CELEX: 62019CJ0699
Pritožba
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Pogoni za optične diske
Sklep o ugotovitvi kršitve člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992
Enotna in trajajoča kršitev
Pojem
Tajni sporazumi glede razpisov za pogone za optične diske za prenosne računalnike in namizne računalnike, ki sta jih organizirala proizvajalca računalnikov

Družba Quanta Storage Inc. (v nadaljevanju: pritožnica) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 12. julija 2019, Quanta Storage/Komisija (
T‑772/15
, v nadaljevanju: izpodbijana sodba,
EU:T:2019:519
), s katero je to zavrnilo njeno tožbo, s katero je primarno predlagala razglasitev delne ničnosti Sklepa Komisije C(2015) 7135 final z dne 21. oktobra 2015 v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva AT.39639 – Pogoni za optične diske) (v nadaljevanju: sporni sklep) v delu, v katerem se nanaša nanjo, in, podredno, znižanje zneska globe, ki ji je bila naložena.
Pravni okvir
Člen 23(2) in (3) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101 in 102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) določa:
„2.   [Evropska] [k]omisija lahko podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, kadar naklepno ali iz malomarnosti:
(a)
kršijo člen [101 ali člen 102 PDEU]; ali
(b)
nasprotujejo odločbi, ki odreja začasne ukrepe v skladu s členom 8; ali
(c)
ne izpolnjujejo zavez, ki so postale obvezne po odločbi v skladu s členom 9.
[…]
Kadar se kršitev združenja nanaša na dejavnost njegovih članic, globa ne presega 10 % vsote skupnega prometa vsake posamezne članice na trgu, ki ga je kršitev združenja prizadela.
3.   Pri določanju višine globe se upošteva teža, pa tudi trajanje kršitve.“
Člen 27(1) in (2) te uredbe določa:
„1.   Pred izdajo odločb po členih 7, 8, 23 ali členu 24(2) Komisija podjetjem ali podjetniškim združenjem, podrejenim postopkom, ki jih vodi Komisija, da priložnost za zaslišanje v zvezi z zadevami, proti katerim Komisija ugovarja. Odločbe Komisije temeljijo samo na ugovorih, h katerim so zadevne stranke imele priložnost dati pojasnila. Pritožniki so v tesni povezavi s postopki.
2.   Pravica do obrambe strank se v postopkih v celoti spoštuje. Strankam je zagotovljena pravica do vpogleda v spis Komisije, ob upoštevanju pravnega interesa podjetij za varstvo poslovnih skrivnosti. Pravica do vpogleda v spis se ne razširi na zaupne informacije in interno dokumentacijo Komisije ali organov, pristojnih za konkurenco v državah članicah. Zlasti se pravica do vpogleda ne razširi na korespondenco med Komisijo in organi, pristojnimi za konkurenco v državah članicah, ali med njimi, vključno z dokumenti, ki so sestavljeni v skladu s členoma 11 in 14. Nič v tem odstavku ne preprečuje Komisiji, da razkrije in uporabi informacije, ki so potrebne za dokazovanje kršitve.“
Člen 31 navedene uredbe določa:
„S pritožbo zoper odločbo, s katero je Komisija določila globo ali periodično denarno kazen, ima Sodišče neomejeno pristojnost do pregleda odločbe. Naloženo globo ali periodično denarno kazen lahko prekliče, zniža ali zviša.“
Glede izračuna glob je v točkah 6 in 13 Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 (
UL 2006, C 210, str. 2
), navedeno:
„6.   […] [K]ombinacija vrednosti prodaje, povezane s kršitvijo, in trajanja [se] šteje kot ustrezen približek, ki odraža gospodarsko pomembnost kršitve in sorazmerno težo vsakega podjetja, udeleženega pri kršitvi. Sklicevanje na ta pokazatelja lahko samo dokaj natančno pokaže red velikosti globe in se ne bi smelo razumeti kot osnova za metodo avtomatskega in aritmetičnega izračuna.
[…]
13.   Za določitev osnovnega zneska globe, ki se naloži, bo Komisija uporabila vrednost prodaje blaga ali storitev podjetja, neposredno ali posredno povezane s kršitvijo, v upoštevnem geografskem območju znotraj ozemlja [Evropskega gospodarskega prostora (EGP)]. […]“.
Dejansko stanje in sporni sklep
Dejansko stanje spora je navedeno v točkah od 1 do 32 izpodbijane sodbe in ga je za potrebe te zadeve mogoče povzeti tako.
Družba Quanta Storage deluje v sektorju računalniških naprav za shranjevanje in opravlja dejavnosti raziskav in razvoja, zasnove, proizvodnje in dobave pogonov za optične diske (v nadaljevanju: POD). Ustanovljena je bila februarja 1999. Gre za delniško družbo, ki kotira na tajpejski borzi v Tajvanu (Republika Kitajska).
Zadevna kršitev se nanaša na POD, ki se uporabljajo med drugim v osebnih računalnikih (namizni računalniki in prenosni računalniki), ki jih proizvajata družbi Dell Inc. in Hewlett Packard (v nadaljevanju: HP).
Družbi Dell in HP sta najpomembnejši proizvajalki originalne opreme na svetovnem trgu osebnih računalnikov. Ti družbi uporabljata običajne razpisne postopke, ki se izvajajo na svetovni ravni in med drugim vključujejo četrtletna pogajanja o ceni na svetovni ravni in globalnem obsegu nakupov z majhnim številom vnaprej izbranih dobaviteljev POD.
Razpisni postopki vključujejo zahteve za ponudbo, elektronske zahteve za ponudbo, spletna pogajanja, elektronske dražbe in dvostranska pogajanja (zunaj spleta). Po koncu razpisa stranki udeleženim dobaviteljem POD dodelita količine glede na cene, ki so jih ti ponudili.
Komisija je 14. januarja 2009 prejela prošnjo za imuniteto na podlagi svojega Obvestila o imuniteti pred globami in znižanju glob v kartelnih zadevah (
UL 2006, C 298, str. 17
), ki jo je vložila družba Koninklijke Philips NV (v nadaljevanju: Philips). Ta prošnja je bila 29. januarja in 2. marca 2009 dopolnjena, da bi bila poleg te družbe vanjo vključena tudi družba Lite-On IT Corporation in njuno skupno podjetje Philips & Lite-On Digital Solutions Corporation (v nadaljevanju: PLDS).
Komisija je 30. junija 2009 družbam Philips, Lite-On IT in PLDS odobrila pogojno imuniteto.
Komisija je 18. julija 2012 na trinajst dobaviteljev POD, med njimi tudi na pritožnico, naslovila obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah (v nadaljevanju: obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah), v katerem je navedla, da so ti kršili člen 101 PDEU in člen 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1994, zvezek 1, str. 3, v nadaljevanju: Sporazum EGP), ker so bili udeleženi pri omejevalnem sporazumu v zvezi s POD od 5. februarja 2004 do 29. junija 2009, ki je zajemal uskladitev njihovega ravnanja glede razpisov, ki sta jih organizirali proizvajalki računalnikov, in sicer družbi Dell in HP.
Pritožnica je 26. oktobra 2012 v odgovor na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah predložila pisne pripombe. Zaslišanje je potekalo 29. in 30. novembra 2012 in na njem so sodelovali vsi naslovniki obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Komisija je 21. oktobra 2015 sprejela sporni sklep.
Komisija je v tem sklepu ugotovila, da so udeleženci omejevalnega sporazuma vsaj od 23. junija 2004 do 25. novembra 2008 usklajevali svoje konkurenčno ravnanje. Pojasnila je, da je to usklajevanje potekalo prek omrežja vzporednih dvostranskih stikov. Navedla je, da so udeleženci omejevalnega sporazuma skušali prilagoditi svoje količine na trgu in zagotoviti, da cene ostanejo na višji ravni, kot bi bile brez teh dvostranskih stikov.
Komisija je v spornem sklepu pojasnila, da se je usklajevanje med udeleženci omejevalnega sporazuma nanašalo na račune strank družb Dell in HP. Po ugotovitvah Komisije sta družbi Dell in HP poleg dvostranskih pogajanj s svojimi dobavitelji POD uporabljali tudi standardizirane razpisne postopke, ki so potekali vsaj na vsake tri mesece. Poudarila je, da so člani omejevalnega sporazuma svojo mrežo dvostranskih stikov uporabljali za manipulacijo teh razpisnih postopkov, s čimer so ovirali poskuse svojih strank, da spodbujajo cenovno konkurenco.
Po navedbah Komisije je redna izmenjava informacij članom omejevalnega sporazuma med drugim omogočila zelo natančno poznavanje namer svojih konkurentov, še preden so se ti vključili v razpisni postopek, in zato predvidevanje njihove konkurenčne strategije.
Komisija je dodala, da so si člani omejevalnega sporazuma v rednih časovnih presledkih izmenjavali informacije o cenah glede konkretnih računov strank in s cenami nepovezane informacije, kot so obstoječa proizvodnja, dobavne zmogljivosti, stanje zalog, položaj glede kvalifikacije in datum uvedbe novih proizvodov ali izboljšav. Poudarila je, da so dobavitelji POD poleg tega spremljali končne rezultate končanih razpisnih postopkov, to je doseženo uvrstitev, ceno in količino.
Komisija je tudi navedla, da so dobavitelji POD, čeprav so vedeli, da morajo svoje stike ohraniti tajne pred strankami, za medsebojno komunikacijo uporabljali sredstva, za katera so šteli, da so dovolj primerna za dosego želenega rezultata. Poleg tega je pojasnila, da je leta 2003, potem ko je bil razkrit kupcu, spodletel poskus, da bi sklicali sestanek za organizacijo rednih večstranskih sestankov med temi dobavitelji. Po mnenju Komisije je namesto teh sestankov prihajalo do dvostranskih stikov, predvsem v obliki telefonskih klicev in včasih tudi prek elektronskih sporočil, vključno z zasebnimi naslovi elektronske pošte in storitvami takojšnjega sporočanja, ali na sestankih, predvsem na ravni upraviteljev globalnih računov.
Komisija je ugotovila, da so imeli udeleženci omejevalnega sporazuma redne stike in da so stiki, predvsem prek telefona, postali pogostejši v času razpisnih postopkov, med katerimi je med nekaterimi dvojicami udeležencev omejevalnega sporazuma prišlo do več klicev dnevno. Pojasnila je, da so bili običajno stiki med nekaterimi dvojicami udeležencev omejevalnega sporazuma znatno pogostejši kot med nekaterimi drugimi.
Komisija se je za določitev zneska globe, naložene pritožnici, oprla na Smernice o načinu določanja glob v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003.
Najprej, Komisija je za določitev osnovnega zneska globe štela, da je ob upoštevanju precejšnjih razlik v zvezi s trajanjem udeležbe dobaviteljev POD pri omejevalnem sporazumu in da bi se bolje odražal dejanski vpliv zadnjenavedenega ustrezno uporabiti letno povprečje, izračunano na podlagi dejanske vrednosti prodaje, ki so jo zadevna podjetja ustvarila v celotnih koledarskih mesecih njihove udeležbe pri kršitvi.
Komisija je tako pojasnila, da je bila vrednost prodaje izračunana na podlagi prodaje POD za osebne računalnike, ki je bila zaračunana subjektom družb HP in Dell z območja EGP.
Komisija je pojasnila, da je v zvezi s pritožnico upoštevana letna prodaja vključevala tudi prodajo POD, namenjenih za prenosne in namizne računalnike družb HP in Dell, družbi Sony Optiarc Inc.
Komisija je poleg tega štela, da bo, ker se je protikonkurenčno ravnanje glede družbe HP začelo pozneje in da bi se upošteval razvoj omejevalnega sporazuma, upoštevna vrednost prodaje izračunana ločeno za družbo HP in za družbo Dell ter da bosta glede na trajanje uporabljena dva množitelja.
Dalje, Komisija je odločila, da bo – ker spadajo sporazumi o usklajevanju cen že po svoji naravi med najhujše kršitve člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP ter ker je omejevalni sporazum zajemal vsaj EGP – odstotek, uporabljen iz naslova teže kršitve, v obravnavani zadevi znašal 16 % za vse naslovnike izpodbijanega sklepa.
Nazadnje je Komisija navedla, da se je glede na okoliščine primera odločila, da bo zaradi odvračanja dodala dodatni znesek v višini 16 %.
V izreku spornega sklepa je v delu, v katerem se nanaša na pritožnico, navedeno:
„Člen 1
Naslednja podjetja so kršila člen 101 PDEU in člen 53 Sporazuma EGP, ker so v navedenih obdobjih sodelovala pri enotni in trajajoči kršitvi, sestavljeni iz več ločenih kršitev, v sektorju pogonov za optične diske, ki zajema celoten EGP, in ki je zajemala dogovore o usklajevanju cen:
[…]
(h)
[pritožnica] od 14. februarja 2008 do 28. oktobra 2008 za njeno usklajevanje glede družb Dell in HP.
Člen 2
Zaradi kršitve iz člena 1 se naložijo te globe:
[…]
(h)
[pritožnici]: 7.146.000 EUR“.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Pritožnica je 29. decembra 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo, s katero je primarno predlagala razglasitev ničnosti spornega sklepa v delu, v katerem se nanaša nanjo, podredno pa znižanje zneska globe, ki ji je bila naložena.
Pritožnica je v utemeljitev tožbe navedla pet tožbenih razlogov. Ti tožbeni razlogi so se nanašali: prvi na kršitev pravice do obrambe, obveznosti obrazložitve in pravice do dobrega upravljanja, drugi na očitno napačno uporabo prava in kršitev obveznosti obrazložitve zaradi razhajanja med izrekom spornega sklepa in razlogovanjem Komisije glede trajanja kršitve v zvezi z družbo HP, tretji na neobstoj dokaza in nezadostno obrazložitev glede udeležbe pritožnice pri enotni in trajajoči kršitvi, četrti na nepristojnost Komisije za uporabo člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP ter peti na napačno ugotovljeno dejansko stanje in napačno uporabo prava pri izračunu zneska globe ter kršitev obveznosti obrazložitve.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo te tožbene razloge in zato tožbo v celoti zavrnilo.
Predlogi strank
Pritožnica s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
sporni sklep razglasi za ničen v delu, v katerem se nanaša nanjo;
–
podredno, zniža globo, ki ji je bila naložena;
–
podredno, zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču in
–
Komisiji naloži plačilo vseh stroškov postopka.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne in
–
pritožnici naloži plačilo vseh stroškov tega postopka.
Pritožba
Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja pet pritožbenih razlogov, ki se v bistvu nanašajo na presojo Splošnega sodišča glede, prvič, ugotovitve Komisije, da je enotna in trajajoča kršitev, ki ji jo je ta očitala, sestavljena iz več ločenih kršitev, drugič, nekaterih dokazov, ki naj bi bili izkrivljeni, tretjič, trajanja njene udeležbe pri tej enotni in trajajoči kršitvi, četrtič, zatrjevanega poznavanja navedene kršitve in, petič, zneska globe, ki ji je bila naložena.
Prvi pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnica s prvim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da v točkah od 58 do 72 izpodbijane sodbe ni uporabilo upoštevnega pravnega merila in da je izkrivilo dokaze, ko je zavrnilo njen tožbeni razlog za razglasitev ničnosti, ki se je nanašal na kršitev njene pravice do obrambe, ki naj bi jo Komisija kršila s tem, da je v spornem sklepu poleg enotne in trajajoče kršitve ugotovila več ločenih kršitev, ki jih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ni opredelila kot take.
Pritožnica opozarja na temeljno naravo načela spoštovanja pravice do obrambe, ki se uporablja v vseh postopkih, ki lahko pripeljejo do sankcij, zlasti glob ali periodičnih denarnih kazni. Na področju konkurence naj bi to načelo zahtevalo zlasti, da obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki ga Komisija naslovi na podjetje, ki mu namerava naložiti sankcijo, vsebuje določene bistvene elemente, kot so očitano ravnanje, njegova pravna opredelitev in dokazi, na katere se Komisija opira, da bi lahko to podjetje v upravnem postopku, uvedenem zoper njega, učinkovito navajalo svoje trditve.
Sodne prakse, ki jo je Splošno sodišče navedlo v točkah 62 in 63 izpodbijane sodbe, pa naj ne bi bilo mogoče uskladiti niti s členom 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, niti s členom 41(1) in (2) ter členom 48(1) in (2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Tako naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je razsodilo, da je bila pravica pritožnice do obrambe spoštovana, medtem ko naj Komisija elementov, ki jih je v izreku spornega sklepa opredelila kot ločene kršitve, v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ne bi opredelila kot takih. Zaradi različnih kombinacij protikonkurenčnih stikov, zatrjevanih v tem obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, bi namreč lahko nastalo veliko število kršitev.
To naj bi veljalo, tudi če bi Komisija sporni sklep oprla le na pet stikov. Pritožnica na primer glede stika št. 5 trdi, da ta sam po sebi ne more pomeniti kršitve člena 101 PDEU. Vendar naj bi ga bilo v kombinaciji z drugimi stiki možno opredeliti kot takega. Enako naj bi veljalo za vse kombinacije protikonkurenčnih stikov, ki vključujejo ta stik.
Čeprav naj bi bila dejstva in dokazi v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah predstavljeni, naj torej opredelitev teh dokazov ne bi bila. Neobstoj take opredelitve v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah pa naj bi pripeljal do kršitve pravice pritožnice do obrambe, česar naj Splošno sodišče ne bi priznalo.
Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo tudi s tem, da je svoj nadzor omejilo le na stike, ki so bili navedeni v spornem sklepu. Pritožnica meni, da tudi če bi bilo v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah navedeno, da vsaka kombinacija stikov pomeni kršitev, bi bilo nemogoče, da bi obravnavala vsako od teh kombinacij, ne da bi poznala natančno opredelitev, ki jo je podala Komisija. Poleg tega naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je štelo, da je bilo z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah pritožnici sporočeno, da je Komisija vse kombinacije dvostranskih stikov štela za ločene kršitve.
Glede izkrivljanja dejstev pritožnica navaja, da je Splošno sodišče ugotovilo, da se točke 301, 308, 353 in 354 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah nanašajo na skupek sporazumov in usklajenih ravnanjih ter da je bila zato pritožnica obveščena o nameri Komisije, da ugotovi ločene kršitve. Vendar naj Splošno sodišče ne bi upoštevalo prvega stavka točke 353 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, v katerem naj bi bilo jasno določeno, da je Komisija menila, da je šlo le za eno enotno in trajajočo kršitev.
Komisija uvodoma meni, da je ta pritožbeni razlog brezpredmeten. Poudarja, da je Splošno sodišče potrdilo njeno ugotovitev, da je bila pritožnica udeležena pri enotni in trajajoči kršitvi med 14. februarjem 2008 in 28. oktobrom 2008. Zato naj bi bile trditve pritožnice v zvezi ugotovitvijo Komisije, ki naj bi bila podana incidenter, da je ta enotna in trajajoča kršitev sestavljena iz več ločenih kršitev, brezpredmetne, ker ne morejo vplivati na izrek izpodbijane sodbe.
Komisija vsekakor trdi, da te trditve niso utemeljene.
Prvič, pritožnica naj bi izpodbijano sodbo izkrivila s trditvijo, da je Splošno sodišče v njej štelo, da iz sodne prakse izhaja, da se procesne pravice stranke ne uporabljajo, če je ta podala pripombe glede tega, kar ji je bilo predloženo. Nasprotno, Splošno sodišče naj bi v točkah od 60 do 63 te sodbe pravilno povzelo načela, ki se uporabljajo za pravico do izjave.
Drugič, trditev pritožnice, ki se nanaša na očitno izkrivljanje obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah v točki 65 izpodbijane sodbe, naj bi bilo treba zavrniti. Ta naj bi bila namreč v upravnem postopku zaslišana o očitku, da njeno ravnanje ne pomeni le enotne in trajajoče kršitve, temveč tudi niz ločenih kršitev. Prvič, Splošno sodišče naj bi v točkah 66 in 67 te sodbe pravilno ugotovilo, da lahko protikonkurenčni stiki hkrati pomenijo ločene kršitve in so lahko – če se obravnavajo skupaj – opredeljeni kot enotna in trajajoča kršitev. Ta ugotovitev naj bi bila skladna s sodno prakso Sodišča. Drugič, v nasprotju s tem, kar trdi pritožnica, naj bi bil v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah omenjen skupek kršitev, in to večkrat.
Tretjič, Splošno sodišče naj bi v nasprotju s trditvami pritožnice v točkah od 68 do 70 izpodbijane sodbe odgovorilo na njeno trditev, da naj bi različne kombinacije stikov, zatrjevanih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, povzročile številne možne kršitve. Po eni strani naj bi ugotovilo, da je bilo število stikov, v katere je bila pritožnica vpletena, omejeno. Te ugotovitve, ki je dejanske narave, naj v fazi pritožbe ne bi bilo mogoče izpodbijati. Po drugi strani naj bi Splošno sodišče ugotovilo tudi, da se je pritožnica vsekakor lahko branila v zvezi z vsemi zatrjevanimi dvostranskimi stiki in da je to možnost uporabila, tako da ne more trditi, da je bila kršena njena pravica do obrambe.
Četrtič, pritožnica naj bi s trditvijo, da je protikonkurenčna narava stika št. 5 odvisna le od stika št. 1, izkrivila sporni sklep. Poleg tega, da naj ta razlaga ne bi upoštevala vsebine točk obrazložitve od 257 do 259 tega sklepa, naj bi Splošno sodišče v točkah od 68 do 70 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da je imela pritožnica možnost izpodbijati protikonkurenčno naravo tako stika št. 1 kot stika št. 5.
Petič, pritožnica naj bi napačno razumela točki 70 in 71 izpodbijane sodbe. Splošno sodišče naj v teh točkah ne bi navedlo, da se pravica do obrambe uporablja le, če je podjetje imelo omejeno število dvostranskih stikov. V točki 71 te sodbe naj bi zaradi celovitosti zgolj navedlo, da Komisiji ni mogoče pripisati odgovornosti za morebitno veliko število dvostranskih stikov, ki naj bi jih pritožnica vzpostavila.
Presoja Sodišča
Pritožnica s prvim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 58 do 72 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo in da je izkrivilo dokaze, ker je razsodilo, da Komisija s tem, da je v spornem sklepu poleg enotne in trajajoče kršitve ugotovila več ločenih kršitev, ki jih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ni opredelila kot take, ni kršila njene pravice do obrambe.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je Komisija v členu 1(h) spornega sklepa v bistvu na eni strani ugotovila obstoj enotne in trajajoče kršitve, na drugi strani pa obstoj „več ločenih kršitev“, ki sestavljajo to kršitev.
V tem kontekstu je treba prav tako poudariti, da se prvi pritožbeni razlog nanaša na izpodbijanje zgolj presoje te druge ugotovitve v zvezi z obstojem več ločenih kršitev, ki jo je opravilo Splošno sodišče. Vendar se ta pritožbeni razlog ne nanaša na njegovo presojo ugotovitve iz te določbe, da je bila pritožnica udeležena pri enotni in trajajoči kršitvi.
Iz tega sledi, da v nasprotju s tem, kar trdi Komisija – ker je ta v obravnavani zadevi sporni sklep utemeljila na dveh ločenih ugotovitvah kršitve – navedenega pritožbenega razloga ni mogoče takoj zavrniti kot brezpredmetnega.
Zaradi preučitve tega pritožbenega razloga je treba najprej opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je kršitev člena 101(1) PDEU lahko ne samo posledica ločenega dejanja, ampak tudi niza dejanj ali celo trajajočega ravnanja, čeprav bi lahko tudi eden ali več elementov tega niza dejanj ali trajajočega ravnanja sam po sebi in obravnavan posebej pomenil kršitev te določbe. Tako lahko Komisija, kadar se različna ravnanja zaradi njihovega istega cilja izkrivljanja konkurence znotraj notranjega trga uvrščajo v „celovit načrt“, pripiše odgovornost za ta ravnanja glede na udeležbo pri kršitvi kot celoti (glej v tem smislu sodbo z dne 6. decembra 2012, Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, točka
in navedena sodna praksa).
Podjetje, ki je pri taki enotni in trajajoči kršitvi sodelovalo s svojimi ravnanji, ki spadajo pod pojma „sporazum“ ali „usklajeno ravnanje“ s protikonkurenčnim ciljem v smislu člena 101(1) PDEU in ki so bila namenjena pripomoči k uresničitvi kršitve v celoti, je tako lahko odgovorno tudi za ravnanja drugih podjetij v okviru te kršitve v celotnem obdobju svojega sodelovanja pri navedeni kršitvi (glej v tem smislu sodbo z dne 6. decembra 2012, Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, točka
in navedena sodna praksa).
Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 59 sklepnih predlogov, se za udeležbo podjetja pri enotni in trajajoči kršitvi ne zahteva njegova neposredna udeležba pri vseh protikonkurenčnih ravnanjih, ki sestavljajo to kršitev (glej v tem smislu sodbo z dne 22. oktobra 2020, Silver Plastics in Johannes Reifenhäuser/Komisija,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
, točka
in navedena sodna praksa).
Prvi pritožbeni razlog je treba preučiti ob upoštevanju teh elementov.
Pritožnica Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 58 do 72 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo, ker je zavrnilo njeno trditev, da je Komisija kršila njeno pravico do obrambe s tem, da ji je v spornem sklepu prvič očitala – poleg udeležbe pri enotni in trajajoči kršitvi – udeležbo pri več ločenih kršitvah, ki sestavljajo to enotno in trajajočo kršitev.
Spomniti je treba, da pojem „enotna in trajajoča kršitev“ zajema celoto ravnanj, ki bi lahko prav tako sama po sebi pomenila kršitev člena 101(1) PDEU. Čeprav je mogoče celoto ravnanj pod pogoji, navedenimi v točkah 54 in 55 te sodbe, opredeliti kot enotno in trajajočo kršitev, iz tega ni mogoče sklepati, da je treba vsako od teh ravnanj samo po sebi in obravnavano posebej nujno opredeliti kot ločeno kršitev te določbe. Za to mora namreč Komisija vsako od navedenih ravnanj še ugotoviti in opredeliti kot tako in nato predložiti dokaz o vpletenosti zadevnega podjetja, ki se mu ta ravnanja pripisujejo.
V zvezi s tem je Sodišče že razsodilo, da je sklep Komisije, v katerem je globalni omejevalni sporazum opredeljen za enotno in trajajočo kršitev, mogoče tako razdeliti le, če je, prvič, navedeno podjetje med upravnim postopkom lahko razumelo, da se mu očita tudi vsako od ravnanj, ki sestavljajo to kršitev, in se je torej glede tega lahko branilo, in če je bil, drugič, ta sklep v zvezi s tem dovolj jasen (glej po analogiji sodbo z dne 6. decembra 2012, Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, točka
).
V skladu z ustaljeno sodno prakso je spoštovanje pravice do obrambe v vseh postopkih, ki se lahko končajo s sankcijami, zlasti globami ali periodičnimi denarnimi kaznimi, temeljno načelo prava Unije, ki ga mora Komisija v celoti upoštevati (glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 2015, Komisija in drugi/Versalis in drugi,
C‑93/13 P in C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem – kot je na to pravilno opozorilo Splošno sodišče v točki 60 izpodbijane sodbe – Uredba št. 1/2003 določa, da se strankam pošlje obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, v katerem morajo biti jasno navedeni vsi bistveni elementi, na katere se Komisija opira v tej fazi postopka. Tako obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah je procesno jamstvo, s katerim se uveljavlja temeljno načelo prava Unije, ki zahteva spoštovanje pravice do obrambe v vseh postopkih, ki bi lahko pripeljali do izreka sankcije. To načelo zlasti zahteva, da obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki ga Komisija naslovi na podjetje, ki mu namerava naložiti sankcijo zaradi kršitve konkurenčnih pravil, vsebuje bistvene elemente v zvezi s tem podjetjem, kot so očitano ravnanje, opredelitev tega ravnanja in dokazi, na katere se opira Komisija, da bi navedeno podjetje lahko v upravnem postopku, uvedenem zoper njega, učinkovito navajalo svoje trditve (glej v tem smislu sodbo z dne 3. septembra 2009, Papierfabrik August Koehler in drugi/Komisija,
C‑322/07 P, C‑327/07 P in C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Res je, kot je opozoril generalni pravobranilec v točki 88 sklepnih predlogov, da lahko Komisija v končnem sklepu natančneje določi pravno opredelitev dejanskega stanja, ki jo je začasno upoštevala v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, ob upoštevanju elementov, ki izhajajo iz upravnega postopka, bodisi da bi odstopila od očitkov, ki bi se izkazali za neutemeljene, bodisi izboljšala in dopolnila – glede dejanskega stanja in prava – svojo argumentacijo za utemeljitev očitkov, ki jih navede (glej v tem smislu sodbo z dne 5. decembra 2013, SNIA/Komisija,
C‑448/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:801
, točke od 42 do 44). Vendar to pomeni, da mora Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah navesti vsako pravno opredelitev dejstev, ki jo namerava upoštevati v svojem končnem sklepu.
Iz tega izhaja, da je pravica zadevnega podjetja do obrambe zaradi neskladnosti med obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah in končnim sklepom kršena le, če očitek iz tega sklepa ni bil naveden v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ali če v njem ni bil dovolj predstavljen, da bi naslovniki tega obvestila v okviru postopka, uvedenega zoper njih, lahko učinkovito uveljavljali svoje trditve.
Iz tega sledi, da kadar namerava Komisija naslovnikom obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah očitati ne samo enotno in trajajočo kršitev, ampak tudi vsako od ravnanj, ki to kršitev sestavljajo, obravnavanih posamično, kot ločene kršitve, spoštovanje pravice teh naslovnikov do obrambe zahteva, da Komisija v tem obvestilu navede elemente, ki so potrebni, da lahko ti razumejo, da jih Komisija preganja tako iz naslova navedene enotne in trajajoče kršitve kot tudi iz naslova vsake od teh ločenih kršitev.
Splošno sodišče je v točkah od 60 do 63 izpodbijane sodbe pravilno opozorilo na načela v zvezi s spoštovanjem pravice do obrambe v okviru postopka ugotavljanja kršitve člena 101(1) PDEU. Prav tako je v točki 62 te sodbe pravilno pojasnilo, da bo kršitev pravice do obrambe treba ugotoviti le, če je v končnem sklepu zadevnim podjetjem pripisana odgovornost za kršitve, ki so drugačne od kršitev, navedenih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, ali če so v njem upoštevana drugačna dejstva.
Vendar se pritožnica ne more sklicevati na dejstvo, da je Splošno sodišče v točki 63 izpodbijane sodbe s sklicevanjem na sodbo z dne 15. oktobra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi/Komisija (
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
), štelo, da ni treba ugotoviti kršitve pravice do obrambe, kadar se zatrjevane razlike med obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah in končnim sklepom ne nanašajo na druga ravnanja, kot so tista, o katerih so se zadevna podjetja že izrekla, in ki torej niso povezana z novim očitkom.
Taka ugotovitev namreč temelji na premisi, da je Komisija jasno navedla, prvič, svoj namen, da vsako od ravnanj ali kombinacijo zadevnih ravnanj, obravnavano vsako posebej, opredeli kot ločeno kršitev, in drugič, kateremu podjetju jih pripisuje.
V točki 65 izpodbijane sodbe pa je Splošno sodišče sicer ugotovilo, da številni elementi, navedeni v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, kažejo na to, da je Komisija menila, da je bil omejevalni sporazum sestavljen iz različnih sporazumov. Vendar Splošno sodišče iz teh splošnih ugotovitev niti iz dvostranskih stikov, ki so opredeljeni v tem obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah in navedeni v točki 69 te sodbe, ni moglo sklepati, da je Komisija v njem jasno predstavila elemente, ki so potrebni, da bi lahko pritožnica razumela, da ji je Komisija poleg enotne in trajajoče kršitve nameravala očitati tudi vsako od ravnanj ali kombinacijo ravnanj, pri katerih je bila pritožnica neposredno udeležena, obravnavanih vsako posebej, kot ločene kršitve.
Splošno sodišče je s tem napačno uporabilo pravo. Glede na to, da sta bila poleg tega implicitno pomešana pojma „ravnanje“ in „kršitev“, pritožnica brez kakršne koli jasne navedbe v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah namreč ni mogla razumeti, da jo je Komisija nameravala preganjati ne samo zaradi enotne in trajajoče kršitve, ki se zatrjuje v tem obvestilu, ampak tudi zaradi več različnih kršitev, ki so bile sestavljene iz različnih dvostranskih stikov, navedenih v tem obvestilu.
Iz tega sledi, da Splošno sodišče ni moglo, ne da bi napačno uporabilo pravo, razsoditi, da Komisija ni kršila pravice pritožnice do obrambe, ker obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ni vsebovalo bistvenih elementov zoper njo, ki se nanašajo na te ločene kršitve, zlasti nameravane opredelitve ravnanj ali kombinacije ravnanj, ki so se ji očitala.
Zato je treba prvemu pritožbenemu razlogu ugoditi.
Drugi pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnica z drugim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 104 do 107 in od 113 do 115 izpodbijane sodbe izkrivilo dokaze, ki jih je predložila v okviru drugega dela prvega tožbenega razloga iz ničnostne tožbe, ki so se nanašali na spoštovanje pravice do obrambe in pravice do dobrega upravljanja. Natančneje, pritožnica Splošnemu sodišču očita, da je izkrivilo jasen pomen točke 13 njenega odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, v katerem so bili navedeni le stiki med njo ter družbo Philips in družbo Sony Optiarc, katere dobaviteljica je bila pritožnica, ker je ugotovilo, da so ti stiki dokazovali, da je bila zadnjenavedena v neposrednem stiku s svojimi konkurenti.
Splošno sodišče naj bi na prvem mestu s tem, da je v točkah od 104 do 107 izpodbijane sodbe ugotovilo, da Komisija ni kršila pravice pritožnice do obrambe, obrnilo dokazno breme.
Na drugem mestu naj bi Splošno sodišče v zvezi s kršitvijo pravice do dobrega upravljanja neupravičeno štelo, da Komisija s tem, da od družb HP in Dell ni zahtevala predložitve informacij o preglednosti trga, ni kršila te pravice.
V zvezi s tem naj bi iz točk 113 in 114 izpodbijane sodbe izhajalo, da je Splošno sodišče napačno razlagalo izjave pritožnice, kot da priznava nezakonite stike s konkurenti, čeprav je šlo le za stike med dobaviteljem in njegovimi strankami. Splošno sodišče naj bi zaradi izkrivljanja jasnega pomena teh izjav napačno ugotovilo, da Komisiji od družb HP in Dell ni bilo treba zahtevati predložitve nekaterih dokumentov.
Komisija meni, da je drugi pritožbeni razlog brezpredmeten in neutemeljen.
Presoja Sodišča
Opozoriti je treba, da Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso takoj zavrne očitke zoper dodatne razloge sodbe Splošnega sodišča, ker ti ne morejo povzročiti njene razveljavitve (sodba z dne 25. januarja 2007, Sumitomo Metal Industries in Nippon Steel/Komisija,
C‑403/04 P in C‑405/04 P
,
EU:C:2007:52
, točka
in navedena sodna praksa).
Poudariti pa je treba, da se izkrivljanje dokazov, ki ga zatrjuje pritožnica, nanaša le na točke, na katerih ugotovitve iz točk 107 in 115 izpodbijane sodbe ne temeljijo neposredno.
Po eni strani so namreč dokazi iz točk od 104 do 106 te sodbe dodani trem drugim dokazom, navedenim v točkah 96, 100 in 103 navedene sodbe, ki zadostujejo za utemeljitev ugotovitve iz točke 107 iste sodbe. Po drugi strani izpodbijani del točke 113 izpodbijane sodbe prav tako ni potreben za utemeljitev ugotovitev iz točk 114 in 115 te sodbe. Ta točka 113 se začne z dejansko ugotovitvijo, ki se ne izpodbija in ki sama po sebi zadostuje za podprtje teh ugotovitev. Ta ugotovitev se nanaša na dejstvo, da je pritožnica sodelovala pri neposrednih stikih, v okviru katerih so si udeleženci omejevalnega sporazuma izmenjevali informacije o cenah. To zadostuje za utemeljitev, da je Splošno sodišče ugotovilo, da Komisiji ni bilo treba od družb Dell in HP zahtevati, da predložita dokumente, s katerimi naj bi ti dobavitelje POD obveščali o cenah njihovih konkurentov. Morebitno izkrivljanje dokaza v drugem delu navedene točke 113 naj ne bi vplivalo na navedene ugotovitve iz točk 114 in 115 navedene sodbe.
Drugi pritožbeni razlog pritožnice je torej treba zavrniti kot brezpredmeten.
Tretji pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnica s tretjim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je kršilo svojo obveznost obrazložitve oziroma da ni uporabilo pravilnega pravnega merila, ker je zavrnilo drugi tožbeni razlog iz njene ničnostne tožbe, ki se je nanašal na protislovje med obrazložitvijo spornega sklepa in njegovim izrekom.
Pritožnica meni, da razlogovanje Splošnega sodišča iz točk od 118 do 121 izpodbijane sodbe ne pomeni zadostnega odgovora na ta drugi tožbeni razlog. Po njenem mnenju obstaja protislovje med točko 553 obrazložitve spornega sklepa, iz katere naj bi bilo razvidno, da je bila pritožnica pri zadevni enotni in trajajoči kršitvi v zvezi z družbo HP udeležena šele od 10. aprila do 28. oktobra 2008, in izrekom tega sklepa, v katerem naj bi bilo ugotovljeno, da je bila pritožnica pri tej kršitvi udeležena od 14. februarja 2008 do 28. oktobra 2008 tako glede družbe Dell kot družbe HP.
Zaradi takega protislovja pa naj bi moralo Splošno sodišče ugoditi drugemu tožbenemu razlogu iz ničnostne tožbe pritožnice.
Komisija trdi, da je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Presoja Sodišča
Pritožnica s tretjim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je kršilo svojo obveznost obrazložitve oziroma da je napačno uporabilo pravo, ker je zavrnilo drugi tožbeni razlog iz njene ničnostne tožbe, ki se nanaša na protislovje med obrazložitvijo in izrekom spornega sklepa.
V zvezi s tem je Splošno sodišče v točki 118 izpodbijane sodbe poudarilo, da je v členu 1 spornega sklepa navedeno, da je Komisija opozorila na obstoj enotne in trajajoče kršitve in da to ne pomeni, da je treba vse naslovnike tega sklepa sankcionirati za vso to kršitev. Splošno sodišče je namreč v točki 119 te sodbe poudarilo, da je v tem členu 1 pojasnjeno, da je navedena kršitev sestavljena iz „več ločenih kršitev“.
Splošno sodišče je v točki 120 navedene sodbe iz tega sklepalo, da je Komisija, ne da bi prišla v protislovje, hkrati v členu 1 spornega sklepa navedla, da je bila pritožnica od 14. februarja 2008 do 28. oktobra 2008 udeležena pri enotni in trajajoči kršitvi glede družb Dell in HP, v točki 553 obrazložitve tega sklepa pa v zvezi z izračunom zneska globe upoštevala poznejši datum prvih stikov pritožnice v zvezi z družbo HP.
To razlogovanje v zvezi s pravnim merilom, ki se uporablja, ni niti nezadostno obrazloženo niti ni v njem napačno uporabljeno pravo.
V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč to, da podjetje ni bilo udeleženo v vseh sestavnih elementih omejevalnega sporazuma oziroma je imelo pri vidikih, pri katerih je bilo udeleženo, manjšo vlogo, ni pomembno za ugotovitev obstoja kršitve z njegove strani, saj je treba te dejavnike upoštevati samo pri presojanju teže kršitve in po potrebi pri določitvi zneska globe (sodba z dne 26. septembra 2018, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je Komisija sledila razlogovanju, ki je skladno z zahtevami, ki izhajajo iz te sodne prakse. Potem ko je v točki 517 obrazložitve spornega sklepa ugotovila, da je bila pritožnica od 14. februarja do 28. oktobra 2008 udeležena pri enotni in trajajoči kršitvi, je v osmem delu tega sklepa preučila, katere korektivne ukrepe je treba sprejeti zoper podjetja, ki so bila udeležena pri tej kršitvi. Komisija je v okviru te presoje za izračun globe natančno opredelila trajanje udeležbe zadevnih podjetij pri vsakem od sestavnih elementov navedene kršitve, in sicer del te kršitve, ki se nanaša na prodajo družbi Dell (v nadaljevanju: del kršitve, ki se nanaša na družbo Dell), in del iste kršitve, ki se nanaša na prodajo družbi HP (v nadaljevanju: del kršitve, ki se nanaša na družbo HP). Tako so v razpredelnici iz točke 553 obrazložitve navedenega sklepa le navedbe za namene izračuna globe, in ne za ugotovitev zadevne enotne in trajajoče kršitve. Med to točko 553 obrazložitve in členom 1(h) spornega sklepa, ki se ne nanaša na izračun globe, temveč na ugotovitev te kršitve, torej ni nobenega protislovja.
Zato glede na elemente, navedene v točkah 87 in 88 te sodbe, Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je s tem, ko je zavrnilo drugi tožbeni razlog iz ničnostne tožbe pritožnice, napačno obrazložilo izpodbijano sodbo ali da je napačno uporabilo pravo.
Zato je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Četrti pritožbeni razlog
Pritožnica s četrtim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je pri presoji njene odgovornosti iz naslova dela kršitve, ki se nanaša na družbo Dell, večkrat napačno uporabilo pravo. Ta pritožbeni razlog je razdeljen na dva dela.
Prvi del četrtega pritožbenega razloga
–
Trditve strank
Prvi del četrtega pritožbenega razloga se v bistvu nanaša na to, da naj bi pritožnica poznala zadevno enotno in trajajočo kršitev. Pritožnica trdi, da ugotovitev Splošnega sodišča, da je Komisija upravičeno menila, da je pritožnica poznala ali bi morala poznati del kršitve, ki se nanaša na družbo Dell, temelji na izkrivljanju dokazov.
V zvezi s tem naj bi Komisija svoje ugotovitve utemeljila z dvema internima elektronskima sporočiloma družbi Sony Optiarc z dne 14. februarja in 28. oktobra 2008, ki naj bi ju pritožnica prejela v vednost. Komisija naj bi iz tega sklepala, da je pritožnica razumela ali bi morala razumeti, da so informacije iz teh elektronskih sporočil prihajale od konkurenta in da so dokazovale nezakonite izmenjave med konkurenti.
Pritožnica je pred Splošnim sodiščem trdila, da ti elektronski sporočili nista zadosten dokaz, da je poznala zadevno enotno in trajajočo kršitev, ker naj bi razumela, da informacije iz teh sporočil prihajajo od družbe Dell.
Splošno sodišče naj bi v izpodbijani sodbi to trditev napačno zavrnilo.
Splošno sodišče naj bi v zvezi z elektronskim sporočilom z dne 14. februarja 2008 v točkah od 157 do 160 izpodbijane sodbe analiziralo štiri ločene indice, ki po njegovih navedbah pomenijo sklop indicev, ki zadostuje za dokaz, da bi morala pritožnica razumeti, da informacije iz tega elektronskega sporočila ne prihajajo od družbe Dell, ampak od konkurenta. To naj bi torej pomenilo, da če bi bilo razlogovanje Splošnega sodišča v zvezi z enim od teh indicev napačno, bi bil njegov sklep v celoti napačen.
Splošno sodišče pa naj bi izkrivilo enega od dokazov, navedenih kot četrti indic, iz točke 160 izpodbijane sodbe. Ti dokazi naj bi bili dve elektronski sporočili družbe Sony Optiarc, eno z dne 30. oktobra 2007 in drugo z dne 13. decembra 2007. Jasno pa naj bi izhajalo, da je bilo – v nasprotju s tem, kar naj bi trdilo Splošno sodišče – elektronsko sporočilo z dne 30. oktobra 2007 izmenjano med dvema uslužbencema družbe Sony Optiarc in ne med družbo Sony Optiarc in pritožnico. Splošno sodišče naj bi torej izkrivilo ta dokaz, kar naj bi postavilo pod vprašaj njegovo ugotovitev v zvezi z elektronskim sporočilom z dne 14. februarja 2008.
Splošno sodišče naj bi glede elektronskega sporočila z dne 28. oktobra 2008 v točkah od 202 do 205 izpodbijane sodbe napačno razsodilo, da je to sporočilo mogoče šteti za dokaz protikonkurenčnega stika v zvezi s cenami. Splošno sodišče naj bi to ugotovitev utemeljilo na več indicih.
Splošno sodišče pa naj bi izkrivilo dokaze, ki jih je uporabilo kot indice. Ne samo, da naj iz elektronskega sporočila z dne 14. februarja 2008 ne bi bilo mogoče ničesar sklepati, da bi se dokazala narava protikonkurenčnega stika z dne 28. oktobra 2008, pač pa naj bi bilo prav tako nemogoče iz dokazov v zvezi z delom kršitve, ki se nanaša na družbo HP, izpeljati kakršen koli sklep v zvezi z delom kršitve, ki se nanaša na družbo Dell. Zato naj bi Splošno sodišče s tem, da je ugotovilo, da so dokazi zadoščali za dokaz protikonkurenčne narave tega stika, napačno uporabilo pravo.
Komisija trdi, da je treba prvi del četrtega pritožbenega razloga zavrniti kot brezpredmeten in neutemeljen.
–
Presoja Sodišča
Pritožnica s prvim delom četrtega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je izkrivilo dokaze v zvezi s poznavanjem dela kršitve, ki se nanaša na družbo Dell, in neobstoj obrazložitve.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je tako izkrivljanje podano, če je presoja obstoječih dokazov, ne da bi se uporabili novi, očitno napačna. Pritožnica mora natančno navesti dokaze, ki so bili izkrivljeni, in navesti napake pri presoji, ki naj bi bile storjene (sodba z dne 26. septembra 2018, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi pritožnica v zvezi s, prvič, internim elektronskim sporočilom družbe Sony Optiarc z dne 14. februarja 2008, ki ga je pritožnica prejela v vednost, trdi, da je Splošno sodišče svojo ugotovitev, da to elektronsko sporočilo zadostuje za dokaz, da bi morala pritožnica razumeti, da je šlo za kršitev, oprlo na štiri indice, navedene v točkah od 157 do 160 izpodbijane sodbe. Pritožnica trdi, da so ti indici kumulativni, tako da če eden od njih ni izpolnjen, pri tej ugotovitvi ni mogoče vztrajati.
Ne glede na vprašanje, ali je Splošno sodišče dejansko izkrivilo enega od teh elementov, pa je treba ugotoviti, da v nasprotju s tem, kar trdi pritožnica, iz izpodbijane sodbe jasno izhaja, da navedenih indicev ni mogoče razumeti kot kumulativne pogoje, s katerimi bi bila navedena ugotovitev Splošnega sodišča pogojena, ampak kot samostojne, vendar skladne dokaze, s katerimi naj bi se dokazalo, da bi morala pritožnica razumeti, da so bile v elektronskem sporočilu z dne 14. februarja 2008 navedene izmenjave informacij med konkurenti.
Splošno sodišče je namreč v točkah 157 in 158 izpodbijane sodbe najprej analiziralo vsebino tega elektronskega sporočila. Na podlagi tega je ugotovilo, prvič, da je bilo iz izrazov, uporabljenih v zadnjenavedenem, mogoče sklepati, da so med družbo Sony Optiarc ter družbama Toshiba Samsung Storage Technology (TSST) in PLDS potekali neposredni pogovori, in, drugič, da je bila vsebina informacij, ki so bile v navedenem elektronskem sporočilu pripisane zadnjenavedenima družbama, taka, da bi pritožnica morala razumeti, da sta jih ti družbi lahko dali samo drugemu konkurentu in ne družbi Dell.
Dalje, Splošno sodišče je v točki 159 izpodbijane sodbe na podlagi ugotovitve, da je družba Sony Optiarc običajno, kadar so informacije prišle od družbe Dell, to navedla, sklepalo, da je bil neobstoj take navedbe v obravnavani zadevi pomemben.
Nazadnje, Splošno sodišče je v točki 160 izpodbijane sodbe navedlo še dve drugi elektronski sporočili družbe Sony Optiarc, eno z dne 30. oktobra 2007 in drugo z dne 13. decembra 2007, in iz tega ravno tako sklepalo, da bi morala biti pritožnica sposobna razumeti, da se je interno elektronsko sporočilo družbe Sony Optiarc z dne 14. februarja 2008 nanašalo na stike s konkurenco.
Iz te analize Splošnega sodišča izhaja, da je to jasno predstavilo te štiri indice zgolj kot neodvisne indice, ki vsi prispevajo k isti ugotovitvi, in ne kot štiri kumulativne elemente, ki so potrebni za to, da bi se lahko ugotovilo, da bi pritožnica morala razumeti, da je prišlo do kršitve.
Iz tega sledi, da očitek o izkrivljanju, ki se nanaša na elektronski sporočili z dne 30. oktobra 2007 in z dne 13. decembra 2007, ne more sam po sebi omajati ugotovitve Splošnega sodišča iz točke 161 izpodbijane sodbe, tako da je treba ta očitek zavrniti kot brezpredmeten.
Drugič, pritožnica je v zvezi z internim elektronskim sporočilom z dne 28. oktobra 2008 pred Splošnim sodiščem trdila, da je mogoče to elektronsko sporočilo razumeti tako, da se nanaša na informacije, ki prihajajo od družbe Dell, in ne od konkurentov. Splošno sodišče je to trditev zavrnilo.
Pritožnica pri izpodbijanju te zavrnitve najprej izpodbija dokazno naravo elektronskega sporočila z dne 28. oktobra 2008 z enakimi trditvami, kot jih je navedla glede elektronskega sporočila z dne 14. februarja 2008.
Vendar te trditve iz istih razlogov, kot so navedeni v točkah od 106 do 111 te sodbe, ni mogoče sprejeti.
Dalje, pritožnica Splošnemu sodišču očita, da v točki 204 izpodbijane sodbe ni pojasnilo, zakaj je poznavanje ali udeležba pri delu enotne in trajajoče kršitve, ki se nanaša na družbo HP, upošteven element, s katerim naj bi se dokazalo, da bi pritožnica morala razumeti, da so bile v elektronskem sporočilu z dne 28. oktobra 2008 razkrite informacije, ki jih je zagotovila konkurenca.
Vendar je treba poudariti, da želi pritožnica s to trditvijo dejansko doseči novo presojo dokazne vrednosti teh dokazov, za katero v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča to ni pristojno, razen v primeru izkrivljanja tega dokaza (sodba z dne 12. januarja 2017, Timab Industries in CFPR/Komisija,
C‑411/15 P
,
EU:C:2017:11
, točka
in navedena sodna praksa), česar pritožnica ni dokazala. V teh okoliščinah je treba šteti, da navedena trditev ni dopustna.
Prvi del četrtega pritožbenega razloga je treba torej zavrniti kot deloma brezpredmeten in zavreči kot deloma nedopusten.
Drugi del četrtega pritožbenega razloga
–
Trditve strank
Pritožnica z drugim delom četrtega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 148 do 207 izpodbijane sodbe razsodilo, da je Komisija dokazala, da je pritožnica nameravala s svojim ravnanjem prispevati k skupnim ciljem, za katere so si prizadevali vsi udeleženci zadevne kršitve. Splošno sodišče naj ne bi odgovorilo na trditve, ki jih je v zvezi s tem navedla pred njim.
Pritožnica meni, da iz sodne prakse izhaja, da bi morala Komisija dokazati njeno udeležbo pri zadevni enotni in trajajoči kršitvi, tako da bi dokazala, da je s svojim ravnanjem nameravala prispevati k ciljem, za katere so si prizadevali vsi udeleženci te kršitve. Komisija bi lahko dokazala pasivno udeležbo, če bi bila pritožnica udeležena pri protikonkurenčnih razpravah in se ne bi javno distancirala od teh razprav.
Komisija naj bi v točki 219 obrazložitve spornega sklepa trdila, da je bil prispevek pritožnice z njenim ravnanjem k takim ciljem dokazan z dejstvom, da ni nasprotovala temu, da je prejemala v vednost elektronska sporočila družbe Sony Optiarc. S tem naj bi se Komisija za sklep, da je bila pritožnica udeležena v zatrjevani kršitvi, omejila le na ugotovitev, da se pritožnica ni javno distancirala, ko je prejela določena interna elektronska sporočila družbe Sony Optiarc. Glede dela kršitve, ki se nanaša na družbo Dell, pa naj pritožnica ne bi bila udeležena pri nobeni neposredni razpravi in naj bi od svoje stranke, družbe Sony Optiarc, ki naj bi jo obveščala o svojih izmenjavah s svojimi konkurenti, prejela le posredne informacije. Pritožnica naj torej tem izmenjavam ne bi mogla nasprotovati. Ne bi naj jih mogla niti preprečiti niti konkurentom dajati vtisa, da se strinja z njihovim sporazumom ali usklajenim ravnanjem. Iz tega naj bi sledilo, da Komisija ni dokazala, da se je pritožničina udeležba pri zatrjevani kršitvi – tiho ali ne – začela 14. februarja 2008 ali 28. oktobra 2008.
Komisija meni, da drugi del četrtega pritožbenega razloga ni utemeljen.
–
Presoja Sodišča
Pritožnica z drugim delom četrtega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je razsodilo, da je Komisija v spornem sklepu pravilno menila, da je bil prispevek pritožnice z njenim ravnanjem k zadevni kršitvi dokazan s tem, da se ni javno distancirala od nezakonitih ravnanj, čeprav je bila njena udeležba zgolj v tem, da so ji bila v vednost poslana interna elektronska sporočila družbe Sony Optiarc, v katerih so bile navedene nezakonite izmenjave informacij med konkurenti.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora Komisija, da bi dokazala udeležbo podjetja pri enotni in trajajoči kršitvi, dokazati, da je to podjetje nameravalo s svojim ravnanjem prispevati k skupnim ciljem, za katere so si prizadevali vsi udeleženci, in da je poznalo kršitvena ravnanja, ki so jih nameravala izvesti ali so jih izvajala druga podjetja, da bi dosegla iste cilje, ali da je lahko ta ravnanja razumno predvidelo in je bilo pripravljeno sprejeti s tem povezano tveganje (glej v tem smislu sodbo z dne 24. septembra 2020, Prysmian in Prysmian Cavi e Sistemi/Komisija,
C‑601/18 P
,
EU:C:2020:751
, točka
in navedena sodna praksa).
S tega vidika je posledica tihega odobravanja nezakonite pobude brez javnega distanciranja od njene vsebine ali brez njene prijave upravnim organom spodbujanje nadaljevanja kršitve, zaradi česar je oteženo njeno odkritje. Ta soudeležba je pasivni način udeležbe pri kršitvi, ki je taka, da na podlagi nje nastane odgovornost zadevnega podjetja (sodba z dne 6. decembra 2012, Komisija/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, točka
).
Poleg tega je treba opozoriti, da to, da podjetje ni bilo udeleženo v vseh elementih omejevalnega sporazuma oziroma je imelo pri vidikih, pri katerih je bilo udeleženo, manjšo vlogo, ni pomembno za ugotovitev obstoja kršitve z njegove strani, saj je treba te dejavnike upoštevati samo pri presojanju teže kršitve in po potrebi pri določitvi zneska globe (sodbi z dne 7. januarja 2004, Aalborg Portland in drugi/Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P in C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, točka
, ter z dne 26. septembra 2018, Infineon Technologies/Komisija,
C‑99/17 P
,
EU:C:2018:773
, točka
).
Splošno sodišče je v obravnavani zadevi v točki 217 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je pritožnica zavestno prejela informacije, ki se nanašajo na udeležence omejevalnega sporazuma, in sicer na družbe TSST, PLDS ter Hitachi-LG Data Storage Inc. in Hitachi-LG Data Storage Korea Inc., in da je ohranjala dvostranske stike s konkurentom glede razpisa, ki ga je organizirala družba HP. Nato je v točkah 218 in 219 te sodbe ugotovilo, da je Komisija med drugim na podlagi teh dokazov, če se presojajo kot celota, na eni strani lahko pravilno ugotovila, da je pritožnica delila informacije z drugimi dobavitelji POD glede strategije v zvezi s cenami ali dosežene uvrstitve za prihodnje razpise, da bi uskladili svoja ravnanja, na drugi strani pa je lahko iz tega upravičeno sklepala, da je pritožnica namerno prispevala k ekonomskemu in protikonkurenčnemu enotnemu cilju zadevne kršitve.
Zato je Splošno sodišče glede na sodno prakso, navedeno v točkah 124 in 125 te sodbe, pravilno razsodilo, da se je Komisija za opredelitev narave pritožničinega prispevka k tej kršitvi lahko sklicevala na elektronska sporočila, ki jih je pritožnica prejela v vednost, saj opredelitev, da je bila udeležba pritožnice v navedeni kršitvi pasivna, ni pogojena s tem, da bi morala biti udeležena pri neposrednih razpravah s svojimi konkurenti.
Vsekakor je treba poudariti, da očitek pritožnice temelji na umetnem razlikovanju med delom kršitve, ki se nanaša na družbo Dell, in delom kršitve, ki se nanaša na družbo HP.
Glede na sodno prakso, navedeno v prejšnjih točkah, pa Splošnemu sodišču ni bilo treba preveriti, ali je Komisija dokazala, da je pritožnica vedela oziroma bi morala vedeti za obstoj kršitve in da je k njej prispevala oziroma je nameravala prispevati tako za del kršitve, ki se nanaša na družbo Dell, kot za del kršitve, ki se nanaša na družbo HP. Splošno sodišče je torej v točki 219 izpodbijane sodbe pravilno razsodilo, prvič, da je pritožnica pri razpisnih postopkih v zvezi s POD, ki sta jih organizirali družbi Dell in HP, namerno prispevala k enotnemu ekonomskemu in protikonkurenčnemu cilju izkrivljanja normalne konkurence, in, drugič, da je bila pritožnica v celotnem obdobju njene udeležbe seznanjena z vpletenostjo drugih strank v omejevalni sporazum v zvezi s POD.
Iz tega sledi, da drugi del četrtega pritožbenega razloga ni utemeljen. Zato je treba ta celoten pritožbeni razlog zavreči kot delno nedopusten in zavrniti kot delno brezpredmeten in delno neutemeljen.
Peti pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnica s petim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno zavrnilo njeno trditev, da je znesek globe, ki ji je bila naložena, očitno nesorazmeren.
Pritožnica meni, da je Splošno sodišče kršilo pravila v zvezi z izvajanjem svoje neomejene pristojnosti in tako napačno uporabilo pravo oziroma nezadostno obrazložilo svojo odločitev, ko je razsodilo, da Komisija pri izračunu tega zneska ni napačno uporabila prava.
Pritožnica tako Splošnemu sodišču očita, da je v točki 236 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da so njeni protikonkurenčni stiki lahko vplivali na njeno cenovno politiko. V zvezi s tem naj bi Splošno sodišče po mnenju pritožnice napačno ocenilo, prvič, da je dejavno sodelovala pri razpravah z drugimi konkurenčnimi dobavitelji in, drugič, da so izmenjave informacij o cenah in količinah, uvrstitvi dobaviteljev ali omejitvah dobave vplivale na njeno cenovno politiko.
Pritožnica meni, da so te ugotovitve Splošnega sodišča napačne.
Prvič, Splošno sodišče naj bi moralo namreč pri nadzoru izračuna zneska globe upoštevati okoliščino, da – kot naj bi izhajalo iz elementov, predloženih Sodišču v okviru četrtega pritožbenega razloga – ni mogoče ugotoviti, da je bila pritožnica udeležena pri delu kršitve, ki se nanaša na družbo Dell.
Drugič, Splošno sodišče naj ne bi dokazalo, da so izmenjave informacij iz točke 134 te sodbe kakor koli vplivale na cene, ki jih je uporabljala pritožnica. V zvezi s tem naj bi se v točki 236 izpodbijane sodbe zadovoljilo zgolj z nedokazano trditvijo.
Komisija meni, da je peti pritožbeni razlog deloma nedopusten in deloma brezpredmeten oziroma neutemeljen.
Presoja Sodišča
Pritožnica s petim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je napačno uporabilo pravo in da svoje odločitve ni dovolj obrazložilo, ko je zavrnilo peti tožbeni razlog iz njene ničnostne tožbe.
Glede trditve pritožnice, da je Splošno sodišče kršilo pravila o izvajanju svoje neomejene pristojnosti, ki jo je treba preučiti na prvem mestu, zadošča navesti, da je Splošno sodišče zavrnilo ta peti tožbeni razlog v celoti, ne da bi bilo treba odločati o podrednem predlogu pritožnice, naj izvršuje to pristojnost. Poleg tega, ker ta trditev ni obrazložena, ne izpolnjuje zahtev iz člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije in člena 168(1)(d) Poslovnika Sodišča in jo je zato treba zavreči kot nedopustno.
Na drugem mestu je treba v zvezi z domnevno pomanjkljivo obrazložitvijo v točki 236 izpodbijane sodbe navesti, prvič, da že zgolj dejstvo, da je pritožnica priznala, da je bila v zvezi z družbo HP udeležena pri neposredni izmenjavi s konkurenti, potrjuje navedbo Splošnega sodišča, da je bila aktivno udeležena pri razpravah z drugimi konkurenčnimi dobavitelji, ne da bi bilo treba dokazati, da je bila udeležena pri vseh zadevnih izmenjavah.
Drugič, Splošnemu sodišču zato, ker je ocenilo, da so informacije o cenah in količinah, uvrstitvi dobaviteljev ali omejitvi dobave vplivale na cenovno politiko pritožnice, ni mogoče očitati nikakršne pomanjkljive obrazložitve. Sodišče je namreč že razsodilo, da obstaja domneva vzročnosti med usklajevanjem in ravnanjem podjetij, ki so udeležena pri usklajevanju, na trgu, v skladu s katero ta podjetja, ki so še naprej dejavna na tem trgu, pri odločanju, kako bodo ravnala na tem trgu, upoštevajo informacije, ki so jih izmenjala s svojimi konkurenti (sodba z dne 21. januarja 2016, Eturas in drugi,
C‑74/14
,
EU:C:2016:42
, točka
in navedena sodna praksa). Obrazložitev Splošnega sodišča je torej skladna s sodno prakso Sodišča.
Iz tega izhaja, da je peti pritožbeni razlog delno nedopusten in delno neutemeljen.
Razveljavitev izpodbijane sodbe
Kot je razvidno iz analize prvega pritožbenega razloga pritožnice v točkah od 50 do 72 te sodbe, je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo.
V teh okoliščinah je treba izpodbijano sodbo razveljaviti.
Tožba pred Splošnim sodiščem
Na podlagi člena 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, če je pritožba utemeljena, Sodišče razveljavi odločitev Splošnega sodišča. Če stanje postopka to dovoljuje, lahko samo dokončno odloči o zadevi ali pa jo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.
V obravnavani zadevi je treba dokončno odločiti o sporu, ker stanje postopka to dovoljuje.
Kot je bilo navedeno v točki 31 te sodbe, je pritožnica v utemeljitev tožbe pred Splošnim sodiščem navedla pet tožbenih razlogov.
Pritožnica je s prvim delom prvega tožbenega razloga te tožbe zlasti trdila, da je Komisija kršila njeno pravico do obrambe, ker je v spornem sklepu prvič navedla, da je bila udeležena pri več ločenih kršitvah, ki so del enotne in trajajoče kršitve, ki ji je bila pripisana, ne da bi to zatrjevala med upravnim postopkom.
Ob upoštevanju točk od 54 do 72 te sodbe je treba šteti, da je Komisija kršila pravico pritožnice do obrambe, ker ji je v spornem sklepu očitala, da je bila udeležena pri več ločenih kršitvah, ki so del enotne in trajajoče kršitve, ki ji je bila pripisana, ne da bi to jasno navedla v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Ob tem je treba pojasniti, da postopkovna nepravilnost ne povzroči razglasitve ničnosti sklepa v delu ali celoti, razen če se ugotovi, da bi bila vsebina tega sklepa brez te nepravilnosti lahko drugačna (sodba z dne 11. marca 2020, Komisija/Gmina Miasto Gdynia in Port Lotniczy Gdynia Kosakowo,
C‑56/18 P
,
EU:C:2020:192
, točka
).
V obravnavani zadevi je Komisija zaradi kršitve pravice pritožnice do obrambe zadnjenavedeni pripisala kršitve, v zvezi s katerimi se ni mogla braniti. Če bi namreč Komisija med upravnim postopkom za vsako od ravnanj, ki jih je nameravala očitati pritožnici, izrecno pojasnila, kako jih namerava opredeliti, bi lahko pritožnica eventualno predložila elemente, s katerimi bi bilo mogoče te opredelitve izpodbijati. Iz tega sledi, da bi bila vsebina spornega sklepa brez te nepravilnosti lahko drugačna.
Zato je treba prvi tožbeni razlog, ki ga je pritožnica navedla v utemeljitev tožbe, sprejeti v delu, v katerem se z njim Komisiji očita, da je glede udeležbe pritožnice pri ločenih kršitvah kršila njeno pravico do obrambe.
Glede na navedeno in ob upoštevanju tega, kar je bilo pojasnjeno v točkah od 51 do 53 te sodbe, je treba člen 1(h) spornega sklepa razglasiti za ničen v delu, v katerem je ugotovljeno, da je pritožnica z udeležbo pri več ločenih kršitvah kršila člen 101 PDEU in člen 53 Sporazuma EGP.
Pritožnica je z drugim tožbenim razlogom pred Splošnim sodiščem trdila, da je Komisija očitno napačno uporabila pravo in zaradi razhajanja med obrazložitvijo in izrekom spornega sklepa kršila obveznost obrazložitve.
V obravnavanem primeru je treba šteti, da iz razlogov, navedenih v točkah od 86 do 93 te sodbe, ni nobenega protislovja med razpredelnico iz točke 553 obrazložitve spornega sklepa in členom 1(h) tega sklepa. Komisiji torej ni mogoče očitati, da je napačno uporabila pravo ali da je v zvezi s tem kršila obveznost obrazložitve.
Drugi tožbeni razlog pritožnice pred Splošnim sodiščem je torej treba zavrniti.
Pritožnica je s tretjim tožbenim razlogom pred Splošnim sodiščem trdila, da Komisija ni dokazala njene udeležbe pri enotni in trajajoči kršitvi.
V obravnavani zadevi se Sodišče strinja z obrazložitvijo Splošnega sodišča iz točk od 128 do 147, od 150 do 162, od 166 do 174, od 177 do 187, od 190 do 199, od 202 do 207 in od 210 do 222 izpodbijane sodbe. Tako je treba iz razlogov, navedenih v teh točkah, ta tretji tožbeni razlog zavrniti.
Pritožnica je s četrtim tožbenim razlogom pred Splošnim sodiščem trdila, da Komisija ni pristojna za uporabo člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP.
V obravnavani zadevi se Sodišče strinja z obrazložitvijo Splošnega sodišča iz točk od 43 do 56 izpodbijane sodbe. Tako je treba iz razlogov, navedenih v teh točkah, ta četrti tožbeni razlog zavrniti.
Pritožnica je s petim tožbenim razlogom pred Splošnim sodiščem trdila, prvič, da je Komisija pri izračunu zneska globe napačno ugotovila dejansko stanje in napačno uporabila pravo, in, drugič, da je kršila obveznost obrazložitve.
V obravnavani zadevi se Sodišče ob upoštevanju točk od 139 do 143 te sodbe strinja z obrazložitvijo Splošnega sodišča iz točk od 226 do 239, od 243 do 251, od 255 do 258 in od 262 do 267 izpodbijane sodbe. Tako je treba iz razlogov, navedenih v teh točkah izpodbijane sodbe, peti tožbeni razlog pritožnice pred Splošnim sodiščem zavrniti.
Prav tako je treba na podlagi neomejene pristojnosti, ki je Sodišču priznana s členom 261 PDEU in členom 31 Uredbe št. 1/2003, odločiti o znesku globe, ki jo je treba naložiti pritožnici (sodba z dne 21. januarja 2016, Galp Energía España in drugi/Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče, ki na podlagi člena 61, prvi odstavek, drugi stavek, Statuta Sodišča Evropske unije samo dokončno odloči o sporu, pristojno, da v okviru izvajanja svoje neomejene pristojnosti presojo Komisije nadomesti s svojo presojo in naloženo globo ali periodično denarno kazen posledično odpravi, zniža ali zviša (sodba z dne 21. januarja 2016, Galp Energía España in drugi/Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, točka
in navedena sodna praksa).
Da bi določilo znesek naložene globe, je Sodišče pristojno, da samo presodi okoliščine obravnavanega primera in vrsto zadevne kršitve (sodba z dne 21. januarja 2016, Galp Energía España in drugi/Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, točka
in navedena sodna praksa).
To izvajanje na podlagi člena 23(3) Uredbe št. 1/2003 pomeni, da je treba za vsako sankcionirano podjetje upoštevati težo in trajanje zadevne kršitve ob spoštovanju predvsem načel obrazložitve, sorazmernosti, individualizacije sankcij in enakega obravnavanja, in ne da bi bilo Sodišče vezano na okvirna pravila, ki jih je Komisija določila v svojih smernicah, tudi če te lahko sodišča Unije vodijo pri izvajanju njihove neomejene pristojnosti (sodba z dne 21. januarja 2016, Galp Energía España in drugi/Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi Sodišče ugotavlja, da nobeden od elementov, na katere se v okviru te zadeve sklicuje pritožnica, niti noben razlog javnega reda ne upravičujejo, da uporabi to pristojnost za znižanje tega zneska globe iz člena 2(h) spornega sklepa.
Ob upoštevanju vseh zgornjih preudarkov je treba člen 1(h) spornega sklepa razglasiti za ničen v delu, v katerem je ugotovljeno, da je pritožnica z udeležbo pri več ločenih kršitvah kršila člen 101 PDEU in člen 53 Sporazuma EGP, v preostalem pa tožbo zavrniti.
Stroški
Sodišče v skladu s členom 184(2) Poslovnika odloči o stroških, če je pritožba utemeljena in če Sodišče samo dokončno odloči v sporu.
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se na podlagi njegovega člena 184(1) uporablja za pritožbeni postopek, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Člen 138(3) navedenega poslovnika določa, da če vsaka stranka uspe samo deloma, nosi vsaka svoje stroške. Vendar lahko Sodišče, če se zdi to glede na okoliščine v zadevi upravičeno, odloči, da ena stranka poleg svojih stroškov nosi tudi del stroškov druge stranke.
V obravnavanem primeru je pritožnica predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo vseh stroškov postopka, ta pa v okviru te pritožbe in deloma na prvi stopnji ni uspela s svojimi razlogi. Pritožnica s svojimi razlogi na prvi stopnji deloma ni uspela. Ob tem Sodišče šteje, da je treba glede na okoliščine obravnavane zadeve Komisiji naložiti, da poleg svojih stroškov v zvezi s postopkom na prvi stopnji in pritožbenim postopkom nosi tudi vse stroške, ki so pritožnici nastali v okviru te pritožbe, in polovico stroškov, ki so ji nastali na prvi stopnji. Pritožnica nosi polovico svojih stroškov, nastalih v postopku na prvi stopnji.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

1.
Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 12. julija 2019, Quanta Storage/Komisija (
T‑772/15
,
EU:T:2019:519
), se razveljavi.

2.
Člen 1(h) Sklepa Komisije C(2015) 7135 final z dne 21. oktobra 2015 v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva AT.39639 – Pogoni za optične diske) se razglasi za ničen v delu, v katerem je v njem ugotovljeno, da je družba Quanta Storage Inc. s tem, da je bila od 14. februarja do 28. oktobra 2008 udeležena pri več ločenih kršitvah, kršila člen 101 PDEU in člen 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992.

3.
V preostalem se tožba zavrne.

4.
Evropska komisija poleg svojih stroškov tako v zvezi s postopkom na prvi stopnji kot pritožbenim postopkom nosi vse stroške, ki so družbi Quanta Storage Inc. nastali v okviru te pritožbe, ter polovico stroškov, ki so ji nastali na prvi stopnji.

5.
Družba Quanta Storage Inc. nosi polovico svojih stroškov, nastalih v postopku na prvi stopnji.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.