CELEX: 62018CJ0295
Eelotsusetaotlus
Makseteenused siseturul
Direktiiv 2007/64/EÜ
Artiklid 2 ja 58
Kohaldamisala
Makseteenuste kasutaja
Mõiste
Kolmanda isiku väljastatud otsekorralduse täitmine kontolt, mille omanik ta ei ole
Debiteeritud konto omaniku autoriseerimise puudumine
Autoriseerimata maksetehing

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta direktiivi 2007/64/EÜ makseteenuste kohta siseturul ning direktiivide 97/7/EÜ, 2002/65/EÜ, 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ muutmise ning direktiivi 97/5/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (
ELT 2007, L 319, lk 1
) artikleid 2 ja 58.
Eelotsusetaotlus esitati Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação SA (edaspidi „MSC“) ja Banco Comercial Português SA (edaspidi „BCP pank“) vahelises kohtuvaidluses MSC kontolt ilma tema nõusolekuta maha võetud teatavate summade tagasimaksmise üle.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2007/64 tunnistati kehtetuks ja asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2015. aasta direktiiviga (EL) 2015/2366 makseteenuste kohta siseturul, direktiivide 2002/65/EÜ, 2009/110/EÜ ning 2013/36/EL ja määruse (EL) nr 1093/2010 muutmise ning direktiivi 2007/64/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (
ELT 2015, L 337, lk 35
), mis jõustus 13. jaanuaril 2018. Võttes aga arvesse kuupäevi, millal põhikohtuasja asjaolud aset leidsid, kohaldatakse põhikohtuasjas siiski direktiivi 2007/64.
Direktiivi 2007/64 põhjendustes 3, 4, 24, 31 ja 35 oli märgitud:
„(3)
[Liikmesriikide makseteenuste turgude] valdkonnas on juba vastu võetud mitmeid [Euroopa Liidu] õigusakte, […]. Need meetmed on jätkuvalt ebapiisavad. Siseriiklike õigusaktide ning ühenduse puuduliku raamistiku kooseksisteerimine tekitab segadust ja õiguskindlusetust.
(4)
Seetõttu on oluline luua [liidu] tasandil nüüdisaegne ja sidus makseteenuste õiguslik raamistik […] mis oleks neutraalne, et tagada võrdsed võimalused kõikidele maksesüsteemidele eesmärgiga säilitada tarbijate valikuvõimalus, mis oleks võrreldes praeguste riiklike süsteemidega oluliseks sammuks edasi tarbijate kulude vähendamise, turvalisuse ja tõhususe valdkondades.
[…]
(24)
Praktikas on raamlepingud ja nendega hõlmatud maksetehingud palju tavalisemad ja majanduslikult olulisemad kui ühekordsed maksetehingud. Raamleping on nõutav maksekonto või erimakseviisi olemasolu korral. […]
[…]
(31)
Autoriseerimata või väära maksetehingu riskide ja tagajärgede vähendamiseks peaks makseteenuse kasutaja teatama makseteenuse pakkujale nii kiiresti kui võimalik väidetavalt autoriseerimata või väärast maksetehingust, tingimusel et makseteenuse pakkuja on täitnud oma teavitamiskohustuse vastavalt käesoleva direktiivile. […]
[…]
(35)
Tuleks sätestada kahju jagamine autoriseerimata maksetehingute puhul. […]“.
Selle direktiivi artikli 1 lõike 1 punkt a sätestas:
„Käesolevas direktiivis sätestatakse eeskirjad, mille kohaselt liikmesriigid eristavad kuut makseteenuse pakkujate kategooriat:
a)
krediidiasutused […]“.
Direktiivi artiklis 2 oli sätestatud:
„1.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse [liidus] osutatavate makseteenuste suhtes. Käesoleva direktiivi III ja IV jaotist, välja arvatud artiklit 73, kohaldatakse siiski üksnes juhul, kui nii maksja makseteenuse pakkuja kui saaja makseteenuse pakkuja asuvad [liidus] või kui ainus makseteenuse pakkuja asub [liidus].
2.   III ja IV jaotist kohaldatakse makseteenuste suhtes, mis on tehtud eurodes või euroalasse mittekuuluva liikmesriigi vääringus.
3.   Liikmesriigid võivad samuti loobuda käesoleva direktiivi kõigi sätete või mõne sätte kohaldamisest [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2006. aasta] direktiivi 2006/48/EÜ [(
ELT 2006, L 177, lk 1
)] artiklis 2 osutatud asutuste, välja arvatud nimetatud artikli esimeses ja teises taandes osutatud asutuste suhtes.“
Direktiivi artiklis 3 oli loetletud tehingud ja teenused, mis on jäetud selle direktiivi kohaldamisalast välja.
Direktiivi 2007/64 artiklis 4 oli esitatud järgmised direktiivis kasutatavad mõisted:
„[…]
3)
„makseteenus“ – mis tahes lisas loetletud äritegevus;
[…]
5)
„maksetehing“ – maksja või saaja algatatud raha sissemakse, ülekandmine või väljanõudmine, mis ei olene makse aluseks olevatest mis tahes kohustustest maksja ja saaja vahel;
[…]
7)
„maksja“ – füüsiline või juriidiline isik, kes on maksekonto haldaja ja kes teeb maksekäsundi antud maksekontolt makse tegemiseks või kui maksekontot ei ole, füüsiline või juriidiline isik, kes teeb maksekäsundi;
8)
„saaja“ – füüsiline või juriidiline isik, kes peaks olema maksetehinguga ülekantava raha saaja;
9)
„makseteenuse pakkuja“ – käesoleva direktiivi artikli 1 lõikes 1 osutatud ettevõtjad […];
10)
„makseteenuse kasutaja“ – füüsiline või juriidiline isik, kes kasutab makseteenust maksja või saaja või mõlemana;
[…]
14)
„maksekonto“ – ühe või mitme makseteenuse kasutaja nimel olev konto, mida kasutatakse maksetehingute täitmiseks;
[…]
28)
„otsearveldus“ – makseteenus, mille eesmärk on debiteerida maksja maksekontot, kui maksetehingu on algatanud makse saaja volituse alusel, mille maksja on andnud saajale, saaja makseteenuse pakkujale või maksja makseteenuse pakkujale;
[…]“.
Selle direktiivi artikleid 30–50 sisaldav III jaotis kandis pealkirja „Tingimuste läbipaistvus ja nõuded makseteenustega seotud teabe kohta“. Direktiivi artiklis 42, mis kuulus selle jaotise 3. peatükki „Raamlepingud“, oli täpsustatud makseteenuse kasutajatele esitatav teave ja tingimused. Selle artikli punkti 5 alapunkti d kohaselt kuulub sinna hulka viis, kuidas makseteenuse kasutaja teavitab makseteenuse pakkujat sama direktiivi artikli 58 kohasest mis tahes autoriseerimata või väärast maksetehingu täitmisest, ja sellise teavitamise tähtaeg, ning artikli 60 kohane makseteenuse pakkuja vastutus seoses kahjudega, mis on tekkinud autoriseerimata maksetehingute tulemusel. Selle direktiivi III jaotise 2. peatükis „Ühekordsed maksetehingud“ asuva artikli 37 lõikes 2 oli ette nähtud kohustus teha ühekordsete maksetehingute korral teave ning tingimused kättesaadavaks sarnasel viisil.
Direktiivi 2007/64 IV jaotis „Õigused ja kohustused seoses makseteenuste osutamise ja kasutamisega“ koosnes artiklitest 51–83. Selle jaotise 2. peatükis „Maksetehingute autoriseerimine“ asunud artikli 54 „Nõusolek ja nõusoleku tühistamine“ lõigetes 1 ja 2 oli sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et maksetehing loetakse autoriseerituks ainult siis, kui maksja on andnud nõusoleku maksetehingu täitmiseks. […]
2.   Nõusolek maksetehingu või järjestikuste maksetehingute täitmiseks antakse maksja ja tema makseteenuse pakkuja vahel kokku lepitud viisil.
Kui selline nõusolek puudub, loetakse maksetehing autoriseerimata maksetehinguks.“
Selle direktiivi artikkel 58 „Autoriseerimata või väärast maksetehingust teatamine“ oli sõnastatud järgmiselt:
„Makseteenuse kasutajal on õigus nõuda makseteenuse pakkujalt vigade kõrvaldamist üksnes juhul, kui ta pärast nõude esitamise aluseks olevast autoriseerimata või vääralt täidetud maksetehingust […] teadlikuks saamist teatab sellest oma makseteenuse pakkujale liigse viivituseta ning hiljemalt 13 kuu jooksul pärast debiteerimise kuupäeva, välja arvatud juhul, kui makseteenuse pakkuja ei esitanud teavet selle makstehingu kohta või ei teinud seda teavet kättesaadavaks kooskõlas III jaotisega.“
Nimetatud direktiivi artikli 59 „Tõendid maksetehingute autentimise ja täitmise kohta“ lõikes 1 oli täpsustatud:
„Liikmesriigid nõuavad, et kui makseteenuse kasutaja väidab, et täidetud maksetehing ei olnud autoriseeritud või et maksetehingut ei täidetud nõuetekohaselt, peab tema makseteenuse pakkuja esitama tõendid selle kohta, et maksetehing oli autenditud, korrektselt dokumenteeritud, kajastatud kontodes ning seda ei ole mõjutanud tehniline rike ega mõni muu puudujääk.“
Sama direktiivi artikli 60 „Makseteenuse pakkuja vastutus autoriseerimata maksetehingute korral“ lõikes 1 oli ette nähtud:
„Ilma et see piiraks artikli 58 kohaldamist, tagavad liikmesriigid, et makseteenuse pakkuja maksab autoriseerimata maksetehingu puhul maksjale viivitamata tagasi autoriseerimata maksetehingu summa ning, kui see on kohaldatav, taastab debiteeritud maksekontol olukorra, mis oleks olnud, kui autoriseerimata maksetehing ei oleks toimunud.“
Direktiivi 2007/64 lisas oli loetletud artikli 4 punktis 3 viidatud makseteenused. Selle lisa punktis 3 oli sätestatud:
„Maksetehingu täitmine, sealhulgas raha ülekanne kasutaja makseteenuse pakkuja või muu makseteenuse pakkuja juures asuvale maksekontole:
–
otsearvelduse täitmine, sealhulgas ühekordne otsearveldus;
[…]“.
Portugali õigus
Direktiiv 2007/64 võeti Portugali õigusesse üle 30. oktoobri 2009. aasta dekreetseadusega nr 317/2009 (decreto-lei n
o
317/2009) (
Diário da República
, 1. seeria, nr 211, 30.10.2009), mille lisas I kinnitati makseasutuste tegevuse alustamise ja makseteenuste osutamise tingimusi reguleeriv õiguslik kord.
Põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis sätestati selle korra (edaspidi „RJSP“) artiklis 2 mõisted, mis sisuliselt kordasid direktiivi 2007/64 artiklis 4 sisalduvaid mõisteid. Täpsemalt korrati selle artikli 2 punktides i, j ja m neid mõisteid, mis olid toodud selle direktiivi artikli 4 punktides 7, 8 ja 10 ning RJSP artikkel 69 vastas sisuliselt selle direktiivi artiklile 58.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
MSC on BCP pangas avatud pangakonto omanik. MSC tuvastas 2014. aastal tehtud siseauditi käigus, et tema kontot on otsearvelduste teel regulaarselt debiteeritud ühe kolmanda isiku kasuks (edaspidi „maksekäsundi andja“), kellega tal puudus igasugune seos, ja ilma, et ta oleks BCP panka selleks autoriseerinud.
MSC palus 17. novembri 2014. aasta kirjas BCP pangal need otsearveldused tühistada, maha läinud summad talle tagastada ja edastada talle koopia neid otsearveldusi autoriseerivatest dokumentidest. Nende kahe äriühingu vahelise kirjavahetuse tulemusel tühistas see pank nõutud maksed ja tagastas 683,48 euro suuruse summa, mis vastab 2014. aasta oktoobris ja novembris tehtud otsearveldustele.
Selle kirjavahetuse käigus saadi koopia kõnealuste otsearveldustega seotud maksete autoriseerimise kohta Caixa Geral de Depósitos SA-lt – pangalt, kus asub see konto, mille kasuks neid otsearveldusi tehti (edaspidi „maksekäsundi andja pank“). BCP pangal oli seega võimalik tuvastada, et seda ei olnud autoriseerinud mitte debiteeritud konto omanik MSC, vaid hoopis maksekäsundi andja kolmas äriühing, ning selle eesmärk oli teha otsearvelduste teel viimase kasuks makseid ühele kontole, kusjuures nimetatud autoriseerimine tõi välja erinevuse märgitud kontonumbri ja panga identifitseerimisnumbri vahel, sest viimane oli MSC identifitseerimisnumber BCP pangas.
MSC pöördus 10. detsembril 2014 uuesti BCP panga poole, korrates, et tema kontolt oli tehtud põhjendamatuid otsearveldusi. See pank kinnitas 16. detsembri 2014. aasta kirjas MSC niisuguse autoriseerimise puudumist või vähemalt selle nõuetele mittevastavust ning asjaolu, et MSC-l oli järelikult õigus saada tagasi otsearveldused, mis on tehtud RJSP artiklis 69 ette nähtud 13 kuu pikkuse piirmäära ulatuses, või summa, mis vastab 2013. aasta oktoobrist kuni 2014. aasta detsembrini tehtud otsearveldustele. Nimetatud pank andis korralduse selle tagastamiseks.
Seejärel tuvastas MSC, et ajavahemikul 2010. aasta maist kuni 2013. aasta septembrini oli sama vaidlusaluse autoriseerimise alusel tehtud tema pangakontolt otsearveldusi kokku summas 8226,03 eurot (edaspidi „vaidlusalused otsearveldused“). Ta taotles 3. augusti 2016. aasta kirjas BCP pangalt ka selle summa tagastamist, millest viimane keeldus.
MSC esitas seejärel hagi Tribunal Judicial da Comarca do Portole (Porto piirkondlik kohus, Portugal) nõudes, et BCP pangalt mõistetaks tema kasuks välja nendele otsearveldustele vastav summa. Kuna see hagi – mille raames BCP pank esitas hagi maksekäsundi andja panga vastu, et kindlustada endale võimalus tagasinõude esitamiseks – jäeti põhjendamatuse tõttu rahuldamata, esitas MSC apellatsioonkaebuse Tribunal da Relação do Portole (Porto apellatsioonikohus) – eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtus väitis MSC eelkõige, et Tribunal Judicial da Comarca do Porto (Porto piirkondlik kohus) tegi RJSP artikli 2 punktide i, j ja m ning artikli 69 tõlgendamisel ja kohaldamisel vigu, kuna teda ei oleks tohtinud kvalifitseerida „makseteenuse kasutajana“ nende sätete tähenduses ega selleks ka pidada. Järelikult ei ole selles artiklis 69 ette nähtud ajaline piirang kohaldatav. Selle kohta rõhutab ta, et ta ei ole BCP pangaga kunagi sõlminud ühtegi lepingut ega andnud talle vähimatki korraldust autoriseerida maksekäsundi andja väljastatud arvetele vastavate summade automaatne otsearveldus tema kontolt. BCP pank palub jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on tuvastatud, et BCP pank saatis MSC-le perioodiliselt tema pangakonto väljavõtteid. Lisaks märgib see kohus, et kuna MSC on BCP pangas asuva konto omanik, siis nende kahe osapoole lepinguline suhe, mida tuleb käsitada panga raamlepinguna, algas selle konto avamisega. Ta lisab, et MSC ei ole tõesti sõlminud selle pangaga ühtegi lepingut selleks, et autoriseerida maksekäsundi andja väljastatud arvetega seotud summade automaatsed otsearveldused oma kontolt.
Viidates RJSPs sisalduvatele erinevatele määratlustele, leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et arvelduskonto kaudu makseteenuse kasutamine eeldab, et eelnevalt on sõlmitud raamleping või ühekordse maksetehingu puhul ühekordse maksetehingu leping. Ta leiab, et käesoleval juhul – võttes arvesse järjestikku tehtud tehinguid – oli nende teostamise eelduseks kindlasti raamlepingu sõlmimine MSC ja BCP panga vahel, ning selleks, et BCP pank saaks tugineda RJSP sätetele, tuleb tal esitada tõendid selle raamlepingu sõlmimise kohta, mida ta ei ole teinud. See kohus märgib siiski, et RJSP reguleerib ka autoriseerimata maksetehingute tegemist, pakkudes makseteenuse kasutajale kaitset selle seaduse artikli 69 alusel.
Märkides, et tema menetluses olev vaidlus puudutab otsearvelduste täitmist krediidiasutuses direktiivi 2007/64 artikli 1 punkti a tähenduses, peab ta vajalikuks määrata kindlaks, kas selle sätte kohaldamisala hõlmab niisuguseid asjaolusid nagu need, mida tema käsitleb, ja kas jaatava vastuse korral võib MSCd pidada makseteenuse kasutajaks selle direktiivi artikli 58 tähenduses.
Neil asjaoludel otsustas Tribunal da Relação do Porto (Porto apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi [2007/64] artiklit 2 tuleb tõlgendada nii, et selles artiklis määratletud direktiivi kohaldamisalasse kuulub kolmandast isikust asutuse väljastatud otsekorralduse täitmine kontolt, mille omanik ta ei ole ja mille omanik ei ole sõlminud krediidiasutusega ühekordse makseteenuse lepingut ega makseteenuste osutamise raamlepingut?
2.
Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, siis kas samas kontekstis võib nimetatud konto omanikku käsitada makseteenuse kasutajana nimetatud direktiivi artikli 58 tähenduses?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Kõigepealt olgu märgitud, et oma esimese küsimuse sõnastuses – mis on asjakohane ka teise küsimuse analüüsimisel – viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus olukorrale, kus kolmanda isiku väljastatud otsekorraldust täideti kontolt, „mille omanik ei ole sõlminud krediidiasutusega mingit ühekordse makseteenuse lepingut ega makseteenuste osutamise raamlepingut“.
Siiski ilmneb Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust ühelt poolt, et MSC – kontoomanik põhikohtuasjas – omab BCP pangas üleööhoiuste kontot ja sellest tulenevalt maksekontot direktiivi 2007/64 artikli 4 punkti 14 tähenduses. Nagu ka eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib ja nagu ilmneb selle direktiivi põhjendusest 24, tähendab niisuguse konto olemasolu seda, et nende kahe osapoole vahel oli sõlmitud niisugune raamleping, millele viidatakse nimetatud direktiivi III jaotise 3. peatükis. Teiselt poolt ei nõustu see kontoomanik sellega, et tema vastu võidakse tugineda selle direktiivi artiklit 58 üle võtvale riigisisesele õigusnormile mitte sellel alusel, et tema ja panga vahel puudus igasugune lepinguline suhe, vaid sellel, et vaidlusalused otsearveldused olid autoriseerimata, olgu siis niisuguse raamlepingu või ühekordse tehingu alusel, millele viidatakse nimetatud direktiivi III jaotise 2. peatükis.
Viidates MSC ja BCP panga vaheliste igasuguste lepinguliste suhete puudumisele, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus seega märkida üksnes seda, et MSC ei olnud vaidlusaluseid otsearveldusi selles pangas autoriseerinud.
Lisaks ilmneb eelotsusetaotlusest, et MSC ei olnud neid otsearveldusi autoriseerinud ka mõnel muul direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 28 ette nähtud viisil ning et maksekäsundi andja oli ühtlasi ka nende otsearvelduste saaja selle direktiivi artikli 4 punkti 8 tähenduses.
Põhikohtuasjas käsitletakse seega makse saaja algatatud otsearveldusi, mis on täidetud maksekontolt, mille omanik see saaja ei ole, ja ilma, et selle konto omanik oleks selleks mingil viisil nõusoleku andnud.
Esitatud küsimusi tuleb uurida nendest kaalutlustest lähtudes.
Esimene küsimus
Kuigi oma esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus tõlgendada direktiivi 2007/64 artiklit 2, mis käsitleb selle direktiivi kohaldamisala, ilmneb siiski eelotsusetaotlusest, et üksnes üks tingimustest, mis määrab kindlaks selle kohaldamisala – nimelt selle artikli lõike 1 esimeses lauses sisalduv tingimus, mille kohaselt kohaldatakse nimetatud direktiivi liidus osutatavate „makseteenuste“ suhtes – on põhikohtuasjas vaidluse all.
Neil asjaoludel ja võttes arvesse käesoleva kohtuotsuse punktides 28–32 toodud sissejuhatavaid kaalutlusi, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma esimese küsimusega sisuliselt teada, kas direktiivi 2007/64 artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et makse saaja algatatud otsearvelduse täitmine maksekontolt, mille omanik see saaja ei ole ja milleks sellisel viisil debiteeritud konto omanik ei ole nõusolekut andnud, kuulub mõiste „makseteenused“ alla selle sätte tähenduses.
Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvestada lisaks sätte sõnastusele ka selle konteksti ning eesmärke, mida taotleb õigusakt, mille osa see säte on (17. novembri 1983. aasta kohtuotsus Merck,
292/82
,
EU:C:1983:335
, punkt
, ja 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus ING-DiBa Direktbank Austria,
C‑191/17
,
EU:C:2018:809
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Direktiivi 2007/64 artikli 4 punkti 3 kohaselt tähendab selles direktiivis kasutatud mõiste „makseteenus“„mis tahes lisas loetletud äritegevust“. Nimetatud direktiivi lisa punktis 3 täpsustatakse, et selle mõiste alla kuulub „maksetehingu“ täitmine, milleks direktiivi artikli 4 punkti 5 kohaselt on maksja või saaja algatatud raha sissemakse, ülekandmine või väljanõudmine, mis ei olene makse aluseks olevatest mis tahes kohustustest maksja ja saaja vahel. Nimetatud lisa punkti 3 esimese taande kohaselt kuulub nende tehingute hulka otsearvelduse täitmine, sealhulgas ühekordne otsearveldus. „Otsearveldus“ on määratletud nimetatud direktiivi artikli 4 punktis 28 nii, et sisuliselt on see „makseteenus, mille eesmärk on debiteerida maksja maksekontot, kui maksetehingu on algatanud makse saaja volituse alusel, mille maksja on andnud saajale“, ja mõiste „maksja“ on määratletud selle artikli 4 punktis 7 nii, et see on „füüsiline või juriidiline isik, kes on maksekonto haldaja ja kes teeb maksekäsundi antud maksekontolt makse tegemiseks“.
Nendest sätetest tuleneb, et makse saaja algatatud otsearvelduse täitmine maksekontolt, mille omanik ta ei ole, kuulub direktiivi 2007/64 artikli 2 lõikes 1 esineva mõiste „makseteenused“ alla selle sätte tähenduses, isegi kui puudub makse aluseks olev mis tahes kohustus maksja ja saaja vahel, kui maksja, kes on selliselt debiteeritud konto omanik, on andnud niisugusteks otsearveldusteks nõusoleku. Siiski ei luba need sätted üksi teha vastavasisulise märkuse puudumisel üheselt kindlaks, kas makse saaja algatatud otsearvelduse täitmine maksekontolt, mille omanik ta ei ole, kuulub selle mõiste alla ka siis, kui debiteeritud konto omanik ei ole nendeks otsearveldusteks nõusolekut andnud.
Neil asjaoludel tuleb lähtuda sellest kontekstist, kuhu see mõiste „makseteenused“ kuulub, ja ühtlasi ka nimetatud direktiiviga taotletavatest eesmärkidest.
Konteksti osas tuleb märkida, et maksekontolt otsearvelduste täitmine ilma selle konto omaniku nõusolekuta ei kuulu nende maksetehingute hulka, mis direktiivi 2007/64 artiklis 3 on selle direktiivi kohaldamisalast välja jäetud.
Lisaks olgu märgitud, et direktiivis 2007/64 on mitu sätet ette nähtud selleks, et reguleerida „autoriseerimata maksetehinguid“ – mõiste, mis selle direktiivi artikli 54 lõigete 1 ja 2 kohaselt viitab maksetehingutele, mis on täidetud ilma maksja nõusolekuta. Sama kehtib ka selle direktiivi artikli 42 lõike 5 punkti d kohta, milles täpsustatakse, et raamlepingu sõlmimisel makseteenuste kasutajale kohustuslikult esitatava teabe ja tingimuste hulka kuulub viis, kuidas makseteenuse kasutaja teavitab makseteenuse pakkujat autoriseerimata või väärast maksetehingu täitmisest, ja sellise teavitamise tähtaeg, ning makseteenuse pakkuja vastutus autoriseerimata maksetehingute täitmise eest – lisaks on ühekordsete maksetehingute puhuks kehtestatud sarnane teavitamiskohustus nimetatud direktiivi artikli 37 lõikes 2.
Samas puudutab esmalt direktiivi 2007/64 artikkel 58 autoriseerimata või väärast maksetehingust teatamist. Järgmiseks puudutab selle direktiivi artikkel 59 sisuliselt tõendamiskoormise jaotust, kui makseteenuse kasutaja eitab täidetud maksetehingu autoriseerimist. Lõpetuseks käsitlevad selle direktiivi artiklid 60 ja 61 makseteenuse pakkuja ja maksja vastutust autoriseerimata maksetehingu korral.
Kui aga see, et debiteeritud konto omanik ei ole andnud sellelt kontolt otsearvelduse tegemiseks nõusolekut, võimaldaks jätta niisuguse maksetehingu välja mõiste „makseteenused“ alt, mis esineb direktiivi 2007/64 artikli 2 lõikes 1, ja sellest tulenevalt ka selle direktiivi kohaldamisalast, kaotaksid kõnesolevad sätted – kuivõrd need puudutavad autoriseerimata maksetehinguid – igasuguse mõtte ja kasuliku mõju.
Seega ilmneb kontekstist, kus seda mõistet kasutatakse, et seda mõistet tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab makse saaja algatatud otsearvelduste täitmise kontolt, mille omanik ta ei ole, isegi kui selliselt debiteeritud konto omanik ei ole selleks nõusolekut andnud.
Niisugust tõlgendust kinnitavad ka direktiiviga 2007/64 taotletavad eesmärgid. Seega on selle direktiivi põhjendustes 3 ja 4 sisuliselt märgitud, et riigisiseste õigusaktide ning liidu puuduliku raamistiku kooseksisteerimine liikmesriikide makseteenuste valdkonnas tekitab segadust ja õiguskindlusetust, mistõttu on oluline luua liidu tasandil nüüdisaegne ja sidus makseteenuste õiguslik raamistik, mis oleks neutraalne, et tagada võrdsed võimalused kõikidele maksesüsteemidele eesmärgiga säilitada tarbijate valikuvõimalus, mis oleks võrreldes praeguste riiklike süsteemidega oluliseks sammuks edasi turvalisuse ja tõhususe valdkondades.
Selle kohta on nimetatud direktiivi põhjenduses 31 sisuliselt märgitud, et autoriseerimata või väära maksetehingu riskide ja tagajärgede vähendamiseks peab makseteenuse kasutaja teatama makseteenuse pakkujale nii kiiresti kui võimalik kõik vastuväited seoses niisuguste tehingutega. Selle direktiivi põhjenduses 35 on samuti täpsustatud, et tuleb sätestada kahju jagamine autoriseerimata maksetehingute puhul.
Kui autoriseerimata maksetehingud – nagu põhikohtuasjas käsitletavad otsearveldused – jääksid väljapoole direktiivi 2007/64 kohaldamisala, siis minetaks oma mõtte nende põhjenduste üks osa, lisaks kahjustaks see ka nimetatud direktiivi põhjendustes toodud eesmärkide elluviimist. Nimelt võtaks niisugune väljajätmine turuosalistelt kaitse, mida neile nimetatud direktiivis autoriseerimata maksetehingute teatavaid tagajärgi liidu tasandil ühetaoliselt reguleerivate sätete kehtestamise teel just siis niisuguste maksetehingute puhul pakkuda soovitakse.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2007/64 artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et makse saaja algatatud otsearvelduse täitmine maksekontolt, mille omanik see saaja ei ole ja milleks sellisel viisil debiteeritud konto omanik ei ole nõusolekut andnud, kuulub mõiste „makseteenused“ alla selle sätte tähenduses.
Teine küsimus
Oma teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2007/64 artiklit 58 tuleb tõlgendada nii, et maksekonto omanik, kelle kontolt tehakse otsearveldusi ilma tema nõusolekuta, kuulub mõiste „makseteenuste kasutaja“ alla selle sätte tähenduses.
Artiklis 58 on sisuliselt ette nähtud, et makseteenuse kasutajal on õigus nõuda makseteenuse pakkujalt vigade kõrvaldamist üksnes juhul, kui ta pärast nõude esitamise aluseks olevast autoriseerimata või vääralt täidetud maksetehingust teadlikuks saamist teatab sellest oma makseteenuse pakkujale liigse viivituseta ning hiljemalt 13 kuu jooksul pärast debiteerimise kuupäeva, tingimusel – mida põhikohtuasjas ei käsitleta –, et makseteenuse pakkuja on täitnud teatava teavitamiskohustuse.
Direktiivi 2007/64 artikli 4 punktis 10 sisalduva määratluse kohaselt on „makseteenuse kasutaja“„füüsiline või juriidiline isik, kes kasutab makseteenust maksja või saaja või mõlemana.“
Seega on selle sätte – koostoimes mõisteid „maksja“ ja „saaja“ käsitlevate direktiivi artikli 4 punktidega 7 ja 8 – sõnastust arvestades selge, et maksekonto omanik, kelle kontot on debiteeritud ilma tema nõusolekuta, ei näi kuuluvat mõiste „makseteenuse kasutaja“ alla. Siiski – ühelt poolt, nagu ka käesoleva kohtuotsuse punktis 48 on sisuliselt märgitud, kuulub maksekontolt otsearvelduste täitmine, milleks debiteeritud konto omanik ei ole nõusolekut andnud, nimetatud direktiivi artikli 2 lõikes 1 sisalduva mõiste „makseteenused“ alla. Teiselt poolt ilmneb nii selle artikli 58 sõnastusest kui ka pealkirjast, et see on mõeldud kohaldamiseks täpsemalt autoriseerimata maksetehingute suhtes.
Neil asjaoludel tuleb mõistet „makseteenuste kasutaja“ tõlgendada nii, et see hõlmab maksekonto omanikku, kelle kontolt on tehtud otsearveldusi ilma tema nõusolekuta. Muu hulgas samadel põhjustel kui need, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 47, on niisugune tõlgendus kooskõlas direktiiviga 2007/64 taotletud eesmärkidega, mida on mainitud eespool punktides 45 ja 46.
Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2007/64 artiklit 58 tuleb tõlgendada nii, et maksekonto omanik, kelle kontolt tehakse otsearveldusi ilma tema nõusolekuta, kuulub mõiste „makseteenuste kasutaja“ alla selle sätte tähenduses.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kümnes koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta direktiivi 2007/64/EÜ makseteenuste kohta siseturul ning direktiivide 97/7/EÜ, 2002/65/EÜ, 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ muutmise ning direktiivi 97/5/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et makse saaja algatatud otsearvelduse täitmine maksekontolt, mille omanik see saaja ei ole ja milleks sellisel viisil debiteeritud konto omanik ei ole nõusolekut andnud, kuulub mõiste „makseteenused“ alla selle sätte tähenduses.

2.
Direktiivi 2007/64 artiklit 58 tuleb tõlgendada nii, et maksekonto omanik, kelle kontolt tehakse otsearveldusi ilma tema nõusolekuta, kuulub mõiste „makseteenuste kasutaja“ alla selle sätte tähenduses.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: portugali.