CELEX: 62019CJ0784
Преюдициално запитване
Работници мигранти
Социална сигурност
Приложимо законодателство
Регламент (ЕО) № 883/2004
Член 12, параграф 1
Командироване
Работници, наети от предприятия, които осигуряват временна работа
Регламент (ЕО) № 987/2009
Член 14, параграф 2
Удостоверение A 1
Определяне на държавата членка, в която работодателят обичайно осъществява дейността си
Понятие „значителни по обхват дейности, различни от чисто вътрешни управленски дейности“
Липса на предоставяне на работници за временна работа на територията на държавата членка, в която е установен работодателят

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 14, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 987/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент (ЕО) № 883/2004 за координация на системите за социална сигурност (
ОВ L 284, 2009 г., стр. 1
).
Запитването е отправено в рамките на спор между „ТИЙМ ПАУЪР ЕВРОПА“ ЕООД (наричано по-нататък „Тийм Пауър Европа“), учредено по българското право дружество със седалище във Варна (България), и директора на Териториална дирекция на Националната агенция за приходите — Варна (България) (наричан по-нататък „директорът“) относно отказа му да издаде удостоверение, че българското социалноосигурително законодателство е приложимо по отношение на работник, нает от това дружество, което осигурява временна работа, за периода, през който този работник е предоставен на установено в Германия предприятие ползвател.
Правна уредба
Правото на Съюза
Регламент (ЕО) № 883/2004
Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (
ОВ L 166, 2004 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82 и поправка в
OB L 33, 2008 г., стр. 12
), изменен с Регламент (ЕС) № 465/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 г. (
ОВ L 149, 2012 г., стр. 4
) (наричан по-нататък „Регламент № 883/2004“), отменя, считано от 1 май 2010 г., Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социално осигуряване на заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, изменен и актуализиран с Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г. (
ОВ L 28, 1997 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 35) (наричан по-нататък „Регламент № 1408/71“).
Съображения 1 и 45 от Регламент № 883/2004 гласят следното:
„(1)
Правилата за координация на националните системи за социално осигуряване се вписват в рамките на свободното движение на лица и следва да допринасят за подобряване на жизнения им стандарт и условията за заетост.
[…]
(45)
Тъй като целта на предложеното действие, а именно приемането на мерки за координация, които да гарантират, че правото на свободно движение на хора може да се упражнява ефективно, не може да бъде постигната в достатъчна степен от държавите членки и, следователно, поради мащаба и ефекта на това действие може да бъде по-успешно осъществена на равнище на Общността, Общността може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарността, посочен в член 5 от Договора. […]“.
Член 2 от този регламент, озаглавен „Персонален обхват“, който е част от дял I от него, озаглавен „Общи разпоредби“, предвижда в параграф 1:
„Настоящият регламент се прилага към граждани на държава членка, лица без гражданство и бежанци, които пребивават в държава членка, които са или са били подчинени на законодателството на една или повече държави членки, както и към членовете на техните семейства и към преживелите ги лица“.
Дял II от посочения регламент е озаглавен „Определяне на приложимото законодателство“ и включва членове 11—16.
Член 11 от същия регламент е озаглавен „Общи правила“ и гласи:
„1.   Лицата, за които се прилага настоящият регламент, са подчинени на законодателството само на една държава членка. Това законодателство се определя в съответствие с настоящия дял.
[…]
3.   Съгласно членове 12—16:
a)
спрямо лице, осъществяващо дейност като наето или като самостоятелно заето лице в една държава членка се прилага законодателството на тази държава членка;
[…]“.
Член 12 от Регламент № 883/2004 е озаглавен „Специални правила“, а параграф 1 от него предвижда:
„Лице, което осъществява дейност като наето лице в държава членка от името на работодател, който обичайно осъществява дейността си в нея, и което е командировано от този работодател в друга държава членка, за да осъществява там дейност от името на същия работодател, продължава да е подчинено на законодателството на първата държава членка, при условие че предвидената продължителност на тази работа не превишава 24 месеца и че не е изпратено да замества друго командировано лице“.
С тази разпоредба се заменя член 14, точка 1, буква а) от Регламент № 1408/71, съгласно който „[л]ице, което е заето на работа на територията на държава членка от предприятие, в което обичайно работи, което е командировано от това предприятие на територията на друга държава членка да извършва работа там за въпросното предприятие, продължава да бъде подчинено на законодателството на първата държава членка[,] при условие че очакваната продължителност на въпросната работа не превишава 12 месеца, и че лицето не е изпратено да замести друго лице, чийто срок на командироване е изтекъл“.
Регламент № 987/2009
Дял II от Регламент № 987/2009 е озаглавен „Определяне на приложимото законодателство“ и включа членове 14—21.
Член 14 от Регламента e озаглавен „Подробности относно членове 12 и 13 от [Регламент № 883/2004]“ и параграф 2 от тази разпоредба гласи:
„За целите на прилагането на член 12, параграф 1 от [Регламент № 883/2004], изразът „което обичайно осъществява дейността си в нея“ се отнася до работодател, който обичайно извършва значителни по обхват дейности, различни от чисто вътрешни управленски дейности, на територията на държавата членка, в която е установен, като се вземат под внимание всички критерии, характерни за дейностите, извършвани от въпросното предприятие. Приложимите критерии трябва да отговарят на специфичните характеристики на всеки работодател и на действителния характер на извършваните дейности“.
Член 19 от Регламент № 987/2009 е озаглавен „Предоставяне на информация на съответните лица и на работодателите“, а параграф 2 от него предвижда:
„По искане на съответното лице или на работодателя компетентната институция на държавата членка, чието законодателство е приложимо по силата на дял II от [Регламент № 883/2004], предоставя атестация, че [това] законодателство е приложимо и, където е уместно, посочва до коя дата и при какви условия“.
За целите на тази атестация се издава удостоверение, наречено „Удостоверение A 1“.
Директива 2008/104/ЕО
Член 3, параграф 1 от Директива 2008/104/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 19 ноември 2008 година относно работа чрез агенции за временна заетост (
ОВ L 327, 2008 г., стр. 9
) предвижда:
„За целите на настоящата директива:
[…]
б)
„агенция за временна заетост“ означава всяко физическо или юридическо лице, което в съответствие с националното законодателство сключва трудов договор или влиза в трудово правоотношение с нает чрез агенция за временна заетост работник, за да го назначи в предприятие ползвател на временна работа под негов надзор и ръководство;
в)
„нает чрез агенция за временна заетост работник“: означава работник с трудов договор или в трудово правоотношение с агенция за временна заетост с цел назначаването му в предприятие ползвател на временна работа под негов надзор и ръководство;
[…]“.
Българското право
Съгласно член107р от Кодекса на труда:
„(1)   В трудовия договор с предприятие, което осигурява временна работа, се уговаря, че работникът или служителят ще бъде изпратен за изпълнение на временна работа в предприятие ползвател под негово ръководство и контрол.
[…]
(7)   Предприятията, които осигуряват временна работа, осъществяват своята дейност след регистрация в Агенцията по заетостта при условия и по ред, определени в Закона за насърчаване на заетостта“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
Тийм Пауър Европа е дружество, регистрирано в Търговския регистър на Република България на 22 май 2017 г. с предмет на дейност: извършване на дейност като предприятие, което осигурява временна работа, както и осъществяване на посредническа дейност по наемане на работа в тази държава членка и в други държави.
Съгласно удостоверението, издадено от Министерството на труда и социалната политика, това дружество е регистрирано в българската Агенция по заетостта като предприятие, което осигурява временна работа и разполага с официално разрешение за предоставяне на персонал в Германия по силата на издадено разрешение от Agentur für Arbeit Düsseldorf (Агенция по заетостта Дюселдорф, Германия), която е част от Bundesagentur für Arbeit (Федерална агенция по заетостта, Германия).
На 8 октомври 2018 г. Тийм Пауър Европа сключва трудов договор с български гражданин, по силата на който той е изпратен на работа в предприятие ползвател, установено в Германия. С акт за изпращане на служител в предприятие ползвател от същата дата се уточнява, че заинтересованото лице ще изпълнява работата си под ръководството и контрола на това предприятие за периода 15 октомври—21 декември 2018 г.
На 9 май 2019 г. Тийм Пауър Европа подава до Териториална дирекция на Национална агенция за приходите — Варна искане за издаване на удостоверение по образец А1 за това, че по време на командироването за наетото лице се прилага българското законодателство.
С решение от 30 май 2019 г. органът по приходите при посочената териториална дирекция отхвърля искането, с мотива че разглежданото в главното производство положение не попада в приложното поле на член 12, параграф 1 от Регламент № 883/2004. Всъщност този орган приема, от една страна, че не е запазена пряката връзка между Тийм Пауър Европа и конкретния работник, а от друга страна, че това предприятие не извършва съществената си дейност на територията на България.
Посоченият орган стига до този извод по последния въпрос въз основа на различни обстоятелства. Първо, договорът между Тийм Пауър Европа и разглежданото предприятие ползвател бил сключен при условията на и съгласно германското право. Второ, в този договор Тийм Пауър Европа било представено не с регистрацията си в българската Агенция по заетостта, а с разрешителното за предоставяне на персонал, издадено от компетентните германски органи. Трето, на територията на България дружеството нямало наети лица извън управленския и ръководен персонал. Четвърто, всички приходи на Тийм Пауър Европа произтичали от дейността, упражнявана от работниците, наети чрез това предприятие за временна работа и изпратени в Германия. Пето, за целите на облагането с данък върху добавената стойност (ДДС) Тийм Пауър Европа декларирало единствено доставки на услуги с място на изпълнение на територията на държава членка, различна от тази, в която то е установено. Накрая, не били представени договори с контрагенти, извършващи дейност на територията на България, и дружеството не предоставяло услуги по осигуряване на временна заетост на територията на последната държава.
С решение от 11 юни 2019 г. директорът отхвърля подадената от Тийм Пауър Европа жалба по административен ред срещу решението на органа по приходите от 30 май 2019 г.
Поради това Тийм Пауър Европа подава жалба по съдебен ред пред Административен съд — Варна (България), с която иска отмяна на решението на директора.
В подкрепа на подадената жалба Тийм Пауър Европа посочва, че работникът по главното производство попада в приложното поле на член 12, параграф 1 от Регламент № 883/2004 и отговоря на условията, предвидени в тази разпоредба за издаване на удостоверение А 1. Що се отнася по-конкретно до въпроса дали Тийм Пауър Европа упражнява обичайно дейността си на територията на България, дружеството посочва, че то извършва съществената си дейност по набиране, подбор и социално осигуряване на работници за временна работа на тази територия. Тази дейност не била идентична на извършване на чисто вътрешни управленски дейности. Освен това обстоятелството, че оборотът му бил реализиран от сключване на сделки с предприятия ползватели, установени в държава членка, различна от тази, в която е установено това дружество, не означавало, че дружеството извършвало дейността си извън последната държава членка.
Директорът от своя страна поддържа, че положението, разглеждано в главното производство, не попадало в приложното поле на член 12, параграф 1 от този регламент. В това отношение той подчертава по-специално, че Тийм Пауър Европа имало само управленски и ръководен персонал на територията на България, че всички приходи, получени от това предприятие, произтичали от трудови дейности, престирани на територията на Германия, и че за целите на облагането с ДДС посоченото предприятие декларирало единствено доставки на услуги с място на изпълнение на територията на последната държава членка.
Административен съд — Варна, който се произнася като последна инстанция по спорове в областта на социалното осигуряване, констатира, че между страните в главното производство има спор по-специално по въпроса дали Тийм Пауър Европа извършва значителна по обхват дейност на територията на България, тъй като изпълнението на това изискване обуславя прилагането на член 12, параграф 1 от Регламент № 883/2004 в това дело. Практиката на съдебните състави към самата запитваща юрисдикция обаче съдържала противоречиви решения, що се отнася до тълкуването на това изискване, както то е уточнено в член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009. Това различие се отнасяло по-специално до релевантните критерии, които следвало да се вземат предвид, за да се прецени дали по смисъла на последната разпоредба предприятие, което осигурява временна работа, извършва обичайно „значителни по обхват дейности“ на територията на държавата членка, в която то е установено.
Съгласно едно от теченията в съдебната практика трябва да се счита, че предприятие, което се намира в положението на Тийм Пауър Европа, осъществява такава дейност на територията на България. Всъщност в тази държава членка били извършвани дейностите по подбор, наемане и предоставяне на работници, наети чрез предприятие, което осигурява временна работа, които представлявали основните дейности на това предприятие. Освен това съгласно българското право в тази държава било мястото на сключване на трудовите договори между това предприятие и тези работници. На територията на България били сключвани и договорите между предприятието, което осигурява временна работа, и предприятията ползватели, на които били предоставяни посочените работници. В допълнение посоченото предприятие, което осигурява временна работа, реализирало приходи изцяло на територията на тази държава, независимо че реализираните обороти били от сделки с предприятия ползватели, установени в други държави членки. Нещо повече, посоченото предприятие било регистрирано като търговско дружество и по ДДС в съответствие с българското законодателство.
Съгласно второ течение в съдебната практика не може да се счита, че предприятие, намиращо се в положението на Тийм Пауър Европа, обикновено извършва значителна по обхват дейност на територията на България. Всъщност, независимо че седалището и управлението на това предприятие били на територията на България, то имало в тази държава само управленски и административен персонал, което само по себе си било достатъчно, за да се изключи прилагането на правните разпоредби на Съюза в областта на командироването. Освен това всички разглеждани работници, наети чрез това предприятие, което осигурява временна работа, били наети с оглед на предоставянето им на установени в Германия предприятия ползватели, тъй като в периода 22 май 2017 г.—29 май 2019 г. Тийм Пауър Европа не предоставяло никакви услуги по осигуряване на временна работа на територията на България. Вследствие на това всички приходи и обороти на това предприятие за този период били реализирани само от извършваните дейности в Германия. Нещо повече, към договорите, сключени с предприятията ползватели, се прилагало германското право и същите се изпълнявали в Германия.
Според запитващата юрисдикция практиката на Съда, произтичаща от решения от 17 декември 1970 г., Manpower (
35/70
,
EU:C:1970:120
) и от 10 февруари 2000 г., FTS (
C‑202/97
,
EU:C:2000:75
), не позволява да се отдаде предпочитание на някое от посочените течения в съдебната практика, и по-специално да се отговори на въпроса дали с оглед на критериите, изведени от Съда в точки 42—45 от последното посочено съдебно решение, спазването на правилото, предвидено в член 12, параграф 1 от Регламент № 883/2004 и уточнено в член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009, съгласно което работодателят следва обичайно да извършва значителни по обхват дейности, различни от чисто вътрешни управленски дейности, на територията на държавата членка, в която е установен, предполага, че предприятието, което осигурява временна работа, осъществява значителна част от дейността си по предоставяне на работници в полза на предприятия ползватели, установени и упражняващи дейност на територията на същата държава членка, в която е установено и самото предприятие за осигуряване на временна работа, или е достатъчно това предприятие да бъде само регистрирано в тази държава членка и да сключва в нея трудови договори с оглед предоставянето на такива работници на предприятия ползватели, установени в други държави членки.
При тези обстоятелства Административен съд — Варна решава да спре производството по делото и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Следва ли разпоредбата на чл.14 пар.2 от Регламент (ЕО) № 987/2009 […] да се тълкува в смисъл, че за да се счита, че предприятие, осигуряващо временна работа, обичайно осъществява дейността си в държавата, в която е установено, следва значителна част от дейността по предоставяне на персонал да се извършва в полза на дружества ползватели, установени в същата държава?“.
По преюдициалния въпрос
С поставения въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че за да се счита, че установено в държава членка предприятие, което осигурява временна работа, „обичайно осъществява дейността си“ по смисъла на член 12, параграф 1 от Регламент № 883/2004 в тази държава членка, това предприятие трябва да извършва значителна част от дейността си по предоставяне на работници за временна работа в полза на предприятия ползватели, които са установени и упражняват дейностите си на територията на посочената държава членка.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда разпоредбите на дял II от Регламент № 883/2004, част от който е и член 12, параграф 1 от този регламент, представляват пълна и единна система от стълкновителни норми. Всъщност целта на тези норми е не само да се избегне едновременното прилагане на няколко национални законодателства и усложненията, които могат да възникнат от това, но и да не се допусне лицата, попадащи в приложното поле на посочения регламент, да бъдат лишени от защита в областта на социалната сигурност поради липса на приложимо по отношение на тях законодателство (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2020 г., AFMB и др.,
C‑610/18
,
EU:C:2020:565
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно, щом дадено лице попада в персоналния обхват на Регламент № 883/2004, определен в член 2 от последния, по принцип се прилага закрепеното в член 11, параграф 1 от този регламент правило, че приложимо е само едно национално законодателство, и същото се определя в съответствие с разпоредбите на дял II от посочения регламент (решение от 16 юли 2020 г., AFMB и др.,
C‑610/18
,
EU:C:2020:565
, т.
и цитираната съдебна практика).
За тази цел член 11, параграф 3, буква а) от Регламент № 883/2004 установява принципа, че който осъществява дейност като наето лице на територията на една държава членка, се подчинява на законодателството на тази държава (решение от 16 юли 2020 г., AFMB и др.,
C‑610/18
,
EU:C:2020:565
, т.
).
Този принцип обаче е формулиран „[с]ъгласно членове 12—16“ от Регламент № 883/2004. Всъщност в някои особени случаи простото прилагане на общото правило по член 11, параграф 3, буква a) от този регламент би довело не до избягване, а напротив, до пораждане както за работника, така и за работодателя и за социалноосигурителните органи на административни усложнения, които могат да попречат на упражняването на свободното движение на лицата, попадащи в приложното поле на този регламент (решение от 16 юли 2020 г., AFMB и др.
C‑610/18
,
EU:C:2020:565
, т.
и цитираната съдебна практика).
Сред тези особени случаи е по-специално и хипотезата по член 12 от Регламент № 883/2004. Съгласно параграф 1 от този член лицето, което осъществява дейност като наето лице в държава членка от името на работодател, който „обичайно осъществява дейността си в нея“, и което е командировано от този работодател в друга държава членка, за да осъществява там дейност от името на същия работодател, продължава да е подчинено на законодателството на първата държава членка, при условие че предвидената продължителност на тази работа не превишава 24 месеца и че не е изпратено да замества друго командировано лице.
Следователно в обхвата на тази разпоредба може да попадне командирован работник, чийто работодател има особена връзка с държавата членка, в която е установен, доколкото този работодател „обичайно осъществява дейността си“ в тази държава членка.
В член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009 се уточнява, че този израз следва да се разбира в смисъл, че се отнася до работодател, „който обичайно извършва значителни по обхват дейности, различни от чисто вътрешни управленски дейности, на територията на държавата членка, в която е установен, като се вземат под внимание всички критерии, характерни за дейностите, извършвани от въпросното предприятие“, които критерии „трябва да отговарят на специфичните характеристики на всеки работодател и на действителния характер на извършваните дейности“.
В точки 42 и 43 от решение от 10 февруари 2000 г., FTS (
C‑202/97
,
EU:C:2000:75
) Съдът тълкува член 14, точка 1, буква а) от Регламент № 1408/71, заменен с член 12, параграф 1 от Регламент № 883/2004, и приема, че само предприятие, осигуряващо временна работа, което осъществява обичайно значителни по обхват дейности в държавата членка, в която то е установено, може да се ползва от специалното правило, произтичащо от посочения член 14, точка 1, буква а), и че за да се прецени дали случаят е такъв, компетентната институция на тази държава членка е длъжна да провери всички критерии, характеризиращи извършваните от това предприятие дейности. Съдът уточнява, че сред тези критерии са по-специално: мястото, където е седалището и управлението на предприятието; числеността на управленския персонал, работещ съответно в държавата членка, в която то е установено, и в другата държава членка; мястото, от което се назначават командированите работници, и мястото, където се сключват по-голямата част от договорите с клиенти; приложимото право към трудовите договори, сключени от предприятието с неговите работници, от една страна, и към договорите, сключени с неговите клиенти, от друга страна, както и реализираният оборот през определен период от време, който е достатъчно характерен за всяка от съответните държави членки, като изборът на критериите следва да бъде приспособяван към всеки конкретен случай.
Както обаче по същество отбелязва генералният адвокат в точки 54 и 55 от заключението си, тези критерии не позволяват да се отговори точно на въпроса, поставен от запитващата юрисдикция по настоящото дело.
Всъщност, както следва по-специално от точки 11 и 15 от решение от 10 февруари 2000 г., FTS (
C‑202/97
,
EU:C:2000:75
), Съдът е извел посочените критерии в контекст, различен от този по главното производство, тъй като делото, по което е постановено посоченото решение, се отнася до предприятие за осигуряване на временна работа, за което е безспорно, че извършва дейности по предоставяне на наети чрез него работници за временна работа както в държавата членка, в която то било установено, така и в друга държава членка. От тази гледна точка целта на припомнените в точка 39 от настоящото съдебно решение критерии е да се установи държавата членка, с която това предприятие е било в най-тясна връзка, за да може да се определи приложимото законодателство в областта на социалната сигурност.
За разлика от това от преписката по настоящото дело пред Съда е видно, че Тийм Пауър Европа предоставя работници за временна работа само на предприятия ползватели, установени в държава членка, различна от тази, в която то е установено. В този контекст се поставя настоящият преюдициален въпрос, чиято цел е да се определи какъв вид дейности следва да извършва в значителна степен дадено предприятие, което осигурява временна работа, в държавата членка, в която то е установено, за да се счита, че то обичайно извършва в тази държава членка „значителни по обхват дейности, различни от чисто вътрешни управленски дейности“ по смисъла на член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009, и че поради това попада в приложното поле на член 12, параграф 1 от Регламент № 883/2004.
Съгласно постоянната практика на Съда при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза трябва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът, в който тя се вписва, и целите на правната уредба, от която тя е част (вж. по-специално решение от 6 октомври 2020 г., Jobcenter Krefeld,
C‑181/19
,
EU:C:2020:794
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася, на първо място, до текста на член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009, от него следва, че за да се определи дали дадено предприятие обичайно извършва „значителни по обхват дейности, различни от чисто вътрешни управленски дейности“, в държавата членка, в която то е установено, следва, както бе посочено в точка 38 от настоящото съдебно решение, да се вземат предвид всички критерии, характерни за дейностите, извършвани от това предприятие, които критерии трябва да отговарят на специфичните характеристики на всеки работодател и на действителния характер на извършваните дейности.
В това отношение, що се отнася до предприятията, които осигуряват временна работа, каквото е разглежданото в главното производство, за всички участвали в производството пред Съда заинтересовани страни е безспорно, че характерно за тези предприятия е, че те извършват съвкупност от дейности по подбора и наемането на работници за временна работа, и предоставянето им на предприятия ползватели.
Следва да се уточни, че тези дейности, по-специално свързаните с подбора и наемането на работници чрез предприятия, които осигуряват временна работа, не могат да се смятат за „чисто вътрешни управленски дейности“ по смисъла на член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009. Всъщност това понятие обхваща единствено дейности, които са изключително административни по своето естество и които имат за цел да осигурят доброто вътрешно функциониране на предприятието.
След това уточнение следва да се прецени дали, за да може дадено предприятие, което осигурява временна работа, да попадне в приложното поле на тази разпоредба, е достатъчно то да извършва дейности по подбор и наемане на работници за временна работа в значителна степен в държавата членка, в която то е установено, или това предприятие трябва да извършва в значителна степен и дейности по предоставяне на такива работници в тази държава членка.
В това отношение е необходимо да се отбележи, че макар дейностите по подбор и наемане на работници чрез предприятия, осигуряващи временна работа, да са от определено значение за тези предприятия, единствената им цел е последващото предоставяне на такива работници на предприятия ползватели.
По-специално следва да се отбележи, че макар подборът и наемането на работници чрез предприятия, които осигуряват временна работа, да има принос при реализирането на оборота на посочените предприятия, тъй като тези дейности представляват необходима предпоставка за последващото предоставяне на такива работници, този оборот се формира ефективно единствено вследствие на предоставянето на тези работници на предприятията ползватели в изпълнение на сключените с последните договори за тази цел. Всъщност, както посочва Тийм Пауър Европа в писменото си становище и в съдебното заседание, приходите на такова предприятие зависят от размера на възнаграждението, изплащано на наетите чрез това предприятие, което осигурява временна работа, работници, които били предоставени на предприятия ползватели.
От това следва, че може да се приеме, че предприятие, осигуряващо временна работа, което като Тийм Пауър Европа упражнява дейностите си по подбор и наемане на работници за временна работа в държавата членка, в която е установено това предприятие, извършва в тази държава членка „значителни по обхват дейности“ по смисъла на член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009 във връзка с член 12, параграф 1 от Регламент № 883/2004 само ако в тази държава членка извършва в значителна степен дейности по предоставяне на тези работници в полза на предприятия ползватели, които са установени и упражняват дейностите си в същата държава членка.
Това тълкуване се потвърждава, на второ място, от контекста, в който се вписва член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009.
Всъщност следва да се припомни, че доколкото тази разпоредба има за цел да уточни обхвата на член 12, параграф 1 от Регламент № 883/2004, който представлява изключение от общото правило по член 11, параграф 3, буква а) от Регламент № 883/2004, тя трябва да се тълкува стриктно (вж. в този смисъл решение от 6 септември 2018 г., Alpenrind и др. (
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
, т.
).
При тези условия посоченото правило за дерогация не може да се прилага към предприятие, осигуряващо временна работа, което, макар да извършва в държавата членка, в която е установено, дейности по подбор и наемане на работници за временна работа, по никакъв начин не предоставя, или предоставя едва в незначителен брой случаи, в тази държава членка такива работници на предприятия ползватели, които също са установени в нея. Всъщност прилагането на посоченото правило за дерогация към такова предприятие, което осигурява временна работа, би довело до това приложното поле на това правило да обхване подбраните и наети от посоченото предприятие работници, които изпълняват своите функции основно, и дори изключително, в държава членка, различна от тази, в която е установено посоченото предприятие, въпреки че същото това правило следва да се прилага единствено към положения, при които работник изпълнява функциите си за ограничен период от време в държава членка, различна от тази, в която неговият работодател осъществява обичайно своята дейност.
Освен това следва да се отбележи, че Директива 2008/104, която урежда по-специално работата чрез агенции за временна заетост, дефинира в член 3, параграф 1, буква б) от нея „агенция за временна заетост“ като всяко физическо или юридическо лице, което в съответствие с националното законодателство сключва трудов договор или влиза в трудово правоотношение с нает чрез агенция за временна заетост работник, „за да“ го назначи в предприятие ползвател на временна работа под негов надзор и ръководство.
Що се отнася до член 3, параграф 1, буква в) от тази директива, той дефинира „нает чрез агенция за временна заетост работник“ като работник с трудов договор или в трудово правоотношение с агенция за временна заетост „с цел“ назначаването му в предприятие ползвател на временна работа под негов надзор и ръководство.
Тези дефиниции, доколкото от тях се извежда целта на дейността на предприятие за временна работа, състояща се в това да предоставя работници за временна работа на предприятия ползватели, също подкрепят тълкуването, съгласно което може да се приеме, че такова предприятие извършва „значителни по обхват дейности“ по смисъла на член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009 в държавата членка, в която то е установено, само ако то изпълнява в нея в значителна степен дейности по предоставяне на тези работници в полза на предприятия ползватели, които са установени и упражняват дейностите си в същата държава членка.
На трето място, изложеното по-горе тълкуване се потвърждава от целта, преследвана както с член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009, така и с правната уредба на Съюза, от която е част тази разпоредба.
В това отношение трябва да се припомни, че, както следва от съображения 1 и 45 от Регламент № 883/2004, чиито правила за прилагане се уреждат с Регламент № 987/2009, както и от член 42 ЕО, понастоящем член 48 ДФЕС, на основание на който е приет по-специално първият посочен регламент, целта на същия регламент е да гарантира свободното движение на работници в Европейския съюз, като едновременно с това се зачитат характерните особености на националните законодателства в областта на социалната сигурност, и да координира националните системи за социална сигурност на държавите членки и така да допринася за подобряването на жизнения стандарт и условията за заетост на лицата, които се придвижат в рамките на Съюза (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2020 г., AFMB и др.,
C‑610/18
,
EU:C:2020:565
, т.
и цитираната съдебна практика).
Независимо че член 12, параграф 1 от Регламент № 883/2004, чийто обхват се уточнява с член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009, има по-специално за цел да насърчава свободното предоставяне на услуги, гарантирано в членове 56—62 ДФЕС, за предприятията, които се ползват от него, изпращайки работници в държави членки, различни от държавата членка, в която тези предприятия са установени, посоченият член 12, параграф 1 се вписва също, както е видно от точки 34—36 от настоящото съдебно решение, в посочената в предходната точка цел, тъй като предвижда правило, което дерогира правилото за държавата членка по заетостта, предвидено в член 11, параграф 3, буква а) от Регламент № 883/2004, за да се избегнат усложненията, които биха могли да възникнат при прилагането на последното правило, и по този начин да се преодолеят пречките, които могат да възпрепятстват свободата на движение за работниците (вж. в този смисъл решение от 25 октомври 2018 г., Walltopia,
C‑451/17
,
EU:C:2018:861
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
По-конкретно, за да се избегне възможността предприятие, установено на територията на държава членка, да бъде задължено да осигурява работниците си — които поначало се осигуряват съгласно социалноосигурителното законодателство на тази държава членка — по схемата за социална сигурност на друга държава членка, в която са изпратени да работят за определен период от време, член 12, параграф 1 от Регламент № 883/2004 позволява на предприятието да продължи да осигурява работниците си по схемата за социална сигурност на първата държава членка (вж. решение от 25 октомври 2018 г., Walltopia,
C‑451/17
,
EU:C:2018:861
, т.
и цитираната съдебна практика).
Като е предвидил такава дерогация, законодателят на Съюза е предоставил на предприятията, които упражняват гарантираното от Договора за функционирането на ЕС свободно предоставяне на услуги, предимство в областта на социалната сигурност, което не произтича от обикновеното упражняване на тази свобода.
Въпреки това, да се позволи на предприятията, които осигуряват временна работа, позовавайки се на свободното предоставяне на услуги, да се ползват от това предимство, като насочват дейностите си по предоставяне на наетите чрез тях работници за временна работа изключително или главно към една или повече държави членки, различни от държавата членка, в която са установени, би създало опасност да се насърчат тези предприятия да изберат държавата членка, в която те биха желали да се установяват, в зависимост от социалноосигурителното ѝ законодателство с единствената цел да се възползват от законодателството, което е най-благоприятно за тях в тази област, и по този начин да се позволи „forum shopping“.
Вярно е, че Регламент № 883/2004 установява единствено система за координиране на законодателствата на държавите членки в областта на социалната сигурност, без да извършва хармонизация на тези законодателства, като за такава система е присъщо, че запазва различията между схемите за социална сигурност на държавите членки, по-специално що се отнася до размера на социалноосигурителните вноски, които трябва да бъдат платени за извършване на дадена дейност (решение от 16 юли 2020 г., AFMB и др.,
C‑610/18
,
EU:C:2020:565
, т.
и цитираната съдебна практика).
Въпреки това съществува опасност да бъде поставена под въпрос преследваната с този регламент цел — да се насърчи свободното движение на работници и свободното предоставяне на услуги, в хипотезата на командироване на работници, като на предприятията, упражняващи тази свобода, се предоставя предимство в областта на социалната сигурност — ако с тълкуването на член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009 се улеснява възможността тези предприятия да използват правната уредба на Съюза в тази област с единствената цел да получат предимство от съществуващите различия между националните схеми за социална сигурност. По-конкретно при подобно използване на тази правна уредба има опасност да се окаже натиск върху системите за социална сигурност на държавите членки и дори да се стигне до занижаване на предлаганото от тях равнище на защита.
Освен това, като позволява на предприятията, които осигуряват временна работа, да се възползват от съществуващите различия между схемите за социална сигурност на държавите членки, едно тълкуване на член 12, параграф 1 от Регламент № 883/2004 и на член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009, според което наетите от тези предприятия работници за временна работа следва да продължават да се осигуряват по схемата за социална сигурност на държавата членка, в която са установени тези предприятия, въпреки че те изобщо не извършват значителна по обхват дейност по предоставяне на тези работници в полза на предприятия ползватели, които също да са установени в тази държава членка, би довело, при различните възможности за наемане на работници, до нарушаване на конкуренцията, което да благоприятства наемането на временна работа, в сравнение с предприятията, наемащи пряко своите работници, които да се осигуряват по схемата за социална сигурност на държавата членка, в която работят.
От това следва, че макар предприятието, което осигурява временна работа и упражнява дейността си по предоставяне на работници за временна работа изключително или главно спрямо предприятия ползватели, установени в държава членка, различна от тази, в която то е установено, да има право да се позовава на свободното предоставяне на услуги, гарантирано от Договора за функционирането на ЕС, това предприятие все пак не може да се ползва от предимството, предоставено в областта на социалната сигурност от член 12, параграф 1 от Регламент № 883/2004, което се състои в запазване на социалното осигуряване на тези работници съгласно законодателството на държавата членка, в която е установено посоченото предприятие, тъй като, за да се ползва от това предимство, предприятието следва да извършва значителна част от дейността си по предоставяне на работници за временна работа в полза на предприятия ползватели, които са установени и упражняват дейностите си на територията на държавата членка, в която е установено и посоченото предприятие.
Следователно само по себе си извършването от предприятие, което осигурява временна работа, на дейности, макар и значителни по обхват, за подбор и наемане на работници за временна работа в държавата членка, в която е установено, не е достатъчно, за да може да се приеме, че това предприятие „обичайно осъществява дейността си“ в тази държава членка по смисъла на член 12, параграф 1 от Регламент № 883/2004, уточнен в член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009, и поради това да може да се позове на правилото за дерогация, предвидено в първата от тези разпоредби.
С оглед на всички изложени съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 14, параграф 2 от Регламент № 987/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че за да се счита, че установено в държава членка предприятие, което осигурява временна работа, „обичайно осъществява дейността си“ по смисъла на член 12, параграф 1 от Регламент № 883/2004 в тази държава членка, това предприятие трябва да извършва значителна част от дейността си по предоставяне на работници за временна работа в полза на предприятия ползватели, които са установени и упражняват дейностите си на територията на посочената държава членка.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:

Член 14, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 987/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент (ЕО) № 883/2004 за координация на системите за социална сигурност трябва да се тълкува в смисъл, че за да се счита, че установено в държава членка предприятие, което осигурява временна работа,
„обичайно осъществява дейността си
“ по смисъла на член 12, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност, изменен с Регламент (ЕС) № 465/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година, в тази държава членка, това предприятие трябва да извършва значителна част от дейността си по предоставяне на работници за временна работа в полза на предприятия ползватели, които са установени и упражняват дейностите си на територията на посочената държава членка.

Lenaerts
Silva de Lapuerta
Bonichot
Vilaras
Regan
Ilešič
Bay Larsen
Piçarra
Kumin
von Danwitz
Toader
Safjan
Rossi
Jarukaitis
Jääskinen
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 3 юни 2021 година.
Секретар
A. Calot Escobar
Председател
K. Lenaerts
(
*1
)	Език на производството: български.