 83 do 86 tožbe na prvi stopnji.
Poleg tega naj bi bili pri presoji dokazne vrednosti dokazov, ki so se uporabili za ugotovitev obstoja stika z dne 3. novembra 2003, opravljeni v točkah od 181 do 183 izpodbijane sodbe, podani kršitev obveznosti obrazložitve in domneve nedolžnosti ter očitna napaka pri presoji in izkrivljanje dokazov. Niti Komisija niti Splošno sodišče naj ne bi podala zadostne obrazložitve o obstoju različnih različic elektronskega sporočila z dne 3. novembra 2003 ali o njegovi pristnosti. V zvezi s sklopom indicev, navedenim v točki 183 navedene sodbe, ki naj bi zajemal le dva vira, pritožnica pojasnjuje, da temelji interno elektronsko sporočilo podjetja Renesas z dne 7. oktobra 2003 na informacijah, pridobljenih s posrednimi izjavami, in da z njim – glede na to, da je bilo poslano pred stikom z dne 3. novembra 2003 – tega stika očitno ni mogoče dokazati. Splošno sodišče naj ne navedlo razlogov, zaradi katerih je Komisija na podlagi elektronskega sporočila z dne 7. novembra 2003 podjetja Samsung, v katerem je bil podan le predlog za prihodnji sestanek 17. novembra 2003, lahko sklepala, da je prišlo do stika z dne 3. novembra 2003. Iz teh razlogov naj bi Splošno sodišče kršilo pravila o dokaznem bremenu, izkrivilo dokaze in prišlo do očitno napačnih ugotovitev.
Komisija meni, da so te trditve nedopustne, ker želi pritožnica z njimi izpodbiti dejansko presojo Splošnega sodišča, in hkrati tudi neutemeljene.
b)

Presoja Sodišča
Najprej, ob upoštevanju trditev Komisije je treba ugotoviti, da pritožnica s trditvami, ki jih navaja v utemeljitev tega dela drugega pritožbenega razloga, ne poskuša izpodbiti presoje dejstev Splošnega sodišča, ampak zatrjuje napačno uporabo prava, ki naj bi jo to storilo pri presoji stikov s podjetjem Samsung z dne 24. septembra in 3. novembra 2003.
Na prvem mestu, pritožnica v zvezi s stikom z dne 24. septembra 2003 izpodbija točki 168 in 256 izpodbijane sodbe v delu, v katerem je Splošno sodišče razsodilo, da se je kršitev, ki jo je izvršila, začela leta 2003 in se je nanašala na čipe ne-SIM.
Prvič, kot je ugotovilo Splošno sodišče zlasti v točkah 166, 168 in od 173 do 175 izpodbijane sodbe, ni sporno, da sta si pritožnica in podjetje Samsung v okviru stika z dne 24. septembra 2003 izmenjala občutljive informacije, ki so se med drugim nanašale na prihodnje cene.
Vendar je Splošno sodišče prav zaradi predmeta teh izmenjav med konkurenti lahko pravilno opredelilo kršitev zaradi cilja, pri čemer s trditvami, ki jih je pritožnica navedla v okviru drugega dela tega pritožbenega razloga, kot izhaja iz točk od 157 do 160 te sodbe, ni mogoče dokazati, da je šlo pri tej opredelitvi za napačno uporabo prava.
V teh okoliščinah Splošno sodišče – tudi če bi se domnevalo, da konkurenti niso razpravljali o cenah za leto 2003 – pri določitvi začetka kršitve ni napačno uporabilo prava s tem, da je menilo, da je bila pritožnica pri tej kršitvi udeležena od 24. septembra 2003.
Zato po eni strani trditve, s katerimi želi pritožnica dokazati, da se na sestanku 24. septembra 2003 ni razpravljalo o cenah za leto 2003, in katerih cilj je v resnici doseči ponovno preučitev dejanskega stanja, za katero Sodišče v okviru pritožbe ni pristojno, niso upoštevne.
Po drugi strani Splošno sodišče ni nikakor dolžno preveriti in dokazati obstoja protikonkurenčnih učinkov za leto 2003. V skladu s sodno prakso Sodišča namreč posledic usklajenega ravnanja ni treba preučiti, če je njegov protikonkurenčni cilj dokazan (sodba Sodišča z dne 4. junija 2009, T‑Mobile Netherlands in drugi,
C‑8/08
,
EU:C:2009:343
, točka
).
Drugič, v zvezi s trditvijo o kršitvi, ki se nanaša na čipe ne-SIM in ki je navedena zoper točko 256 izpodbijane sodbe, je treba pojasniti, da je iz vlog pritožnice iz postopka na prvi stopnji razvidno, da je v okviru petega tožbenega razloga pred Splošnim sodiščem zanikala vsakršno razpravo o čipih ne-SIM, pri čemer ni nikakor trdila, niti podredno, da pogovora o teh proizvodih v okviru stika z dne 24. septembra 2003 ni mogoče opredeliti kot protikonkurenčnega zaradi cilja. Zato Splošnemu sodišču ni bilo treba dodatno odgovoriti na to vprašanje. Poleg tega je treba napotiti na preudarke iz točk od 104 do 109 te sodbe.
Na drugem mestu, pritožnica v zvezi s stikom z dne 3. novembra 2003 izpodbija presojo Splošnega sodišča iz točk od 181 do 183 in 185 izpodbijane sodbe glede obstoja tega stika in njegove nezakonitosti.
Prvič, Splošno sodišče je v točkah od 181 do 183 izpodbijane sodbe po eni strani ugotovilo, da pritožnica ni predložila dokaza, da so bili objektivni razlogi, ki jih je navedla Komisija v utemeljitev, da obstaja več različic elektronskega sporočila z dne 3. novembra 2003, napačni, in po drugi strani, da je iz drugih dokazov, s katerimi se je želelo dokazati obstoj protikonkurenčnega stika tega dne, izhajal niz indicev.
V zvezi s tem je bilo v točkah 68 in 69 te sodbe že poudarjeno, da bi morala pritožnica pred Splošnim sodiščem izpodbijati ugotovitve Komisije iz spornega sklepa glede pristnosti elektronskega sporočila z dne 3. novembra 2003 in da je Splošno sodišče navedlo razloge, zakaj pritožnici ni uspelo dokazati, da so bile te ugotovitve napačne.
V teh okoliščinah je Splošno sodišče, ne da bi napačno uporabilo pravo in ne da bi kršilo obveznost obrazložitve, zavrnilo trditve pritožnice o pristnosti elektronskega sporočila z dne 3. novembra 2003.
Glede trditve, s katero pritožnica prereka niz indicev, naveden v točkah 181 in 183 izpodbijane sodbe, zadošča spomniti, da Sodišče v okviru pritožbe ni pristojno za presojo dokazov, razen če gre za njihovo izkrivljanje. Čeprav pritožnica trdi, da z elementi iz tega niza indicev ni mogoče utemeljiti obstoja nezakonitega stika z dne 3. novembra 2003, pa ni nikakor dokazala, da je Splošno sodišče izkrivilo te elemente.
Drugič, Splošno sodišče je v točki 185 izpodbijane sodbe menilo, da – glede na to, da stik z dne 3. novembra 2003 po mnenju pritožnice ni pomenil omejevanja konkurence zaradi cilja – Komisija ni bila dolžna dokazati, da je vsak nezakonit pogovor pomenil tako omejevanje, ker je ugotovila, da so zadevna ravnanja kot celota pomenila omejevanje konkurence zaradi cilja.
Splošno sodišče je s tem, kot trdi pritožnica, ugotovilo nezakonitost zadevnega pogovora in ni preverilo njenih trditev o ciljni protikonkurenčnosti stika z dne 3. novembra 2003.
Vendar tak pristop v okoliščinah obravnavane zadeve in ob upoštevanju ugotovitev iz točk od 43 do 55 te sodbe ni v nasprotju z zahtevami o nadzoru zakonitosti ugotovljene kršitve. Pritožnica poleg tega ne trdi, da bi lahko vplival na presojo ustreznosti zneska globe glede na kršitev.
Zato je treba prvi del drugega pritožbenega razloga zavrniti.
2.

Drugi del drugega pritožbenega razloga
a)

Trditve strank
Pritožnica z drugim delom drugega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 172 do 176, 185 in 189 izpodbijane sodbe napačno razlagalo pojem omejevanja konkurence zaradi cilja. Po njenem mnenju Splošno sodišče ni izvedlo ustrezne analize narave zadevnih ravnanj in naj bi zlasti v točkah 176 in 189 te sodbe podalo nezadostno in protislovno obrazložitev.
Pritožnica trdi, da je Splošno sodišče v zvezi s tem ravnalo v nasprotju s sodno prakso Sodišča ter ni opravilo analize in ni dokazalo, da so bile zadevne izmenjave informacij dovolj škodljive za konkurenco na trgu čipov za kartice. Meni, da občasna izmenjava informacij na izjemno konkurenčnem trgu, kot je navedeni trg čipov za kartice, o trenutnih tržnih cenah ali prihodnjih splošnih in možnih trendih cen ter o razvoju trga sama po sebi ne pomeni take škodljivosti.
Pritožnica pojasnjuje, da nezadostno obrazložena presoja iz točke 174 izpodbijane sodbe, da je bilo sporno ravnanje „tako“, da so „konkurenti z njim lahko omejili“ konkurenco, uvaja dva negotova pogoja, ki se razlikujeta od merila glede stopnje škodljivosti, ki ga zahteva Sodišče.
Nazadnje, Splošno sodišče naj bi ob upoštevanju različnih značilnosti petih stikov, ki jih je obravnavalo, storilo napako s tem, da je – kot izhaja iz točke 185 izpodbijane sodbe – ugotovilo obstoj splošne omejitve konkurence zaradi cilja.
Komisija prereka vse te trditve.
b)

Presoja Sodišča
Pritožnica z drugim delom drugega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da ni upoštevalo sodne prakse Sodišča v zvezi s pojmom omejevanja konkurence zaradi cilja.
V skladu s sodno prakso Sodišča je za ugotovitev, ali pomeni sporazum ali usklajeno ravnanje omejevanje konkurence „zaradi cilja“ v smislu člena 101(1) PDEU, bistveno pravno merilo ugotovitev, ali tak sporazum ali tako ravnanje samo po sebi pomeni zadostno stopnjo škodljivosti za konkurenco, da se šteje, da ni treba iskati njegovih učinkov (glej v tem smislu sodbo z dne 27. aprila 2017, FSL in drugi/Komisija,
C‑469/15 P
,
EU:C:2017:308
, točka
in navedena sodna praksa).
Za presojo, ali je neka vrsta usklajevanja med podjetji dovolj škodljiva, da se jo lahko šteje za omejevanje konkurence „zaradi cilja“, je treba med drugim upoštevati vsebino tega usklajevanja, cilje, ki se želijo z njim doseči, ter pravni in gospodarski okvir, v katerega je umeščeno. Pri presoji navedenega okvira je treba upoštevati tudi naravo zadevnega blaga in storitev ter dejanske pogoje delovanja in sestave zadevnega trga ali trgov (glej v tem smislu sodbe z dne 5. decembra 2013, Solvay Solexis/Komisija,
C‑449/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:802
, točka
; z dne 19. marca 2015, Dole Food in Dole Fresh Fruit Europe/Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, točka
in navedena sodna praksa, ter z dne 27. aprila 2017, FSL in drugi/Komisija,
C‑469/15 P
,
EU:C:2017:308
, točka
in navedena sodna praksa).
Prvič, glede stika z dne 24. septembra 2003 iz ugotovitev Splošnega sodišča v zvezi z dejanskim stanjem iz točki 164 in 165 izpodbijane sodbe izhaja, da sta si pritožnica in podjetje Samsung izmenjala informacije o svojih sedanjih in prihodnjih zmogljivostih in cenah ter o njuni strategiji tehnološkega razvoja. Splošno sodišče je v točki 166 navedene sodbe ugotovilo, da lahko taka izmenjava informacij o cenah in zmogljivostih še zlasti na trgu, na katerem sta ponudba in povpraševanje koncentrirana, neposredno vpliva na poslovno strategijo konkurentov.
Splošno sodišče je v odgovoru na trditve tožeče stranke, s katerimi želi izpodbiti to, da je Komisija ta stik opredelila kot omejevanje konkurence zaradi cilja, znova spomnilo zlasti na sodno prakso, navedeno v točki 155 te sodbe, in v točkah 173 in 174 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so bili gospodarski dejavniki, ki so značilni za zadevni trg in ki jih pritožnica ni prerekala, taki, da je bilo z njimi mogoče dokazati, da so imela zadevna podjetja od izmenjave občutljivih informacij o strateških politikah njihovih konkurentov glede cen, zmogljivosti in tehnološkega razvoja korist, saj so s to izmenjavo informacij uspela zaustaviti nižanje cen, ki je na upoštevnem trgu neizogibno.
Splošno sodišče je s tem v nasprotju s trditvami pritožnice ravnalo v skladu s sodno prakso iz točk 155 in 156 te sodbe. Splošno sodišče je namreč preučilo vsebino izmenjave med konkurenti, vključno z vrsto izmenjanih informacij, obravnavalo je cilje, ki so se s tem uresničevali, in upoštevalo položaj na trgu, na katerem so potekali ti pogovori.
Poleg tega dejstvo, da se izmenjave občutljivih informacij med konkurenti na zadevnem trgu opredelijo kot omejevanje konkurence zaradi cilja – v nasprotju s trditvami pritožnice – ni odvisno od pogostosti izmenjave informacij. Tako merilo namreč nikakor ne izhaja iz sodne prakse, navedene v točkah 155 in 156 te sodbe.
Drugič, Splošno sodišče je v točki 176 izpodbijane sodbe zavrnilo trditev pritožnice, da Komisija ni dokazala, da se je lahko s pogovori o proizvodni zmogljivosti v okviru stika z dne 24. septembra 2003 omejevala konkurenca. Po njegovem mnenju Komisiji glede na to, da je opredelila razloge, iz katerih je menila, da se je lahko z navedeno izmenjavo informacij ob upoštevanju značilnosti trga omejevala konkurenca, ni bilo treba dokazati obstoja protikonkurenčnih učinkov.
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče v bistvu menilo, da je pritožnica s svojo trditvijo Komisiji očitala, da ni dokazala obstoja protikonkurenčnih učinkov. Pritožnica v pritožbi namreč ne trdi, da se je Splošno sodišče motilo glede obsega njene trditve. Poleg tega je presoja Splošnega sodišča v zvezi z njo v skladu s sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 138 te sodbe.
Tretjič, ugotoviti je treba, da je treba trditev pritožnice v zvezi s točko 185 izpodbijane sodbe zavrniti iz razlogov, navedenih v točkah od 145 do 147 te sodbe.
Četrtič, ni mogoče šteti, da je pri razlogu iz točke 189 izpodbijane sodbe, da je „izmenjava zaupnih informacij [v zvezi z namero zvišanja cene za neko celotno kategorijo proizvodov] med konkurenti nujno povzročila izkrivljanje konkurence“, ob upoštevanju gospodarskih razmer na trgu čipov za kartice, kakor so opisane v točki 173 izpodbijane sodbe, šlo za napačno uporabo prava.
Zato je treba drugi del drugega pritožbenega razloga zavrniti.
3.

Tretji del drugega pritožbenega razloga
a)

Trditve strank
Pritožnica s tretjim delom drugega pritožbenega razloga izpodbija razloge iz točk od 215 do 224, 226 in 227 izpodbijane sodbe glede njene udeležbe pri enotni in trajajoči kršitvi.
Po eni strani opozarja na protislovnost obrazložitve v točkah 215, 226 in 227 izpodbijane sodbe, ker naj bi ji Splošno sodišče pripisalo odgovornost za celotno zadevno kršitev, hkrati pa je navedlo, da ni bila udeležena pri celotni enotni in trajajoči kršitvi.
Po drugi strani pa opozarja, da se za udeležbo podjetja pri enotni in trajajoči kršitvi v skladu s sodno prakso Sodišča zahteva izpolnitev treh pogojev, in sicer, prvič, obstoj celovitega načrta, ki uresničuje skupni cilj, drugič, namerno sodelovanje tega podjetja pri tem načrtu in, tretjič, njena dokazana ali domnevna seznanjenost s kršitvenimi ravnanji drugih udeležencev. V obravnavanem primeru pa naj niti Splošno sodišče niti Komisija ne bi podala razlogov, iz katerih bi bilo mogoče sklepati, da je namerno prispevala k istemu skupnemu cilju kot podjetja Renesas, Samsung in Philips. Kot naj bi bilo razvidno iz točke 312 obrazložitve spornega sklepa in točke 231 izpodbijane sodbe, naj niti Komisija niti Splošno sodišče prav tako ne bi ugotovila, da je bila pritožnica seznanjena z ravnanji podjetij Renesas, Samsung in Philips.
Tako Komisija kot Splošno sodišče naj bi kršila merilo osebne namere sodelovanja pri skupnem načrtu. Splošno sodišče pa naj bi v sodbi z dne 15. julija 2015, voestalpine in voestalpine Wire Rod Austria/Komisija (
T‑418/10
,
EU:T:2015:516
, točka
) nasprotno opravilo podrobno analizo tega merila.
Komisija prereka utemeljenost tega dela drugega pritožbenega razloga.
b)

Presoja Sodišča
Pritožnica s tretjim delom drugega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je pri analizi njene udeležbe pri enotni in trajajoči kršitvi napačno uporabilo pravo.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je tako lahko podjetje, ki je bilo pri taki enotni in kompleksni kršitvi udeleženo s svojimi ravnanji, ki spadajo pod pojma sporazum ali usklajeno ravnanje s protikonkurenčnim ciljem v smislu člena 101(1) PDEU in ki naj bi prispevala k uresničitvi kršitve v celoti, odgovorno tudi za ravnanja drugih podjetij v okviru te kršitve v celotnem obdobju svoje udeležbe pri navedeni kršitvi. Za tak primer gre, če se ugotovi, da je navedeno podjetje s svojim ravnanjem nameravalo prispevati k skupnim ciljem, za katere so si prizadevali vsi udeleženci, in da je vedelo za protipravna ravnanja, ki so jih druga podjetja predvidela ali izvajala pri izpolnjevanju istih ciljev, ali da je lahko ta ravnanja razumno predvidelo in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje (sodbi z dne 6. decembra 2012, Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, točka
, in z dne 24. junija 2015, Fresh Del Monte Produce/Komisija in Komisija/Fresh Del Monte Produce,
C‑293/13 P in C‑294/13 P
,
EU:C:2015:416
, točka
).
Nasprotno pa je Komisija, če je bilo podjetje neposredno udeleženo pri enem ali več protikonkurenčnih ravnanjih, ki sestavljajo enotno in trajajočo kršitev, vendar ni dokazano, da je s svojim ravnanjem želelo prispevati k vsem skupnim ciljem, ki so jim sledili drugi udeleženci omejevalnega sporazuma, in da je vedelo za vsa protipravna ravnanja, ki so jih ti udeleženci predvideli ali izvajali pri izpolnjevanju istih ciljev, ali da je lahko ta ravnanja razumno predvidelo in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje zanje, temu podjetju upravičena pripisati odgovornost le za ravnanja, pri katerih je bilo neposredno udeleženo, in za ravnanja, ki so jih drugi udeleženci omejevalnega sporazuma predvideli ali izvajali pri izpolnjevanju istih ciljev, kot jim je sledilo to podjetje, ter za katera je dokazano, da je to podjetje zanje vedelo ali jih je lahko razumno predvidelo in je bilo pripravljeno zanje sprejeti tveganje (sodbi z dne 6. decembra 2012, Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, točka
, ter z dne 24. junija 2015, Fresh Del Monte Produce/Komisija in Komisija/Fresh Del Monte Produce,
C‑293/13 P in C‑294/13 P
,
EU:C:2015:416
, točka
).
V obravnavanem primeru je Splošno sodišče v skladu s to sodno prakso v točki 226 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je ugotovitev obstoja enotne kršitve ločena od vprašanja, ali se nekemu podjetju lahko pripiše odgovornost za to kršitev v celoti.
V zvezi s tem iz ugotovitev Splošnega sodišča v točkah 229 in 231 izpodbijane sodbe jasno izhaja, da je Komisija kljub neki meri dvoumnosti spornega sklepa, ki jo je Splošno sodišče obravnavalo zlasti v točkah 215, 227 in 228 navedene sodbe, v tem sklepu pritožnico spoznala za odgovorno za njeno udeležbo pri kršitvi le zaradi dvostranskih stikov, ki jih je imela s podjetjema Samsung in Renesas, ni pa ji pripisala odgovornosti za to kršitev v celoti.
Zato razlogi v izpodbijani sodbi glede obsega udeležbe pritožnice pri zadevni kršitvi niso protislovni.
Poleg tega, ker pritožnica ni bila spoznana za odgovorno za udeležbo pri zadevni kršitvi v celoti, ampak le v obsegu njene neposredne udeležbe pri posameznih elementih te kršitve, v obravnavanem primeru nikakor ni bilo treba dokazati, da je bila seznanjena s tajnim dogovarjanjem med preostalimi udeleženci pri tej kršitvi.
Zato je treba tretji del drugega pritožbenega razloga in torej drugi pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
C.

Tretji pritožbeni razlog, ki se nanaša na globo, naloženo pritožnici, in prvi del prvega pritožbenega razloga v delu, v katerem se nanaša na kršitev neomejene sodne pristojnosti
1.

Trditve strank
Tretji pritožbeni razlog pritožnice ima dva dela.
Pritožnica s prvim delom tretjega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je zaradi nepopolnega in selektivnega nadzora nad dvostranskimi stiki – kot je poudarila v okviru prvega dela prvega pritožbenega razloga – ki jih je izpodbijala, pri določitvi zneska globe storilo očitno napako pri presoji. Splošno sodišče naj bi v okviru izvrševanja svoje neomejene sodne pristojnosti moralo upoštevati število dogodkov in posamezno udeležbo vsakega podjetja pri kršitvi. Ker Splošno sodišče tega ni storilo, naj bi ravnalo v nasprotju s sodno prakso Sodišča. Poleg tega naj Splošno sodišče svoje presoje, da je bilo znižanje zneska globe, ki ji ga je odobrila Komisija, ustrezno, ne bi dovolj obrazložilo, ker je obravnavalo manj kot polovico stikov, katerih obstoj je ugotovila Komisija, in ker je pritožnica prerekala sorazmernost zneska globe, ki ji je bila naložena na podlagi teh zadnjenavedenih stikov.
Pritožnica z drugim delom tretjega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je kršilo načelo sorazmernosti.
Na prvem mestu, pritožnica trdi, da Splošno sodišče ni dovolj upoštevalo dejstva, da je bila njena udeležba pri kršitvi omejena.
Pritožnica na eni strani trdi, da je v nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče razsodilo v točki 239 izpodbijane sodbe, v točki 172 tožbe na prvi stopnji in točki 115 replike, ki ju je predložila Splošnem sodišču, navedla trditve, s katerimi je prerekala znižanje globe za 20 %, ki ji ga je odobrila Komisija.
Na drugi strani pa pritožnica ocenjuje, da Splošno sodišče za določitev zneska globe ni upoštevalo relativne teže njene zelo omejene udeležbe pri kršitvi, s čimer je ravnalo v nasprotju s sodno prakso Sodišča. Ta znesek naj ne bi odražal dejanske udeležbe pritožnice pri tej kršitvi, saj je Splošno sodišče opravilo nadzor le nad omejenim številom stikov, ker naj pritožnica ne bi bila seznanjena z dvostranskimi stiki med drugimi udeleženci pri kršitvi in ker se je le en stik, pri katerem je bila pritožnica udeležena, nanašal na čipe ne-SIM. Pojasnjuje, da njeni prihodki od teh proizvodov pomenijo več kot 50 % njenega skupnega prometa in da se lahko kršitev v zvezi s čipi ne-SIM nanaša le na leto 2004. Splošno sodišče naj zato v nasprotju z zahtevami sodne prakse Sodišča ne bi dovolj upoštevalo deleža njenega prometa s proizvodi, ki so predmet kršitve.
Na drugem mestu, pritožnica izpodbija točki 269 in 270 izpodbijane sodbe s trditvijo, da sta Komisija in Splošno sodišče z naložitvijo nesorazmernega zneska globe kršila člen 49 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije, Splošno sodišče pa je kršilo tudi svojo neomejeno pristojnost. Po njenem mnenju Splošno sodišče ni upoštevalo omejene udeležbe pritožnice pri zadevni kršitvi. Zlasti naj bi določitev zneska globe temeljila na napačnem izračunu prometa in naj bi bila v nasprotju s sodno prakso, navedeno v točki 269 te sodbe. Tako naj bi se napačno upoštevali vsi dohodki tožeče stranke od čipov ne-SIM v celotnem obdobju trajanja zatrjevane kršitve. Pritožnica meni, da se lahko namreč kršitev v zvezi s čipi ne-SIM kvečjemu (
quod non
) nanaša na leto 2004.
Komisija meni, da je treba te trditve zavrniti.
Glede prvega dela Komisija odgovarja, da število stikov, pri katerih je bila udeležena pritožnica, nikakor ne spremeni teže njene udeležbe pri kršitvi, saj so imele gospodarske posledice protikonkurenčnih stikov učinke tudi po datumu teh stikov.
V zvezi z drugim delom tega pritožbenega razloga Komisija meni, da trditev, da bi moralo Splošno sodišče pri preučitvi teže sodelovanja pritožnice pri kršitvi upoštevati okoliščine, da so se le nekateri izmed navedenih stikov nanašali na čipe ne-SIM, v skladu s členom 170 Poslovnika Sodišča ni dopustna, saj je prvič navedena pred Sodiščem. Splošno sodišče naj bi vsekakor pravilno razsodilo, da se je zadevna kršitev nanašala na take čipe.
Komisija najprej poudarja, da lahko težo udeležbe nekega podjetja pri kršitvi upošteva bodisi pri določitvi osnovnega zneska globe, ki jo lahko naloži, bodisi na podlagi olajševalnih in obteževalnih okoliščin, in da je zato Splošno sodišče pravilno potrdilo določitev odstotka teže kršitve v višini 16 % za vse udeležence omejevalnega sporazuma. Pritožnica naj ne bi dokazala, da je znižanje za 20 %, ki ji je bilo odobreno, pomenilo naložitev tako pretirane globe, da ni bila sorazmerna.
Komisija dalje v zvezi z zatrjevano kršitvijo načela sorazmernosti trdi, da to, da je znesek globe, ki je bila naložena pritožnici, višji od zneska glob, ki so bile s spornim sklepom naložene drugim udeležencem pri kršitvi, odraža dejstvo, da je njena vrednost prodaje čipov za kartice najvišja od štirih udeležencev. Komisija v zvezi s tem pojasnjuje, da je promet objektivni element, ki pomeni ustrezno merilo škodljivosti nedovoljenega dogovarjanja za običajno konkurenco. Noben drug dejavnik, ki jih navaja pritožnica, naj ne bi mogel vplivati na presojo teže kršitve, ki jo je opravilo Splošno sodišče.
2.

Presoja Sodišča
Ker se oba dela tretjega pritožbenega razloga delno prekrivata, ju je treba obravnavati skupaj. Poleg tega, kot je bilo navedeno v točki 56 te sodbe, je treba preučiti tudi trditve v utemeljitev prvega dela prvega pritožbenega razloga v delu, v katerem se nanašajo na izvajanje neomejene sodne pristojnosti Splošnega sodišča.
Na prvem mestu je treba spomniti, da je le Splošno sodišče pristojno za nazor nad načinom, na katerega je Komisija v vsakem posamičnem primeru presodila težo nezakonitih ravnanj. V okviru pritožbe je namen nadzora Sodišča preveriti, prvič, koliko je Splošno sodišče pravno pravilno upoštevalo vse bistvene dejavnike za presojo teže določenega ravnanja glede na člen 101 PDEU in člen 23 Uredbe št. 1/2003 in, drugič, ali je Splošno sodišče pravno zadostno odgovorilo na vse trditve, navedene v utemeljitev predloga za odpravo ali znižanje globe (sodba z dne 26. januarja 2017, Laufen Austria/Komisija,
C‑637/13 P
,
EU:C:2017:51
, točka
).
Na drugem mestu, sodišče Unije lahko v skladu s sodno prakso Sodišča na podlagi neomejene pristojnosti, ki mu je v skladu s členom 261 PDEU podeljena s členom 31 Uredbe št. 1/2003, preseže zgolj nadzor zakonitosti sankcije in presojo Komisije nadomesti s svojo ter tako odpravi, zniža ali zviša naloženo globo ali periodično denarno kazen (sodbi z dne 8. decembra 2011, Chalkor/Komisija,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, točka
in navedena sodna praksa, ter z dne 26. januarja 2017 v zadevi Villeroy & Boch Austria/Komisija,
C‑626/13 P
,
EU:C:2017:54
, točka
).
Vendar izvajanje te neomejene sodne pristojnosti ni enakovredno nadzoru po uradni dolžnosti in kontradiktornemu postopku. Tožeča stranka mora načeloma navesti tožbene razloge zoper sporni sklep in v utemeljitev teh razlogov predložiti dokaze (sodbi z dne 18. decembra 2014, Komisija/Parker Hannifin Manufacturing in Parker-Hannifin,
C‑434/13 P
,
EU:C:2014:2456
, točka
in navedena sodna praksa, ter z dne 26. januarja 2017,Villeroy & Boch Austria/Komisija,
C‑626/13 P
,
EU:C:2017:54
, točka
).
Vendar, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 74 sklepnih predlogov, mora sodišče Unije za to, da so izpolnjene zahteve nadzora nad neomejeno sodno pristojnostjo v smislu člena 47 Listine o temeljnih pravicah glede glob, pri izvajanju pooblastil iz členov 261 in 263 PDEU preučiti vsak očitek, dejanski ali pravni, s katerim se skuša dokazati, da znesek globe ni v sorazmerju s težo in trajanjem kršitve (sodbi z dne 18. decembra 2014, Komisija/Parker Hannifin Manufacturing in Parker-Hannifin,
C‑434/13 P
,
EU:C:2014:2456
, točka
in navedena sodna praksa, ter z dne 26. januarja 2017, Villeroy & Boch Austria/Komisija,
C‑626/13 P
,
EU:C:2017:54
, točka
).
Na tretjem mestu, resnost kršitve predmet mora biti predmet posamične presoje (sodba z dne 11. julija 2013, Team Relocations in drugi/Komisija,
C‑444/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:464
, točka
). Pri določitvi zneska glob je treba upoštevati trajanje kršitve in vse dejavnike, ki lahko vplivajo na presojo njene teže, kot so ravnanje posameznega podjetja, vloga, ki jo je posamezno podjetje imelo pri izvajanju usklajenih ravnanj, dobiček, ki so ga podjetja lahko imela zaradi teh ravnanj, njihova velikost in vrednost zadevnega blaga ter nevarnost, ki jo ta vrsta kršitev pomeni za Evropsko unijo (sodba z dne 8. decembra 2011, Chalkor/Komisija,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, točka
in navedena sodna praksa).
Med temi dejavniki sta tudi število in intenzivnost protikonkurenčnih ravnanj (glej v tem smislu sodbo z dne 8. decembra 2011, Chalkor/Komisija,
C‑386/10 P
,
EU:C:2011:815
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar je Sodišče spomnilo, da ni zavezujočega ali izčrpnega seznama meril, ki jih je treba pri presoji teže kršitve obvezno upoštevati (sodbi z dne 3. septembra 2009, Prym in Prym Consumer/Komisija,
C‑534/07 P
,
EU:C:2009:505
, točka
, in z dne 13. junija 2013, Versalis/Komisija,
C‑511/11 P
,
EU:C:2013:386
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega iz sodne prakse Sodišča izhaja, da lahko Komisija upošteva relativno težo udeležbe nekega podjetja pri kršitvi in posebne okoliščine zadeve bodisi pri presoji teže kršitve v smislu člena 23 Uredbe št. 1/2003 bodisi pri prilagoditvi osnovnega zneska globe na podlagi olajševalnih in obteževalnih okoliščin. Priznanje take možnosti izbire Komisiji je v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 196 te sodbe, saj je pri določitvi zneska globe treba vsekakor upoštevati posamično ravnanje zadevnega podjetja (glej v tem smislu sodbo z dne 11. julija 2013, Team Relocations in drugi/Komisija,
C‑444/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:464
, točki
in
).
Najprej, v obravnavnem primeru je iz spornega sklepa in ugotovitev Splošnega sodišča iz točk 215, 229 in 231 izpodbijane sodbe jasno razvidno, da je Komisija v tem sklepu sicer ugotovila obstoj enotne in trajajoče kršitve, vendar je pritožnico spoznala za odgovorno za to kršitev le v okviru nezakonitih stikov, ki jih je imela s podjetjema Samsung in Renesas med 24. septembrom 2003 in 31. marcem 2005. Tako je bila pritožnica spoznana za odgovorno za obravnavano kršitev zgolj na podlagi enajstih dvostranskih stikov, ki so bili v zvezi z njo ugotovljeni v spornem sklepu in ki jih je izpodbijala pred Splošnim sodiščem.
Komisija je pri izračunu globe omejeno udeležbo pritožnice pri zadevni kršitvi upoštevala tako, da ji je odobrila 20 % znižanje na podlagi olajševalnih okoliščin, hkrati pa je za vse udeležence pri zadevni kršitvi uporabila isti koeficient teže kršitve v višini 16 %.
Dalje, iz besedila tožbe, vložene na prvi stopnji, je nedvomno razvidno, da je pritožnica poleg razglasitve ničnosti spornega sklepa v delu, ki se nanaša nanjo, podredno predlagala tudi znižanje zneska globe, ki ji je bila naložena. V zvezi s tem je treba pojasniti tudi, da je Komisija med obravnavo pred Sodiščem umaknila svoje trditve, da pritožnica Splošnemu sodišča ni predlagala, naj uporabi svojo neomejeno pristojnost.
Pritožnica je s tožbenimi razlogi, ki jih je podala pred Splošnim sodiščem, zlasti izpodbijala presojo Komisije glede vsakega posameznega od enajstih dvostranskih stikov, ki so se upoštevali v zvezi z njo, in grajala izračun zneska globe, ki ji je bila naložena, kar zadeva koeficient teže kršitve v višini 16 % in tudi v zvezi z 20‑odstotno stopnjo znižanja, ki ji je bila odobrena na podlagi olajševalnih okoliščin.
Iz tega sledi, da je pritožnica Splošnemu sodišču s trditvami v tožbi na prvi stopnji predlagala, naj preveri resničnost njene udeležbe pri zadevni kršitvi in po potrebi natančen obseg te udeležbe. Te trditve pa so namreč lahko upoštevne, zato da se v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 195 te sodbe, ob upoštevanju ravnanja pritožnice presodi o ustreznosti zneska globe, ki ji je bila naložena, glede na kršitev, ki jo je izvršila.
Čeprav se Splošno sodišče za presojo teže kršitve, ki jo je storila pritožnica, in za določitev zneska globe ni dolžno opreti na točno število dvostranskih stikov, ki so se upoštevali v zvezi s pritožnico, pa je to med drugimi dejavniki v zvezi s tem lahko vseeno upošteven dejavnik (glej po analogiji sodbi z dne 25. januarja 2007, Dalmine/Komisija,
C‑407/04 P
,
EU:C:2007:53
, točka
, in z dne 14. oktobra 2010, Deutsche Telekom/Komisija,
C‑280/08 P
,
EU:C:2010:603
, točka
).
V teh okoliščinah Splošno sodišče ni moglo, ne da bi kršilo obseg svoje neomejene pristojnosti, opustiti odgovora na trditev tožeče stranke, da je Komisija pri določitvi zneska naložene globe brez upoštevanja omejenega števila stikov, pri katerih naj bi bila pritožnica udeležena, kršila načelo sorazmernosti. Ta ugotovitev velja še toliko bolj, ker se je Splošno sodišče v obravnavanem primeru omejilo na potrditev petih od enajstih stikov, ki so bili ugotovljeni v izpodbijanem sklepu, pri čemer ni odgovorilo na vprašanje, ali je Komisija dokazala obstoj šestih preostalih stikov, ki so se upoštevali v tem sklepu.
Ker pa Splošno sodišče v izpodbijani sodbi ni preizkusilo sorazmernosti zneska naložene globe glede na število stikov, ki jih je upoštevalo v zvezi s pritožnico, in ni navedlo razlogov, zaradi katerih takega nadzora ni opravilo, je napačno uporabilo pravo.
Te presoje trditve Komisije ne omajajo.
Res je sicer, kot je opozorilo Splošno sodišče v točki 269 izpodbijane sodbe, da se z deležem skupnega prometa od prodaje proizvodov, ki so bili predmet kršitve, najbolje odraža gospodarski pomen te kršitve (sodba z dne 23. aprila 2015, LG Display in LG Display Taiwan/Komisija,
C‑227/14 P
,
EU:C:2015:258
, točka
), tako da je to, da je vrednost prometa pritožnice precej višja od vrednosti prometa drugih kaznovanih podjetji, lahko razlog za to, da ji je bila v obravnavanem primeru naložena najvišja globa.
Poleg tega je v skladu s sodno prakso Sodišča in ob upoštevanju točke 23 Smernic iz leta 2006 koeficient teže kršitve v višini 16 % mogoče utemeljiti z naravo zadevne kršitve, saj je ta – kot je ugotovilo Splošno sodišče – med najtežjimi oblikami omejevanja konkurence v smislu navedene točke 23, stopnja tega koeficienta pa je med najnižjimi stopnjami v meji razpona sankcij, ki je v skladu s temi smernicami določen za takšne kršitve (glej v tem smislu sodbo z dne 26. januarja 2017, Aloys F. Dornbracht/Komisija,
C‑604/13 P
,
EU:C:2017:45
, točka
).
Vendar zgolj s temi okoliščinami in sodno prakso, navedeno v točkah 209 in 210 te sodbe, še ni mogoče utemeljiti tega, da je Splošno sodišče v okoliščinah obravnavanega primera opustilo preverjanje ustreznosti zneska globe glede na število stikov, ki jih je upoštevalo v zvezi s pritožnico. Tako preverjanje je bilo namreč potrebno zlasti za presojo, ali bi bilo treba zaradi omejenega števila teh stikov znesek globe, ki je bila naložena pritožnici, znižati za več kot za 20 %, kot ji je bilo odobreno na podlagi olajševalnih okoliščin.
Sodišče je sicer že razsodilo, da za vsako olajševalno okoliščino, ki jo zatrjuje pritožnica – tudi če je ta utemeljena – ni treba samodejno odobriti dodatnega znižanja globe, če je bilo na podlagi celovite analize, pri kateri so se upoštevale vse upoštevne okoliščine, ugotovljeno, da je bil znesek globe, ki ga je naložila Komisija, sorazmeren (glej v tem smislu sodbo z dne 5. decembra 2013, Caffaro/Komisija,
C‑447/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:797
, točki
in
).
V obravnavanem primeru pa je prav taka celovita analiza, pri kateri bi se upoštevali vsi upoštevni dejavniki, pomanjkljivost izpodbijane sodbe, saj Splošno sodišče ni preverilo sorazmernosti globe glede na število stikov, ki so se upoštevali v zvezi s pritožnico.
Na drugem mestu je treba trditve pritožnice v zvezi z upoštevanjem njenih dohodkov od čipov ne-SIM zavrniti iz razlogov, navedenih v točkah od 104 do 109 in 139 te sodbe.
Zato je treba prvemu delu prvega pritožbenega razloga in tretjemu pritožbenemu razlogu v delu, v katerem pritožnica Splošnemu sodišču očita, da pri presoji zneska globe ni upoštevalo števila stikov, ki so upoštevali v zvezi z njo, ugoditi, v preostalem pa je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti.
VI.

Delna razveljavitev izpodbijane sodbe
Iz navedenega izhaja, da je Splošno sodišče pri izvajanju svoje neomejene pristojnosti napačno uporabilo pravo.
V teh okoliščinah je treba izpodbijano sodbo razveljaviti v delu, v katerem je Splošno sodišče zavrnilo podredno podani predlog pritožnice za znižanje zneska globe, ki ji jo je naložila Komisija, v preostalem pa se pritožba zavrne.
VII.

Spor na prvi stopnji
V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko Sodišče ob razveljavitvi odločitve Splošnega sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje.
V tem primeru temu ni tako.
Ni namreč sporno, da je lahko treba pri obravnavi predloga pritožnice za znižanje zneska globe, ki ji je bila naložena s spornim sklepom, presojati tudi o dejstvih, ki se zlasti nanašajo na dvostranske stike, ki jih pritožnica izpodbija v okviru tretjega dela tretjega tožbenega razloga, ki ga je podala pred Splošnim sodiščem, in o katerih Splošno sodišče ni presojalo ter o katerih se pred Sodiščem ni podrobno razpravljalo.
Zato je treba zadevo vrniti Splošnemu sodišču, da presodi o sorazmernosti zneska naložene globe glede na število stikov, ki so se upoštevali v zvezi s pritožnico, in sicer tako, da po potrebi preveri, ali je Komisija dokazala šest stikov, o katerih se Splošno sodišče ni izreklo.
Stroški
Ker se zadeva vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, se odločitev o stroških pridrži.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

1.
Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 15. decembra 2016, Infineon Technologies/Komisija (
T‑758/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:737
) se razveljavi v delu, v katerem je Splošno sodišče zavrnilo podredni predlog družbe Infineon Technologies AG za znižanje zneska globe, ki ji jo je naložila Evropska komisija.

2.
V preostalem se pritožba zavrne.

3.
Zadeva se vrne Splošnemu sodišču, da ob upoštevanju šestega tožbenega razloga odloči o predlogu za znižanje zneska globe, ki je bila naložena družbi Infineon Technologies AG.

4.
Odločitev o stroških se pridrži.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.