CELEX: 62017CJ0648
Преюдициално запитване
Задължителна застраховка „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства
Директива 72/166/ЕИО
Член 3, параграф 1
Понятие „използване на превозни средства“
Произшествие с участието на два автомобила, паркирани в паркинг
Материална щета, причинена на превозно средство от пътник при отваряне на врата на съседно превозно средство

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 1 от Директива 72/166/ЕИО на Съвета от 24 април 1972 година относно сближаване на законодателствата на държавите членки относно застраховката „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и за прилагане на задължението за сключване на такава застраховка (
OВ L 103, 1972 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 10, наричана по-нататък „Първа директива“).
Запитването е отправено в рамките на спор между Baltic BTA Insurance Company AS, по-рано Balcia Insurance SE (наричано по-нататък „BTA“) и Baltijas apdrošināšanas Nams AS (наричано по-нататък „BAN“) по повод възстановяване на застрахователно обезщетение, платено от BTA на един от клиентите на компанията.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2009/103/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година относно застраховката „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и за контрол върху задължението за сключване на такава застраховка (
ОВ L 263, 2009 г., стр. 11
) отменя по-специално Първа директива и Втора директива 84/5/ЕИО на Съвета от 30 декември 1983 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки, свързани със застраховките гражданска отговорност при използването на моторни превозни средства (
ОВ L 8, 1984 г., стр. 17
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 104, наричана по-нататък „Втора директива“). Въпреки това с оглед на датата на настъпване на фактите по главното производство, приложими към него остават отменените директиви.
Член 1 от Първа директива гласи:
„По смисъла на настоящата директива:
[…]
2.
„пострадало лице“ означава всяко лице, което има право на обезщетение за загуба или други вреди, причинени от превозни средства;
[…]“.
Съгласно член 3, параграф 1 от тази директива:
„Всяка държава членка, при съблюдаване на разпоредбите на член 4, предприема всички подходящи мерки, с които да гарантира, че гражданската отговорност във връзка с използването на превозни средства с обичайно домуване на нейна територия е застрахована. Обхватът на покритата отговорност и условията за нейното покритие се определят въз основа на тези мерки“.
Член 2, параграф 1 от Втора директива предвижда:
„Всяка държава членка предприема необходимите мерки, за да гарантира, че всяка законова разпоредба или всяка договорна клауза, съдържаща се в застрахователната полица, издадена в съответствие с член 3, параграф 1 от [Първа директива], която изключва от застраховка използването или управлението на моторно превозно средство от:
–
лица, които нямат изрично или мълчаливо разрешение за това,
или
–
лица, които нямат свидетелство за управление на МПС, даващо им възможност да управляват съответното моторно превозно средство,
или
–
лица, които нарушават законовите технически изисквания, отнасящи се до състоянието и безопасността на съответното моторно превозно средство,
се счита, за целите на член 3, параграф 1 от [Първа директива], за нищожна по отношение на застрахователно събитие на трети страни, които са пострадали при произшествие.
[…]“.
Член 3 от посочената директива гласи:
„Членовете на семейството на застрахованото лице, [на] водач[а] на МПС или [на] което и да е друго лице, което носи гражданска отговорност при настъпването на застрахователно събитие, която се покрива от застраховката, посочена в член 1, параграф 1, не могат да бъдат изключени поради родствената връзка от ползването на застраховка за понесените от тях телесни повреди“.
Латвийското право
Член 1 от Sauszemes transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas likums (Закон за задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ на собствениците на моторни превозни средства за транспониране на Първа директива и Втора директива, наричан по-нататък „Законът за задължителната застраховка“) гласи:
„В настоящия закон се използват следните определения:
[…]
2.
застрахователно събитие: пътнотранспортно произшествие, което поражда правото на изплащане на застрахователно обезщетение.
[…]“.
Член 3 от посочения закон гласи:
„1.   Задължителната застраховка има за предмет гражданската отговорност на собственика на моторното превозно средство или на неговия законен ползвател (наричана по-нататък „гражданска отговорност на собственика“) за вредите, причинени на трети лица в следствие от пътнотранспортно произшествие.
2.   Всеки собственик на автомобил трябва да застрахова гражданската си отговорност по отношение на всяко моторно превозно средство, което е в движение, като сключи съответен застрахователен договор. […]“.
Член 18 от посочения закон предвижда:
„При настъпване на застрахователно събитие застрахователят, застраховал гражданската отговорност на собственика на причинилото вредите моторно превозно средство […] изплаща, в рамките на отговорността на застрахователя, обезщетение за причинените в резултат от пътнотранспортно произшествие вреди на трети лица […]“.
Съгласно член 25, параграф 1 от същия закон:
„Причинените в резултат от пътнотранспортно произшествие имуществени вреди на трети лица съставляват вреди, произтичащи от:
1)
повреждане или унищожаване на моторно превозно средство;
[…]“.
Член 31, параграф 10 от Закона за задължителната застраховка гласи:
„Ако друг застраховател е изплатил обезщетение за вредите на основание на доброволна застраховка, застрахователят, застраховал гражданската отговорност на собственика на моторното превозно средство, причинило вредите в резултат от пътнотранспортно произшествие, […] възстановява размера на изчисленото и платено обезщетение в съответствие с реда и условията, установени в настоящия закон“.
Член 1 от Ceļu satiksmes likums (Закон за движение по пътищата) гласи следното:
„В настоящия закон се използват следните определения:
[…]
5)
движение по пътищата: отношения, които възникват в резултат от преместването по пътищата с моторни превозни средства или без такива
[…]
7)
пътнотранспортно произшествие: произшествие, възникнало в резултат от движение по пътищата, в което участва поне едно моторно превозно средство и което е предизвикало или смъртта или телесна повреда на лице, или възникването на имуществени вреди на физическо или юридическо лице или на околната среда, или произшествие на друго място, където е възможно управлението на моторно превозно средство и в което участва моторно превозно средство“.
Член 44 от посочения закон гласи:
„1.   Подлежат на обезщетяване вредите, причинени от нарушение на настоящия закон или на друга правна уредба на пътната безопасност.
2.   За вредите, причинени в резултат от използването на моторно превозно средство, отговаря неговият собственик или законен ползвател, освен ако бъде доказано, че вредите са в резултат от непреодолима сила, умисъл или груба небрежност на самото пострадало лице или на друго обстоятелство, което съгласно законодателството освобождава от отговорност.
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 24 октомври 2008 г. пътник от превозното средство, паркирано на паркинга на супермаркет (наричано по-нататък „първото превозно средство“), при отваряне на задната му дясна врата причинява щета на лявата задна врата на съседното превозно средство (наричано по-нататък „второто превозно средство“).
Собственикът на второто превозно средство и водачът на първото превозно средство попълват на място констативен протокол, в който водачът на първото превозно средство признава вината си и посочва, че пътникът на първото превозно средство е ударил с вратата му второто превозно средство.
BTA е сключило договор за доброволно застраховане със собственика на второто превозно средство. Гражданската отговорност при използването на първото превозно средство е осигурена при BAN.
По силата на застрахователния договор, сключен с него, BTA изплаща на своя клиент, собственик на второто превозно средство, сумата от 47,42 латвийски лата (LVL) (около 67,47 EUR), съответстваща на обезщетението за вреди, причинени на превозното средство, след приспадане на самоучастието. Впоследствие посоченото дружество иска от BAN да му възстанови направените разходи.
BAN отказва да възстанови тези разходи, с мотива че произшествията, възникнали между две превозни средства, които не са в движение, не се считат за застрахователни събития по смисъла на Закона за задължителното застраховане.
BTA предявява иск срещу BAN за възстановяване на обезщетението, изплатено от него на собственика на второто превозно средство. Първата и въззивната инстанция уважават жалбата.
С решение от 28 март 2014 г. по касационната жалба, подадена от BAN, Augstākā tiesa (Върховен съд, Латвия) отменя решението, постановено във въззивното производство поради липса на мотиви.
В произнасянето си след връщане на делото за ново разглеждане с решение от 20 май 2014 г. Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģija (Окръжен съд Рига, гражданско отделение, Латвия) отхвърля жалбата на BTA, с мотива че пътнотранспортно произшествие е налице само когато поне едно от участващите пътни превозни средства е в движение, и следователно застрахователното събитие при BAN не е настъпило в случая. Посочената юрисдикция приема освен това, че гражданска отговорност за вредите, причинени на второто превозно средство, носи не водачът на първото превозното средство, а пътуващият в него пътник.
BTA подава касационна жалба срещу това решение пред Augstākā tiesa (Върховен съд). В подкрепа на жалбата си дружеството изтъква по-специално, че тълкуването на понятието „застрахователно събитие“ от Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģija (Окръжен съд Рига, гражданско отделение) противоречи на целта на защитата на пострадалите от произшествия, причинени от моторни превозни средства, преследвана от правната уредба на Съюза в областта на застраховката „Гражданска отговорност“ при движението им, че използването на такова превозно средство може да попадне в обхвата на понятието „използване на превозни средства“ дори когато е неподвижно, и че доколкото собственикът на превозното средство отговаря за щетите, причинени на трети лица от пътуващите в него пътници в рамките на използването, тези щети се покриват от застраховката „Гражданска отговорност“ на това превозно средство.
Запитващата юрисдикция иска да се установи дали отварянето на вратата на паркирано превозно средство представлява „използване на превозно средство, което отговаря на обичайната функция на това превозно средство“ по смисъла на решение от 4 септември 2014 г., Vnuk (
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
) и дали попада в обхвата на понятието „използване на превозни средства“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Първа директива.
В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, че широкото определение, което Съдът е дал на това понятие в посоченото решение, говори в полза на утвърдителен отговор на този въпрос. Всъщност според тази юрисдикция качването и слизането на пътници в превозното средство са проява на използването му, тъй като то не може да се използва пълноценно, ако пътниците останат вътре в него.
При утвърдителен отговор на този въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали понятието „използване на превозни средства“, съдържащо се в член 3, параграф 1 от Първа директива, включва и случай, при който пътник използва превозното средство.
В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно член 1, точка 2 от Първа директива понятието „пострадало лице“ по смисъла на тази директива се отнася до всяко лице, което има право на обезщетение за загуба или други вреди, причинени от превозни средства. Тя допълва, че в член 3, параграф 1 от посочената директива се споменава за „използване“ на пътни превозни средства, а не само за отговорност на водачите.
От друга страна, посочената юрисдикция отбелязва, че в решение от 4 септември 2014 г., Vnuk (
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
) Съдът уточнил, че в обхвата на понятието „използване на превозни средства“, съдържащо се в тази разпоредба, попада всяко използване на превозно средство, което отговаря на обичайната му функция. Следователно отварянето на вратите за слизане и качване представлявало такова използване.
При тези обстоятелства Augstākā tiesa (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 3, параграф 1 от [Първа директива] да се тълкува в смисъл, че понятието за използване на превозни средства включва положение като това в главното производство, при което е налице отваряне на вратите на паркирано моторно превозно средство?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос, трябва ли член 3, параграф 1 от [Първа директива] да се тълкува в смисъл, че понятието за използване на превозни средства включва положение като това в главното производство, при което нанесената вреда върху собствеността на трето лице е причинена в резултат от използването на превозното средство от страна на пътник?“.
По преюдициалните въпроси
С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, параграф 1 от Първа директива трябва да се тълкува в смисъл, че попада в обхвата на понятието „използване на превозни средства“, съдържащо се в тази разпоредба, положение, при което пътник на паркирано на паркинг превозно средство при отваряне на вратата на това превозно средство удря и причинява щета на паркираното до него превозно средство.
Във връзка с това следва да се припомни, че понятието „използване на превозни средства“, предвидено в член 3, параграф 1 от Първа директива, не може да бъде оставено на преценката на всяка държава членка, а е самостоятелно понятие на правото на Съюза, което в съответствие с постоянната практика на Съда трябва да се тълкува в частност с оглед на контекста на разпоредбата и целите на правната уредба, от която е част (решения от 4 септември 2014 г., Vnuk,
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
, т.
и
и от 28 ноември 2017 г., Rodrigues de Andrade,
C‑514/16
,
EU:C:2017:908
, т.
).
Правната уредба на Съюза в областта на застраховката „Гражданска отговорност“ обаче цели, от една страна, да осигури свободното движение както на превозните средства с обичайно домуване на територията на Европейския съюз, така и на лицата, които се намират в тях, и от друга страна, да гарантира на пострадалите от произшествия, причинени от тези превозни средства, сходно третиране, независимо от мястото на територията на Съюза, на което е настъпило произшествието (вж. в този смисъл решения от 23 октомври 2012 г., Marques Almeida,
C‑300/10
,
EU:C:2012:656
, т.
, от 4 септември 2014 г., Vnuk,
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
, т.
и от 28 ноември 2017 г., Rodrigues de Andrade,
C‑514/16
,
EU:C:2017:908
, т.
).
Освен това от развитието на тази правна уредба следва, че целта за защита на пострадалите при произшествия, предизвикани от тези превозни средства, винаги и все по-настойчиво е преследвана от законодателя на Съюза (решения от 4 септември 2014 г., Vnuk,
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
, т.
—
и от 28 ноември 2017 г., Rodrigues de Andrade,
C‑514/16
,
EU:C:2017:908
, т.
).
С оглед на изложените съображения Съдът е постановил, че член 3, параграф 1 от Първа директива трябва да се тълкува в смисъл, че съдържащото се в него понятие „използване на превозни средства“ обхваща не само хипотезите на движение по пътищата, тоест на движение по обществената пътна мрежа, но и всяко използване на превозното средство в съответствие с обичайната му функция (решения от 4 септември 2014 г., Vnuk,
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
, т.
и от 28 ноември 2017 г., Rodrigues de Andrade,
C‑514/16
,
EU:C:2017:908
, т.
).
В това отношение Съдът е пояснил, че доколкото моторните превозни средства по член 1, точка 1 от Първа директива независимо от характеристиките си обикновено служат като средство за транспорт, посоченото понятие обхваща всяко използване на превозно средство като средство за транспорт (решение от 28 ноември 2017 г., Rodrigues de Andrade,
C‑514/16
,
EU:C:2017:908
, т.
и
).
В случая следва да се приеме, че отварянето на вратата на превозното средство представлява използване на това превозно средство, което е в съответствие с функцията му на средство за транспорт, доколкото позволява по-специално качването и слизането на лица или товаренето и разтоварването на стоки, които се транспортират или са били транспортирани с това превозно средство.
За този извод е без значение обстоятелството, че разглежданите в главното производство превозни средства към момента на произшествието са били спрени и са се намирали на паркинг.
В действителност следва да се припомни, от една страна, че фактът, че участвалото в произшествието превозно средство не се е движело към момента на настъпване на произшествието, сам по себе си не изключва възможността използването на това превозно средство към този момент да е съобразено с функцията му на средство за транспорт и съответно да попада в обхвата на понятието „използване на превозни средства“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Първа директива (решение от 28 ноември 2017 г., Rodrigues de Andrade,
C‑514/16
,
EU:C:2017:908
, т.
). Отварянето на вратите обаче се осъществява именно когато превозните средства са спрени.
Впрочем Съдът уточнява също така, че въпросът дали двигателят на въпросното превозно средство е бил включен или не към момента на настъпване на произшествието, не е определящ (решение от 28 ноември 2017 г., Rodrigues de Andrade,
C‑514/16
,
EU:C:2017:908
, т.
).
От друга страна, що се отнася до обстоятелството, че разглежданите в главното производство превозни средства са се намирали на паркинг, следва да се припомни, че обхватът на понятието „използване на превозни средства“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Първа директива не зависи от характеристиките на терена, на който се използва моторното превозно средство (вж. в този смисъл решения от 28 ноември 2017 г., Rodrigues de Andrade,
C‑514/16
,
EU:C:2017:908
, т.
и от 20 декември 2017 г., Núñez Torreiro,
C‑334/16
,
EU:C:2017:1007
, т.
).
Що се отнася до обстоятелството, че разглежданото в главното производство произшествие не е резултат от действие на водача на първото превозно средство, а на пътник в това превозно средство, следва да се отбележи най-напред, че член 3, параграф 1 от Първа директива гласи най-общо, че „гражданската отговорност във връзка с използването на превозни средства с обичайно домуване на територията на [всяка държава членка]“ трябва да бъде покрита от застраховка.
Така, противно на позицията на полското правителство във връзка с отговора на втория въпрос, нито тази разпоредба, нито останалите разпоредби на директивите относно задължителната застраховка не ограничават покритието на задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ до определена категория лица, като водача на превозното средство.
От друга страна, член 2, параграф 1 от Втора директива, който споменава „използването или управлението на моторно превозно средство“, и член 3 от тази директива, който се отнася до „водач или което и да е друго лице, което носи гражданска отговорност при настъпването на застрахователно събитие, която се покрива от [задължителната] застраховка“, подсказват, че тази застраховка обхваща гражданската отговорност, произтичаща не само от управлението на превозни средства, но и от друго използване на тези превозни средства, включително използване от лица, различни от водача.
На следващо място, видно от съдебната практика, цитирана в точки 34 и 35 от настоящото решение, в обхвата на понятието „използване на превозни средства“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Първа директива попада „всяко“ използване на превозно средство, което отговаря на обичайната си функция, а именно на функцията на транспортно средство.
В това отношение е важно да се подчертае, че това използване на превозни средства не се ограничава само до управлението им, но включва и действия, които подобно на посоченото в точка 36 от настоящото решение обикновено се извършват и от пътниците.
На последно място, следва да се припомни, че правната уредба на Съюза в областта на застраховката „Гражданска отговорност“ при използване на превозни средства не допуска задължението на застрахователя да обезщети пострадали от пътнотранспортно произшествие с участието на застраховано пътно превозно средство да отпадне, когато произшествието е причинено от лице, различно от лицето, посочено в застрахователната полица (вж. в този смисъл решение от 1 декември 2011 г., Churchill Insurance Company Limited и Evans,
C‑442/10
,
EU:C:2011:799
, т.
—
и цитираната съдебна практика).
От гореизложените съображения следва, че обстоятелството, че разглежданото в главното производство произшествие не е резултат от действие на водача на първото превозно средство, а на пътник в това превозно средство, не изключва само по себе си възможността използването на това превозно средство към този момент да е част от функцията му на средство за транспорт и вследствие на това да попада в обхвата на понятието „използване на превозни средства“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Първа директива.
С оглед на всички гореизложени съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че член 3, параграф 1 от Първа директива трябва да се тълкува в смисъл, че попада в обхвата на понятието „използване на превозни средства“, съдържащо се в тази разпоредба, положение, при което пътник на паркирано на паркинг превозно средство при отваряне на вратата му удря и причинява щета на паркираното до него превозно средство.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

Член 3, параграф 1 от Директива 72/166/ЕИО на Съвета от 24 април 1972 година относно сближаване на законодателствата на държавите членки относно застраховката „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и за прилагане на задължението за сключване на такава застраховка трябва да се тълкува в смисъл, че попада в обхвата на понятието „използване на превозни средства“, съдържащо се в тази разпоредба, положение, при което пътник на паркирано на паркинг превозно средство при отваряне на вратата му удря и причинява щета на паркираното до него превозно средство.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: латвийски.