CELEX: 62018TJ0402
Veřejná služba
Stávka tlumočníků
Opatření přijatá Evropským parlamentem nařizující tlumočníkům výkon pracovních povinností
Absence právního základu
Odpovědnost
Morální újma

Skutečnosti předcházející sporu
Roberto Aquino a ostatní žalobci, jejichž jména jsou uvedena v příloze, jsou tlumočníky a konferenčními tlumočníky v Evropském parlamentu.
Dne 14. července 2017 přijal generální tajemník Parlamentu rozhodnutí, kterým se mění pracovní podmínky tlumočníků a konferenčních tlumočníků.
Toto rozhodnutí bylo provedeno v pracovních programech tlumočníků a vedlo k tomu, že v říjnu 2017 bylo meziodborovým výborem (dále jen „COMI“), do něhož patří zejména Syndicat des fonctionnaires internationaux et européens – Section du Parlement européen (odborový svaz mezinárodních a evropských úředníků – pobočka v Evropském parlamentu, SFIE-PE), předloženo předběžné oznámení o stávce. Nicméně poté, co byly obnoveny rozhovory s generálním tajemníkem Parlamentu, bylo oznámení o stávce vzato zpět.
Dne 28. května 2018 předložil COMI nové předběžné oznámení o stávce pro období od 5. června do 20. července 2018.
Dne 5. a 7. června 2018 sdělil COMI všem zaměstnancům Parlamentu a předsedovi tohoto orgánu podrobnosti o krocích, které zamýšlel učinit do 14. června 2018.
Dne 8. června 2018 generální ředitel Parlamentu pro personál zaslal COMI tabulku uvádějící počet tlumočníků, jimž měl být pro období od 12. do 14. června 2018 nařízen výkon pracovních povinností, a požádal ho o předání případných připomínek odborových nebo profesních organizací (dále jen „OPO“) zaměstnanců orgánu figurujících na tomto seznamu do 11. června 2018, 14 hodiny.
Dne 9. a 11. června 2018 předal COMI generálnímu řediteli své připomínky.
Rozhodnutím ze dne 11. června 2018 generální ředitel nařídil tlumočníkům a konferenčním tlumočníkům výkon pracovních povinností v období od 12. do 14. června 2018.
Obdobný postup byl uplatněn i pro období od 18. do 22. června 2018 a od 25. do 27. června 2018 a vedl k rozhodnutím nařizujícím tlumočníkům a konferenčním tlumočníkům výkon pracovních povinností v těchto obdobích.
Dne 25. června 2018 informoval COMI předsedu Parlamentu o tom, že platnost oznámení o stávce se prodlužuje do 14. září 2018.
Dne 27. června 2018 požádal generální ředitel COMI o předložení připomínek k návrhu plánovaných nařízení výkonu pracovních povinností pro období od 3. do 5. července 2018, a to do poledne 29. června 2018.
Dne 29. června 2018 zaslal COMI své připomínky předsedovi Parlamentu a generálnímu řediteli.
Dne 2. července 2018 informoval generální ředitel COMI o tom, že dojde k nařízení výkonu pracovních povinností nezbytných k řádnému průběhu parlamentní činnosti a že mu bude zaslána kopie rozhodnutí týkajících se nařízení výkonu pracovních povinností tlumočníků a konferenčních tlumočníků na období od 3. do 5. července 2018.
Rozhodnutím ze dne 2. července 2018 generální ředitel nařídil tlumočníkům a konferenčním tlumočníkům, mezi nimi i některým z žalobců, výkon pracovních povinností dne 3. července 2018 (dále jen „rozhodnutí z 2. července 2018“).
Řízení
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 3. července 2018 podali žalobci projednávanou žalobu.
Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu téhož dne podali žalobci návrh na předběžné opatření. Usnesením ze dne 4. července 2018, Aquino a další v. Parlament (
T‑402/18 R
, nezveřejněné,
EU:T:2018:404
), byl tento návrh zamítnut s tím, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.
Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 17. července 2018 podali žalobci na základě článku 86 jednacího řádu Tribunálu návrh na úpravu žaloby za účelem zohlednění přijetí tří rozhodnutí, a to ze dne 3., 4. a 7. července 2018, kterými generální ředitel Parlamentu pro personál nařídil tlumočníkům a konferenčním tlumočníkům výkon pracovních povinností 4., 5., 10. a 11. července 2018 (dále jen „rozhodnutí přijatá po podání žaloby“).
Dopisem vedoucího soudní kanceláře ze dne 30. července 2018 byli žalobci informováni, že podle čl. 91 odst. 4 služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“) je původní řízení přerušeno do okamžiku přijetí výslovného nebo implicitního rozhodnutí o zamítnutí jejich stížnosti podané dne 3. července 2018.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 18. října 2018 navrhla Rada Evropské unie svůj vstup do tohoto řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání Parlamentu.
Dopisem ze dne 7. listopadu 2018 informovali žalobci Tribunál, že rozhodnutím ze dne 5. listopadu 2018 Parlament jejich stížnost zamítl.
Dopisem vedoucího soudní kanceláře ze dne 15. listopadu 2018 byli žalobci informováni o pokračování v řízení.
Parlament předložil žalobní odpověď dne 22. ledna 2019.
Rozhodnutím ze dne 24. ledna 2019 vyhověl předseda šestého senátu Tribunálu návrhu Rady na vstup do tohoto řízení jako vedlejší účastnice.
Rada předložila svůj spis vedlejšího účastníka dne 18. března 2019 a hlavní účastníci řízení k němu podaly svá vyjádření ve stanovené lhůtě.
Dne 25. března 2019 vyzval Tribunál (šestý senát) na návrh soudce zpravodaje v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 89 jednacího řádu žalobce, aby předložili seznam tlumočníků a konferenčních tlumočníků, jimž byl na 3. července 2018 nařízen výkon pracovních povinností. Žalobci tomuto opatření ve stanovené lhůtě vyhověli.
Žalobci předložili dne 1. dubna 2019 repliku.
Dopisem došlým kanceláři Tribunálu dne 3. dubna 2019 vzali Cécile Dupont, Françoise Joostens, Agnieszka Matuszeková, Joanna Trzcielinska Inan a Frank van den Boogaard svou žalobu zpět (dále jen „částečné zpětvzetí“). Podáními došlými kanceláři Tribunálu dne 5. dubna 2019 předložily Parlament a Rada svá vyjádření k částečnému zpětvzetí. Usnesením ze dne 30. dubna 2019 předseda šestého senátu Tribunálu vyškrtl jména uvedených osob ze seznamu žalobců a rozhodl o nákladech řízení souvisejících s částečným zpětvzetím žaloby.
Dne 10. května 2019, kdy byla ukončena písemná část řízení, Parlament předložil dupliku.
Vzhledem k překážce na straně jednoho ze soudců šestého senátu určil předseda uvedeného senátu jiného soudce pro doplnění senátu.
Na návrh šestého senátu rozhodl Tribunál podle článku 28 jednacího řádu předat věc rozšířenému senátu.
Na návrh soudce zpravodaje Tribunál (šestý rozšířený senát) rozhodl o zahájení ústní části řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 89 jednacího řádu položil účastníkům řízení otázky a vyzval Parlament, aby mu předložil rozhodnutí, kterým určil orgány, které v jeho rámci vykonávaly pravomoci, které služební řád svěřuje orgánu oprávněnému ke jmenování, a dále vyzval žalobce, aby předložili „
ad hoc
dohodu z ledna 2014“, na kterou poukazovali ve své žalobě. Uvedeným žádostem bylo vyhověno ve stanovené lhůtě.
Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na ústní otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 9. října 2019.
Návrhová žádání účastníků řízení
Žalobci navrhují, aby Tribunál:
–
zrušil rozhodnutí ze dne 2. července 2018, jakož i rozhodnutí přijatá po podání žaloby,
–
uložil Parlamentu náhradu nemajetkové újmy oceněné
ex æquo et bono
na 1000 eur pro každého žalobce,
–
uložil Parlamentu náhradu veškerých nákladů řízení.
Parlament navrhuje, aby Tribunál:
–
zčásti žalobu odmítl jako nepřípustnou a zčásti ji zamítl jako neopodstatněnou,
–
uložil žalobcům náhradu nákladů řízení.
Rada navrhuje, aby Tribunál:
–
zčásti žalobu odmítl jako nepřípustnou a zčásti ji zamítl jako neopodstatněnou,
–
rozhodl o nákladech řízení.
Právní otázky
K návrhovým žádáním směřujícím ke zrušení
K přípustnosti
–
K přípustnosti žaloby v rozsahu, v němž směřuje proti rozhodnutím přijatým po podání žaloby
Parlament tvrdí, že žalobci nemohou požadovat zrušení rozhodnutí přijatých po podání žaloby na základě článku 86 jednacího řádu, jelikož cílem těchto rozhodnutí není nahradit nebo změnit rozhodnutí ze dne 2. července 2018. Tvrdí, že rozhodnutí přijatá po podání žaloby nemohou, bez ohledu na velkou pravděpodobnost svého přijetí, být předmětem projednávané žaloby, jelikož v okamžiku podání uvedené žaloby nevyvolávala právní účinky. Jen pro úplnost dodává, že žalobci měli předtím, než podali návrh na zrušení rozhodnutí přijatých po podání žaloby, dodržet postup před zahájením soudního řízení stanovený v čl. 90 odst. 2 služebního řádu.
Žalobci se dovolávají výjimečných okolností a v podstatě tvrdí, že vzhledem k mimořádně opožděnému přijetí opatření nařizujících výkon pracovních povinností je přípustné, aby se zrušení rozhodnutí přijatých po podání žaloby domáhali. Dodávají, že i když je pravda, že uvedená rozhodnutí nebyla ke dni podání žaloby ještě přijata, bylo jejich přijetí nicméně jisté. Mají za to, že povinnost podat k soudu tolik žalob, kolik rozhodnutí bylo přijato, je zjevně nepřiměřená, nerozumná, v rozporu s řádným výkonem spravedlnosti a porušuje právo na účinnou právní ochranu zakotvené v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“). Upřesňují, že postup před zahájením soudního řízení stanovený v čl. 90 odst. 2 služebního řádu dodrželi.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury může být Tribunálu platně předložen pouze návrh směřující ke zrušení existujícího aktu nepříznivě zasahujícího do něčího právního postavení (rozsudek ze dne 16. září 2013, Bank Kargoshaei a další v. Rada,
T‑8/11
, nezveřejněný,
EU:T:2013:470
, bod
).
V projednávaném případě je nutno konstatovat, že žalobci v žalobě uvedli, že se domáhají zrušení „budoucích rozhodnutí nařizujících zaměstnancům výkon pracovních povinností dne 4., 5., 10. a 11. července 2018“. Podle judikatury uvedené v bodě 38 výše jsou přitom taková návrhová žádání, která směřují k tomu, aby Tribunál rozhodl o legalitě hypotetických, dosud nepřijatých aktů, nepřípustná a musí být odmítnuta (usnesení ze dne 27. února 2019, SFIE-PE v. Parlament,
T‑401/18
, nezveřejněné,
EU:T:2019:132
, bod
). Žalobci sice tvrdí, že k 27. červnu 2018 byla uvedená rozhodnutí jistá co do své existence i do svého obsahu, avšak uznávají, že nelze vyloučit, že by někteří tlumočníci, jimž měl být původně nařízen výkon pracovních povinností, museli být v poslední chvíli nahrazeni, zejména z důvodu nemoci.
Ostatní argumenty uplatňované žalobci, tak jak byly připomenuty v bodě 37 výše, neumožňují takový závěr zpochybnit.
Pokud jde zaprvé o údajné porušení článku 47 Listiny, je třeba připomenout, že cílem uvedeného článku není změnit systém soudního přezkumu stanovený Smlouvami, a zejména pravidla přípustnosti přímých žalob podaných k soudu Evropské unie, jak vyplývá rovněž z vysvětlení k tomuto článku 47, která musí být podle čl. 6 odst. 1 třetího pododstavce SEU a čl. 52 odst. 7 Listiny zohledněna při jejím výkladu (viz rozsudek ze dne 4. června 2015, Andechser Molkerei Scheitz v. Komise,
C‑682/13 P
, nezveřejněný,
EU:C:2015:356
, bod
a citovaná judikatura).
Mimoto je třeba uvést, že údajné opožděné vydání rozhodnutí přijatých po podání žaloby nezbavilo žalobce možnosti podat za podmínek stanovených článkem 270 SFEU žalobu na neplatnost proti těmto rozhodnutím po jejich přijetí. Právo žalobců na účinnou právní ochranu tedy v žádném případě nebylo porušeno.
Zadruhé návrh na úpravu žaloby podaný žalobci dne 17. července 2018 uvádí, že rozhodnutí, která byla v době podání projednávané žaloby ještě rozhodnutími budoucími, byla skutečně přijata. Žalobci se domnívají, že uvedený návrh na úpravu žaloby činí tento důvod nepřípustnosti bezpředmětným.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 86 odst. 1 jednacího řádu platí, že „[j] e-li akt, jehož zrušení je navrhováno, nahrazen nebo změněn jiným aktem se stejným předmětem, může žalobce před ukončením ústní části řízení nebo před rozhodnutím Tribunálu, že rozhodne bez konání ústní části řízení, žalobu upravit tak, že tuto novou skutečnost zohlední“.
Je přitom nutno konstatovat, že na rozhodnutí přijatá po podání žaloby nelze nahlížet tak, že by nahrazovala nebo měnila rozhodnutí ze dne 2. července 2018 nebo budoucí rozhodnutí, jejichž zrušení bylo navrhováno v žalobě. Je nesporné, že rozhodnutí přijatá po podání žaloby nemají nahradit nebo měnit rozhodnutí ze dne 2. července 2018, které se netýká týchž dnů a je určeno jiným osobám. A dále, pokud jde o budoucí rozhodnutí, jejichž zrušení bylo navrhováno v žalobě, a na rozdíl od toho, co tvrdí žalobci, čl. 86 odst. 1 jednacího řádu nemá za cíl učinit přípustnou žalobu směřující proti rozhodnutím, která ještě nebyla ke dni jejího podání přijata. Z výše uvedeného vyplývá, že návrh na úpravu žaloby podaný žalobci nespadá do působnosti čl. 86 odst. 1 jednacího řádu.
Za těchto podmínek je projednávaná žaloba nepřípustná v rozsahu, v němž směřuje proti rozhodnutím přijatým po podání žaloby.
–
K aktivní legitimaci některých žalobců
V reakci na organizační procesní opatření nařízené Tribunálem Parlament tvrdí, že ze 31 žalobců, kteří podali projednávanou žalobu, bylo rozhodnutí ze dne 2. července 2018 určeno pouze osmi. Z toho vyvozuje, že ostatní žalobci, jimž byl nařízen výkon pracovních povinností rozhodnutími přijatými po podání žaloby, nejsou oprávněni domáhat se zrušení rozhodnutí ze dne 2. července 2018, které jim nebylo určeno.
Žalobci na jednání tvrdili, že ti, kterým nebylo rozhodnutí ze dne 2. července 2018 určeno, jsou nicméně osobně dotčeni projednávanou žalobou vzhledem k tomu, že představují dostatečně vymezenou kategorii zaměstnanců Parlamentu ve smyslu rozsudku ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise (
25/62
,
EU:C:1963:17
, s. 223), že se jich týkalo oznámení o stávce předložené na konci května 2018, jakož i všechna meziodborová sdělení a že byli prostřednictvím svých zástupců zaměstnanců v COMI zapojeni do procesu, který vedl k přípravě rozhodnutí za dne 2. července 2018.
V tomto ohledu je nutné připomenout, že jiné subjekty než adresáti rozhodnutí mohou tvrdit, že jsou osobně dotčeny, pouze tehdy, zasahuje-li je toto rozhodnutí z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně specifické, nebo faktické situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát rozhodnutí (rozsudek ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise,
25/62
,
EU:C:1963:17
, s. 223; viz rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise,
C‑298/00 P
,
EU:C:2004:240
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci stačí poznamenat, že rozhodnutí ze dne 2. července 2018, které je individuálním rozhodnutím, jehož adresáty ve smyslu článku 263 SFEU jsou tlumočníci, jimž byl nařízen výkon pracovních povinností (usnesení ze dne 27. února 2019, SFIE-PE v. Parlament,
T‑401/18
, nezveřejněné,
EU:T:2019:132
, bod
), nezasáhlo žalobce, jichž se toto nařízení výkonu netýkalo, jelikož vůči nim nebylo přijato žádné opatření a jejich osobní situace nebyla dotčena. Žalobci, kterým rozhodnutí ze dne 2. července 2018 nebylo určeno, tudíž nejsou individualizováni způsobem obdobným tomu, jakým by byli individualizováni adresáti ve smyslu judikatury uvedené v bodě 49 výše, a nejsou tedy oprávněni domáhat se zrušení uvedeného rozhodnutí.
K věci samé
Žalobci uplatňují na podporu své žaloby tři důvody. První žalobní důvod vychází z porušení práva na kolektivní akce a práva na informování a na projednávání v podniku, jež jsou zakotvena v článcích 27 a 28 Listiny základních práv a ve směrnici Evropského Parlamentu a Rady ze dne 11. března 2002, kterou se stanoví obecný rámec pro informování zaměstnanců a projednávání se zaměstnanci v Evropském společenství – Společném prohlášení Evropského parlamentu, Rady a Komise o zastupování zaměstnanců (
Úř. věst. 2002, L 80, s. 29
; Zvl. vyd. 05/04, s. 219), a která jsou provedena rámcovou dohodou mezi Parlamentem a OPO podepsanou ze dne 12. července 1990, jakož i z porušení práva na řádnou správu, tak jak je zakotveno článkem 41 Listiny. Druhý žalobní důvod vychází z nedostatku pravomoci autora aktu a z porušení zásady právní jistoty a třetí vychází z porušení práva na účinnou právní ochranu, tak jak je stanoveno článkem 47 Listiny.
První žalobní důvod se dělí do dvou částí. První vychází z porušení práva tlumočníků a konferenčních tlumočníků vést kolektivní akce a druhá vychází z porušení dohodovacího a konzultačního postupu.
Pokud jde o první část, žalobci tvrdí, že právo na stávku je základním právem zakotveným zejména Listinou a Evropskou sociální chartou, podepsanou v Turíně dne 18. října 1961, v revidovaném znění. Uznávají však, že takové právo není absolutní a musí dodržovat zásadu proporcionality a že jeho výkon může být omezen. Domnívají se, že článek 55 služebního řádu, který nezavádí minimální úroveň služeb v případě stávky, rámcová dohoda ani rozhodnutí ze dne 2. července 2018 nemohou být považovány za zákon ve smyslu čl. 52 odst. 1 Listiny, který by povoloval omezení práva na stávku. Tvrdí, že se obecně připouští, že právo stávkovat v oblasti veřejné služby musí být vyváženo s potřebou zajistit základní služby. Odkazují na výbor Mezinárodní organizace práce (MOP) pro svobodu sdružování, který rozlišuje mezi hlavními a ostatními službami. Zdůrazňují, že Parlament nikdy nedefinoval jasná a jednoznačná pravidla za účelem určení, které služby by mohly být zásadní pro zajištění kontinuity služeb. Podle žalobců by taková předchozí definice umožnila prokázat nejprve legitimitu sledovaného cíle a poté nezbytnost omezení. V projednávaném případě přitom podle žalobců rozhodnutí ze dne 2. července 2018 nesleduje legitimní cíl a je nepřiměřené.
Parlament odpovídá, že nezpochybňuje skutečnost, že právo na stávku je jedním ze základních práv zakotvených v článku 28 Listiny. Připomíná, že služební řád právo na stávku neupravuje a že Unie není v zásadě vázána žádným právním předpisem MOP, jelikož Unie není jejím členem. Dodává, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobci, musí být čl. 55 odst. 1 služebního řádu považován za omezení práva na stávku stanovené zákonem ve smyslu čl. 52 odst. 1 Listin, a představuje tedy ustanovení služebního řádu, které může být základem pro nařízení výkonu pracovních povinností. Tvrdí, že taková nařízení jsou odůvodněná, jelikož účinkem, a dokonce předmětem stávky je narušení práce Parlamentu jakožto zákonodárce a rozpočtového a kontrolního orgánu. Tato opatření jsou tedy nezbytná ve smyslu čl. 52 odst. 1 Listiny. Pokud jde o přiměřenost nařízení výkonu pracovních povinností obsažených v rozhodnutí ze dne 2. července 2018, Parlament zdůrazňuje, že během stávky minimální úroveň tlumočení stále zpřesňoval. Z toho vyvozuje, že rozhodnutí ze dne 2. července 2018 nelze vážně zpochybnit z hlediska proporcionality.
Rada má za to, že služební řád obsahuje několik ustanovení, na nichž mohou být nařízení výkonu pracovních povinností obsažená v rozhodnutí ze dne 2. července 2018 založena. Je tomu tak v případě povinnosti loajality úředníka stanovené v čl. 11 prvním pododstavci služebního řádu, podle něhož úředník plní služební povinnosti, které mu byly uloženy, objektivně a nestranně v souladu se svou povinností loajality vůči Unii. Stejně tak čl. 21 první pododstavec služebního řádu, podle kterého je úředník povinen bez ohledu na své postavení v hierarchii pomáhat a radit svým nadřízeným a odpovídá za plnění úkolů, které mu byly svěřeny, mohl sloužit jako základ pro rozhodnutí ze dne 2. července 2018. Rada uvádí rovněž čl. 55 odst. 1 služebního řádu, který stanoví, že úředníci v činné službě jsou kdykoli k dispozici svému orgánu. A konečně Rada uplatňuje povinnost jednat s náležitou péčí, jak ji rozvinula judikatura.
V tomto ohledu z článku 28 Listiny základních práv plyne, že zaměstnanci a zaměstnavatelé nebo jejich příslušné organizace mají podle unijního práva a vnitrostátních právních předpisů a zvyklostí právo vyjednávat a uzavírat kolektivní smlouvy na vhodných úrovních, jakož i v případě konfliktů zájmů přijmout kolektivní opatření k obraně těch svých, včetně stávky.
Tato ustanovení se mohou uplatňovat ve vztazích mezi unijními orgány a jejich zaměstnanci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. září 2016, U4U a další v. Parlament a Rada,
T‑17/14
, nezveřejněný,
EU:T:2016:489
, bod
; viz rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Haeberlen v. ENISA,
T‑632/16
, nezveřejněný,
EU:T:2018:957
, bod
a citovaná judikatura).
Článek 52 odst. 1 Listiny mimoto v tomto ohledu stanoví, že každé omezení výkonu práv a svobod uznaných touto listinou musí být stanoveno zákonem a respektovat podstatu těchto práv a svobod. V souladu se zásadou proporcionality mohou být omezení zavedena pouze tehdy, pokud jsou nezbytná a pokud skutečně odpovídají cílům obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého.
Z daného článku vyplývá, že k tomu, aby bylo omezení práva chráněného Listinou v souladu s unijním právem, musí každopádně splňovat tři podmínky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. května 2013, Trabelsi a další v. Rada,
T‑187/11
,
EU:T:2013:273
, bod
).
Zaprvé musí být omezení „stanoveno zákonem“. Jinými slovy, dotčené opatření musí mít právní základ (viz rozsudek ze dne 28. května 2013, Trabelsi a další v. Rada,
T‑187/11
,
EU:T:2013:273
, bod
a citovaná judikatura).
Zadruhé musí musí sledovat cíl obecného zájmu, který Unie jako takový uznává (rozsudek ze dne 28. května 2013, Trabelsi a další v. Rada,
T‑187/11
,
EU:T:2013:273
, bod
).
Zatřetí nesmí být omezení nepřiměřené. Musí být nezbytné a přiměřené sledovanému cíli. Dále nesmí být ohrožena „podstata“, tedy základ dotčeného práva nebo svobody (viz rozsudek ze dne 28. května 2013, Trabelsi a další v. Rada,
T‑187/11
,
EU:T:2013:273
, bod
a citovaná judikatura).
Právě ve světle těchto úvah je třeba zkoumat, zda rozhodnutí ze dne 2. července 2018 představuje omezení práva na stávku, tak jak je chráněno článkem 28 Listiny, a pokud ano, zda jsou v projednávané věci splněny všechny tři podmínky pro to, aby bylo takové omezení považováno za slučitelné s unijním právem.
Tribunál má za to, že rozhodnutí ze dne 2. července 2018 v rozsahu, v němž omezuje možnost dotyčných tlumočníků, kterých se nařízení výkonu pracovních povinností týká, účastnit se kolektivního koordinovaného přerušení práce za účelem ochrany svých zájmů, představuje omezení výkonu práva na stávku zaručeného článkem 28 Listiny. Parlament ostatně takový závěr nezpochybňuje, avšak tvrdí, že uvedené omezení je v souladu s unijním právem.
Je proto třeba zkoumat, zda omezení představované rozhodnutím ze dne 2. července 2018 splňuje podmínky připomenuté v bodech 60 až 62 výše.
Pokud jde o podmínku, že omezení musí být „stanoveno zákonem“, je třeba připomenout, že požadavek, aby každé omezení výkonu práva zaručeného Listinou bylo stanoveno zákonem, znamená, že právní základ musí být dostatečně jasný a přesný a že tím, že sám definuje rozsah omezení výkonu tohoto práva, poskytuje určitou ochranu před případnými svévolnými zásahy daného orgánu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. prosince 2015, WebMindLicenses,
C‑419/14
,
EU:C:2015:832
, bod
).
Mimoto podle ustálené judikatury zásada právní jistoty, která je součástí obecných zásad unijního práva, především vyžaduje, aby právní úprava byla jasná a přesná a její účinky byly předvídatelné, zejména pokud může vyvolat nepříznivé důsledky pro jednotlivce a podniky (viz rozsudek ze dne 18. listopadu 2008, Förster,
C‑158/07
,
EU:C:2008:630
, bod
a citovaná judikatura).
Úvodem je třeba zaprvé upřesnit, že rozhodnutí ze dne 2. července 2018 se dotýká článku 55 služebního řádu, článků 16 a 90 pracovního řádu ostatních zaměstnanců Evropské unie (dále jen „pracovní řád“), jakož i rámcové dohody.
Článek 16 pracovního řádu stanoví obdobné použití článku 55 služebního řádu na ostatní zaměstnance Unie. Nebude tedy předmětem jiného zkoumání než uvedený článek 55. Článek 90 pracovního řádu zase stanoví, že odchylně od ustanovení této hlavy o smluvních zaměstnancích se na konferenční tlumočníky, kteří jsou přijímáni Parlamentem nebo Evropskou komisí jménem unijních orgánů a institucí, vztahují podmínky stanovené v dohodě ze dne 28. července 1999 uzavřené mezi Evropským parlamentem, Komisí a Soudním dvorem Evropské unie, jednajícími jménem orgánů, na jedné straně a profesními sdruženími na straně druhé. Daný článek neobsahuje žádné ustanovení, které by mohlo sloužit za právní základ pro dotčené nařízení výkonu pracovních povinností. Žádný z účastníků řízení se jej ostatně nedovolává.
Zadruhé je třeba poznamenat, že ačkoli se rozhodnutí ze dne 2. července 2018 týká článku 55 služebního řádu v plném rozsahu, Parlament upřesňuje, že dané rozhodnutí se nikdy nemělo opírat o odstavce 2, 3 nebo 4 uvedeného článku, ale pouze o odstavec 1, který má autonomní dosah nezávislý na působnosti ostatních odstavců uvedeného článku. V každém případě, čl. 55 odst. 2, 3 nebo 4 služebního řádu nestanoví využívání institutu nařízení výkonu pracovních povinností, takže nemohou představovat „zákon“ ve smyslu čl. 52 odst. 1 Listiny.
Je tedy třeba zkoumat, zda čl. 55 odst. 1 služebního řádu nebo rámcová dohoda mohly představovat právní základ rozhodnutí ze dne 2. července 2018 ve smyslu čl. 52 odst. 1 Listiny.
Zaprvé, pokud jde o čl. 55 odst. 1 služebního řádu, je nutno bez dalšího konstatovat, že jak již uvedla judikatura, služební řád otázku práva na stávku neupravuje (rozsudek ze dne 18. března 1975, Acton a další v. Komise,
44/74, 46/74 a 49/74
,
EU:C:1975:42
, bod
). Jak ostatně uznává i Parlament, jeho postupné změny ne této skutečnosti nic nezměnily.
Mimoto je třeba připomenout, že podle čl. 55 odst. 1 služebního řádu „[ú]ředníci v činné službě jsou kdykoli k dispozici svému orgánu“. Je nutno konstatovat, že takovéto ustanovení, které se nachází v kapitole 1, týkající se pracovní doby, hlavy 4 o pracovních podmínkách úředníků, nestanoví žádné přesné a jasné omezení výkonu práva na stávku ani
a fortiori
nepočítá s nařizováním výkonu pracovních povinností. Neobsahuje tak žádné upřesnění, pokud jde o rozsah omezení práva na stávku ve smyslu judikatury uvedené v bodech 66 a 67 výše, a nemůže tedy sloužit za právní základ dotčených opatření nařizujících výkon pracovních povinností.
Argument Parlamentu spočívající v tvrzení, že čl. 55 odst. 1 služebního řádu umožňuje orgánu obrátit se na úředníky mimo pracovní dobu a upřednostnit tak zájem služby před jakýmkoliv zájmem souvisejícím s obvyklou referenční pracovní dobou nebo pracovním volnem, nemůže tento závěr zpochybnit. Takový argument totiž nemůže převážit nad Listinou stanovenou nutností omezovat výkon práva, které zaručuje, pouze prostřednictvím dostatečně jasného a přesného zákona, který by sám definoval rozsah omezení výkonu dotčeného práva.
Z výše uvedeného vyplývá, že články služebního řádu, kterých se týká rozhodnutí ze dne 2. července 2018, konkrétně pak čl. 55 odst. 1 služebního řádu, nemohly sloužit za právní základ pro nařízení výkonu pracovních povinností obsažená v rozhodnutí ze dne 2. července 2018.
Zadruhé, pokud jde o rámcovou dohodu, je třeba upřesnit, že podle jejího článku 8 se smluvní strany zavazují vymezit v protokolu přiloženém k uvedené dohodě dohodovací řízení pro případ přerušení práce.
Je však nesporné, že protokol uvedený v bodě 76 výše nebyl nikdy přijat. Žádný jiný článek rámcové dohody přitom nemůže sloužit za právní základ dotčených opatření.
Proto i za předpokladu, že by úředníci mohli vyvozovat práva z porušení ustanovení upravujících vztahy orgánů s OPO, nemohl být článek 8 rámcové dohody při nepřijetí protokolu, na který odkazuje, v žádném případě považován za zákon ve smyslu čl. 52 odst. 1 Listiny.
Zatřetí, co se týče ostatních ustanovení uváděných Radou, a sice čl. 11 prvního pododstavce a čl. 21 prvního pododstavce služebního řádu, je třeba konstatovat, že je rozhodnutí ze dne 2. července 2018 neuvádí, takže nemohla sloužit jako právní základ. V každém případě je třeba poznamenat, že jejich cílem není ani vymezit rozsah omezení výkonu práva na stávku ve smyslu judikatury uvedené v bodě 66 výše.
Totéž platí pro povinnost jednat s náležitou péčí, které se rovněž dovolává Rada, jež podle judikatury odráží rovnováhu vzájemných práv a povinností ve vztazích mezi orgánem veřejné správy a zaměstnanci veřejné služby a znamená zejména to, že pokud orgán rozhoduje o situaci úředníka, vezme v úvahu veškeré skutečnosti, které by mohly ovlivnit jeho rozhodnutí, a že přitom zohlední nejen zájem služby, ale zejména zájem dotyčného úředníka [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. prosince 2017, Arango Jaramillo a další v. EIB,
T‑482/16 RENV
,
EU:T:2017:901
, bod
(nezveřejněný) a citovaná judikatura]. K tomuto bodu je třeba poznamenat, že orgán veřejné správy je sice na základě takové zásady povinen zohlednit nejen zájem úředníka, ale i zájem služby, nemůže však za tímto účelem přijímat rozhodnutí mimo jakýkoli právní kontext. Takový argument tedy musí být odmítnut.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že dotčená opatření nařizující výkon pracovních povinností představují omezení práva na stávku, které nebylo stanoveno zákonem. Rozhodnutí ze dne 2. července 2018 tedy musí být zrušeno v rozsahu, v němž porušuje toto základní právo, aniž je nutné zkoumat zbylé dvě podmínky stanovené v čl. 52 odst. 1 Listiny a připomenuté v bodech 61 a 62 výše, jakož i ostatní žalobní důvody vznesené žalobci.
K návrhovým žádáním znějícím na náhradu škody
Žalobci v podstatě tvrdí, že protiprávnosti uplatňované na podporu jejich návrhových žádání znějících na zrušení představují rovněž pochybení, která sama o sobě nebo jako celek mohou založit odpovědnost Parlamentu. Tvrdí, že z důvodu těchto pochybení utrpěli nemajetkovou újmu.
Parlament má za to, že se v rámci postupu nařizování výkonu pracovních povinností tlumočníkům a konferenčním tlumočníkům nedopustil žádné protiprávnosti. Dodává, že přestože jim přísluší prokázat skutečnou existenci utrpěné újmy, žalobci neupřesňují, jakou nemajetkovou újmu utrpěli.
Úvodem je třeba připomenout, že žaloba na neplatnost a žaloba na náhradu škody jsou autonomními procesními prostředky. Vzhledem k tomu, že v článcích 90 a 91 služebního řádu se nijak nerozlišuje mezi zmíněnými dvěma žalobami, a to pokud jde o administrativní řízení ani pokud jde o soudní řízení, může si dotčený úředník s ohledem na autonomní povahu zmíněných procesních prostředků zvolit, zda podá první, či druhou žalobu, nebo obě současně, pokud je podá k příslušnému unijnímu soudu ve lhůtě tří měsíců od okamžiku, kdy byla zamítnuta jeho stížnost (viz rozsudek ze dne 18. září 2018, Barroso Truta a další v. Soudní dvůr Evropské unie,
T‑702/16 P
,
EU:T:2018:557
, bod
a citovaná judikatura).
Judikatura nicméně stanovila výjimku z této zásady, pokud žaloba na náhradu škody vykazuje úzkou spojitost se žalobou na neplatnost, která by jinak musela být prohlášena za nepřípustnou. Návrhová žádání znějící na náhradu škody jsou tak nepřípustná, pokud žaloba na náhradu škody směřuje výlučně k nápravě důsledků opatření, proti kterému byla podána žaloba na neplatnost, jež by mohla být nebo byla prohlášena za nepřípustnou (viz rozsudek ze dne 18. září 2018, Barroso Truta a další v. Soudní dvůr Evropské unie,
T‑702/16 P
,
EU:T:2018:557
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci se žalobci domáhají náhrady újmy vzniklé z důvodu protiprávního jednání, jehož se dopustil Parlament vydáním rozhodnutí ze dne 2. července 2018 i rozhodnutí přijatých po podání žaloby. Z bodů 38 až 46 výše přitom vyplývá, že projednávaná žaloba je v rozsahu, v němž směřuje proti rozhodnutím přijatým po podání žaloby, nepřípustná. V důsledku toho jsou tato návrhová žádání znějící na náhradu škody v rozsahu, v němž směřují k tomu, aby byla Parlamentu uložena povinnost nahradit žalobcům škodu vzniklou na základě rozhodnutí přijatých po podání žaloby, nepřípustná a musí být odmítnuta.
Pokud jde o návrhová žádání znějící na náhradu škody vzniklé na základě rozhodnutí ze dne 2. července 2018, je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že vznik mimosmluvní odpovědnosti Unie ve smyslu čl. 340 druhého pododstavce SFEU je vázán na splnění souboru podmínek, a sice protiprávnosti jednání vytýkaného unijním orgánům, skutečné existence škody a existence příčinné souvislosti mezi jednáním orgánu a uplatňovanou škodou (viz rozsudek ze dne 20. září 2016, Ledra Advertising a další v. Komise a ECB,
C‑8/15 P až C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, bod
a citovaná judikatura).
Kromě toho spory v oblasti veřejné služby podle článku 270 SFEU a článků 90 a 91 služebního řádu, včetně sporů týkajících se náhrady škody způsobené úředníkovi nebo zaměstnanci, se řídí zvláštními a speciálními pravidly ve srovnání s pravidly, jimiž se řídí mimosmluvní odpovědnost Unie v rámci článku 268 SFEU a čl. 340 druhého pododstavce SFEU, které vyplývají z obecných zásad. Zejména ze služebního řádu totiž vyplývá, že na rozdíl od jakéhokoli jiného jednotlivce spojuje úředníka nebo zaměstnance Unie s orgánem nebo institucí, jimž podléhá, právní vztah mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem, v rámci kterého existuje rovnováha zvláštních vzájemných práv a povinností, jež se projevuje v podobě povinnosti orgánu jednat vůči zaměstnanci s náležitou péčí (viz rozsudek ze dne 16. prosince 2010, Komise v. Petrilli,
T‑143/09 P
,
EU:T:2010:531
, bod
a citovaná judikatura). Z toho plyne, že k tomu, aby byla za splněnou považována první ze tří podmínek nutných ke vzniku odpovědnosti Unie za škodu způsobenou svým úředníkům a bývalým úředníkům z důvodu porušení práva unijní veřejné služby, stačí pouhé zjištění protiprávnosti (rozsudek ze dne 12. července 2011, Komise v. Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
, bod
).
V projednávané věci z bodů 72 až 81 výše vyplývá, že rozhodnutí ze dne 2. července 2018 je protiprávní a musí být zrušeno.
Podle ustálené judikatury sice platí, že pokud návrhová žádání znějící na náhradu škody vycházejí z protiprávnosti zrušovaného aktu, představuje zrušení, o němž rozhodne Tribunál, samo o sobě přiměřenou a v zásadě dostatečnou náhradu jakékoliv nemajetkové újmy, kterou mohl žalobce utrpět (viz rozsudek ze dne 18. září 2015, Wahlström v. Frontex,
T‑653/13 P
,
EU:T:2015:652
, bod
a citovaná judikatura).
Bylo však rozhodnuto, že zrušení aktu, je-li zbaveno veškerého užitečného účinku, nemůže samo o sobě představovat přiměřenou a dostatečnou náhradu veškeré nemajetkové újmy způsobené zrušeným aktem (rozsudek ze dne 18. září 2015, Wahlström v. Frontex,
T‑653/13 P
,
EU:T:2015:652
, bod
).
V projednávaném případě je přitom nesporné, že rozhodnutí ze dne 2. července 2018 vyčerpalo veškeré své účinky. Za těchto podmínek nebude zrušení tohoto rozhodnutí představovat přiměřenou a dostatečnou náhradu nemajetkové újmy způsobené žalobcům.
Je tedy třeba určit, zda žalobci kromě protiprávnosti uvedené v bodě 89 výše, která představuje pochybení, které může založit odpovědnost Parlamentu, prokázali v souvislosti s tímto pochybením existenci újmy.
V projednávaném případě z bodů 72 až 81 výše vyplývá, že na základě rozhodnutí ze dne 2. července 2018 byl žalobcům bez jakéhokoliv právního základu opravňujícího Parlament k uskutečnění takových opatření na 3. července 2018 nařízen výkon pracovních povinností, a v důsledku toho nemohli po předmětnou dobu vykonávat své právo na stávku. Mimoto došlo k těmto nařízením opožděně, jelikož žalobci byli o jejich vydání informováni až v předvečer jejich uplatnění. Tyto okolnosti, které jsou přinejmenším politováníhodné, způsobily nemajetkovou újmu přímo související s protiprávností, kterou je stiženo rozhodnutí ze dne 2. července 2018.
Za těchto podmínek bude škoda spravedlivě vyhodnocena tím, že bude Parlamentu uloženo, aby uhradil každé z žalobkyň, jimž byl rozhodnutím ze dne 2. července 2018 nařízen výkon pracovních povinností, Barbaře Carli-Ganotis, Claudine de Seze, Marii Corině Diaconu Olszewski, Marii Provata, Irène Sevastikoglou a Benedettě Tissi, částku 500 eur.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 2 jednacího řádu platí, že je-li neúspěšných účastníků řízení více, rozhodne Tribunál o rozdělení nákladů řízení.
Vzhledem k tomu, že Parlament neměl ve věci úspěch, je důvodné mu uložit, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení žalobkyň, jimž byl rozhodnutím ze dne 2. července 2018 nařízen výkon pracovních povinností, včetně nákladů souvisejících s řízením o předběžném opatření a nákladů řízení souvisejících s vedlejším účastenstvím Rady. Dále je třeba rozhodnout, že žalobci, jimž byl výkon pracovních povinností nařízen rozhodnutími přijatými po podání žaloby, kteří rovněž neměli ve věci úspěch, ponesou vlastní náklady řízení.
Mimoto podle čl. 138 jednacího řádu členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady. Rada tedy ponese vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (šestý rozšířený senát)
rozhodl takto:

1)
Rozhodnutí generálního ředitele Evropského parlamentu pro personál ze dne 2. července 2018 týkající se nařízení výkonu pracovních povinností tlumočníkům a konferenčním tlumočníkům na 3. července 2018 se zrušuje.

2)
Parlamentu se ukládá, aby každé z následujících žalobkyň, Barbaře Carli-Ganotis, Claudine de Seze, Marii Corině Diaconu Olszewski, Marii Provata, Irène Sevastikoglou a Benedettě Tissi, uhradil částku 500 eur.

3)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.

4)
Parlament ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené žalobkyněmi, jimž byl rozhodnutím ze dne 2. července 2018 nařízen výkon pracovních povinností, včetně nákladů souvisejících s řízením o předběžném opatření a nákladů řízení souvisejících s vedlejším účastenstvím Rady Evropské unie.

5)
Žalobci, jimž byl výkon pracovních povinností nařízen rozhodnutími přijatými po podání žaloby, ponesou vlastní náklady řízení.

6)
Rada ponese vlastní náklady řízení.

Van der Woude
Papasavvas
Spielmann
Csehi
Spineanu-Matei
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 29. ledna 2020.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.
(
) – Seznam ostatních žalobců je připojen pouze k verzi oznámené účastníkům řízení.