CELEX: 62015TJ0618
Član Europskog parlamenta
Uskraćivanje korištenja prostorija Parlamenta
Državljani trećih zemalja
Uskraćivanje pristupa prostoru Parlamenta
Članak 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima
Diskriminacija na osnovi etničkog podrijetla
Diskriminacija na osnovi državljanstva
Dopuštenost tužbenog razloga
Diskriminacija na osnovi političkog mišljenja

I.
Okolnosti spora
Na izborima od 25. svibnja 2014. tužitelj, Udo Voigt, izabran je kao zastupnik u Europskom parlamentu s liste njemačke stranke Nationaldemokratische Partei Deutschlands (NPD). Od tada je zastupnik u Europskom parlamentu koji ne pripada niti jednoj političkoj grupaciji.
Dana 22. ožujka 2015. u Sankt Peterburgu (Rusija) održan je politički forum pod nazivom „Ruski nacionalni forum” na koji je tužitelja pozvala ruska stranka Rodina i na kojem su sudjelovali Andrej Petrov, Fedor Birjukov i Alexander Sotničenko, tužitelji u predmetu registriranom pri tajništvu Općeg suda pod brojem T‑452/15.
U nastavku toga foruma, asistent U. Voigta dopisom od 3. lipnja 2015. obavijestio je službu za medije Parlamenta o namjeri dotičnog da 16. lipnja 2015. organizira konferenciju za tisak pod nazivom „Naše aktivnosti za izbjegavanje hladnog i toplog rata u Europi” (u daljnjem tekstu: konferencija za tisak). Ta se konferencija za tisak trebala održati u prisutnosti šest sudionika, odnosno tužitelja, jednog grčkog zastupnika, jednog bivšeg talijanskog i jednog bivšeg britanskog zastupnika kao i A. Petrova te F. Birjukova, koji su ruski državljani i članovi ruske stranke Rodina. Asistent tužitelja zatražio je da se u tu svrhu dotičnomu stavi na raspolaganje korištenje jedne dvorane Parlamenta i infrastrukture za usmeno prevođenje.
Asistent U. Voigta, i dalje u nastavku foruma pod nazivom „Ruski nacionalni forum”, 9. lipnja 2015. zatražio je od Glavne uprave za sigurnost Parlamenta, koja je odgovorna za akreditacije, izdavanje iskaznica za pristup za 21 osobu među kojima je pet ruskih državljana (u daljnjem tekstu: gosti iz Rusije), odnosno A. Petrov, F. Birjukov i A. Sotničenko kao i E. N. i P. E., predviđenih za drugu manifestaciju, odnosno radni sastanak pod nazivom „Susret o europskoj suradnji” koji je također bio predviđen za 16. lipnja 2015. (u daljnjem tekstu: radni sastanak).
Istog 9. lipnja 2015. Glavna uprava za sigurnost potvrdila je dopisom primitak zahtjeva za akreditacije. Ta potvrda o primitku sadržavala je referentni broj koji je omogućavao preuzimanje iskaznica za pristup 16. lipnja 2015. te prilog kojim se potvrđuje da je manifestacija u skladu sa zahtjevima sigurnosti, navodeći i da organizator nije izuzet od uobičajenog postupka autorizacije.
Istog 9. lipnja 2015. služba za medije obavijestila je dopisom asistenta tužitelja da su joj njezina politička tijela dala uputu da mu ne stavi na raspolaganje zahtijevanu opremu za konferenciju za tisak (u daljnjem tekstu: dopis službe za medije). Taj dopis je upućivao na ograničenja pristupa koje je institucija uvela ruskim političarima i diplomatima te opasnosti da prisutnost A. Petrova i F. Birjukova ometa rad institucije.
Dana 10. lipnja 2015. Parlament je usvojio Rezoluciju o stanju odnosa između Europske unije i Rusije (2015/2001(INI) (
SL 2016., C 407, str. 35
.; u daljnjem tekstu: Rezolucija od 10. lipnja 2015.) koja je bila u raspravi od 15. siječnja prethodne godine.
Dana 16. lipnja 2015. asistent tužitelja preuzeo je iskaznice za pristup koje su namijenjene osobama pozvanima na radni sastanak. Međutim, tijekom jutra, odjel za akreditacije Glavne uprave za sigurnost obavijestio je potonjeg dopisom o tome da je, s obzirom na popis sudionika na tom sastanku i na temelju uputa kabineta predsjednika Parlamenta, uskraćen pristup prostorijama institucije za pet gostiju iz Rusije.
II.
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Suda 31. srpnja 2015. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak protiv Parlamenta i njegova predsjednika.
Rješenjem od 29. listopada 2015., Voigt/Predsjednik Parlamenta i Parlament (
C‑425/15
, neobjavljeno,
EU:C:2015:741
), Sud je presudio da je očito nenadležan odlučivati u predmetu i, u skladu s člankom 54. drugim stavkom Statuta Suda Europske unije, uputio ga Općem sudu te odredio da će se o troškovima odlučiti naknadno.
Rješenjem od 4. veljače 2016., Voigt/Parlament i predsjednik Parlamenta (
T‑618/15
, neobjavljeno,
EU:T:2016:72
), Opći je sud odbio tužbu u dijelu u kojem je usmjerena protiv predsjednika Parlamenta.
Dana 23. svibnja 2016. tužitelj je podnio repliku, a 4. srpnja 2016. Parlament je podnio odgovor na repliku.
Naposljetku, Opći je sud dopisom od 6. prosinca 2016. Parlamentu dostavio mjere upravljanja postupkom na koje je potonji odgovorio 21. prosinca 2016.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi, s jedne strane, odluku Parlamenta od 9. lipnja 2015. o uskraćivanju korištenja dvorane radi održavanja konferencije za tisak 16. lipnja 2015. (vidjeti točku 6. ove presude) i, s druge strane, odluku Parlamenta od 16. lipnja 2015. o uskraćivanju gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta (vidjeti točku 8. ove presude) (u daljnjem tekstu zajedno: pobijane odluke),
–
naloži Parlamentu snošenje troškova.
Tužitelj u svojoj tužbi, među ostalim, od Općeg suda zahtijeva da mu navede smatra li potrebnim da mu iznese argumente ili dodatne dokaze u prilog svojoj tužbi.
Parlament zahtijeva od Općeg suda da:
–
odbaci tužbu kao očito nedopuštenu,
–
podredno, djelomično odbaci tužbu kao očito nedopuštenu a djelomično odbije kao očito neosnovanu.
–
podrednije, odbije tužbu kao očito neosnovanu.
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
III.
Pravo
A.
Dopuštenost
1.
Aktivna procesna legitimacija tužitelja
Tužitelj u aktu kojim je pokrenuo postupak navodi da se treba smatrati da je njegova tužba podnesena, prije svega, na temelju članka 263. trećeg stavka UFEU‑a i, podredno, na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Naime, svrha članka 263. trećeg stavka UFEU‑a je omogućiti Revizorskom sudu Europske unije, Europskoj središnjoj banci (ESB) i Odboru regija zaštitu njihovih prava protiv akata drugih institucija i takva mogućnost bi morala biti
a fortiori
priznata i zastupnicima u Parlamentu koji imaju veći demokratski legitimitet.
Tužitelj je na raspravi na pitanje postavljeno o tome ustraje li i dalje na tvrdnji da o sporu treba odlučiti na temelju članka 263. trećeg stavka UFEU‑a odgovorio da je Sud o tom pitanju odlučio rješenjem od 29. listopada 2015., Voigt/Predsjednik Parlamenta i Parlament (
C‑425/15
, neobjavljeno,
EU:C:2015:741
), te da prihvaća tu odluku. Stoga treba smatrati da se tužitelj više ne poziva na navedenu odredbu.
U svakom slučaju, tužitelj ima aktivnu procesnu legitimaciju na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, s čim se uostalom slaže i Parlament.
2.
Dopuštenost tužbe
Parlament smatra da tužba nije u skladu s člankom 76. točkom (d) Poslovnika Općeg suda. Tužitelj navodi dva predmeta svoje tužbe, tj. uskraćivanje korištenja dvorane radi održavanja konferencije za tisak te uskraćivanje gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta. Međutim, argumentacija iz tužbe je dvosmislena jer se ne zna odnose li se tužbeni razlozi na prvu ili drugu odluku.
U ovom slučaju, iz tužbenog zahtjeva proizlazi da je cilj tužbe poništenje obiju odluka, tj. pobijanih odluka.
Uz to, tužitelj je u tužbi u dijelu I. „povrede Ugovorâ” uveo razliku između prvog dijela koji se odnosi na „uskraćivanje korištenja dvorane” i drugog dijela koji se odnosi na „uskraćivanje pristupa [gostima] iz Rusije”.
Kao što to navodi Parlament, argumentacija iz prvog dijela gore navedenog cilja odnosi se kako na konferenciju za tisak tako i na radni sastanak, dok iz dviju pobijanih odluka proizlazi da se uskraćivanje mogućnosti da tužitelj koristi dvoranu Parlamenta odnosi samo na održavanje konferencije za tisak te da korištenje prostorija institucije radi održavanja radnog sastanka nije bilo uskraćeno.
Međutim, valja podsjetiti da se tužbeni razlog može tumačiti s obzirom na njegovu suštinu i biti dopušten ako tužbeni razlog dovoljno jasno proizlazi iz tužbe (vidjeti u tom smislu rješenje od 20. rujna 2011., Land Wien/Komisija,
T‑267/10
, neobjavljeno,
EU:T:2011:499
, t.
18.
).
Činjenicu da se prvi dio dijela I. o „uskraćivanju korištenja [konferencijske] dvorane” odnosi na radni sastanak može se shvatiti s obzirom na okolnost da se tužitelj u drugom dijelu, koji se odnosi na „uskraćivanje [gostima] iz Rusije da pristupe” a tiče se navedenog sastanka, poziva upravo na „očitovanja navedena [u prvom dijelu]” tako da su zapravo prigovori iz tog prvog dijela zajednički objema pobijanim odlukama.
Parlament pored toga tvrdi da tužitelj u tužbi u dijelu II. „Zlouporaba ovlasti” nije uopće uvodio razliku između pobijanih odluka. Prema mišljenju Parlamenta, taj dio je dvosmislen jer tužitelj u njemu ističe zlostavljajuću narav uskraćivanja pristupa te se poziva na dopis službe za medije koji se odnosi samo na uskraćivanje korištenja dvorane radi održavanja konferencije za tisak.
Međutim, iz argumentacije navedene u dijelu II. „Zlouporaba ovlasti” proizlazi da tužitelj kritizira oba pobijana rješenja, što opravdava činjenicu da u njoj nije uvodio razliku.
Uzimajući u obzir prethodno navedeno, tužba se ne može smatrati nejasnom i stoga u cijelosti nedopuštenom.
Naposljetku, Parlament podredno tvrdi da su, ako Opći sud proglasi tužbu dopuštenom kao takvu, određeni prigovori koje je tužitelj naveo u svojim tužbenim razlozima nedopušteni. Dopuštenost tih argumenata ocijenit će se u okviru ispitivanja navedenih razloga.
3.
Dopuštenost replike
U odgovoru na repliku, Parlament je izrazio dvojbe u pogledu dopuštenosti replike. Tvrdi da bi potonja u pravilu morala omogućiti tužitelju da pojasni svoje stajalište ili podrobnije razradi svoju argumentaciju o nekom važnom pitanju te odgovori na nove elemente koji su se pojavili u odgovoru na tužbu. U ovom slučaju, tužitelj, s jedne strane, u replici ponavlja elemente koji su već navedeni u njegovoj tužbi i, s druge strane, iznosi nove argumente koji ni na koji način nisu s njome povezani ili argumentima navedenim u odgovoru na tužbu.
U tom pogledu, u članku 83. Poslovnika predviđeno je da se tužba može dopuniti replikom. Pored toga, iz točke 142. Praktičnih pravila za provedbu navedenog poslovnika proizlazi da „[s] obzirom na to da su okvir i razlozi ili prigovor i koji su srž spora već bili detaljno izloženi […] u tužbi […], cilj replike […], jest omogućiti tužitelju […], da pojasn[i], svoje stajalište ili podrobnije razrad[i], svoju argumentaciju o nekom važnom pitanju i da odgovor[i] na nove elemente koji su se pojavili u odgovoru na tužbu”.
Protivno onomu što tvrdi Parlament, u ovom slučaju valja utvrditi da su u replici, imajući u vidu odgovor na tužbu, pojašnjeni argumenti iz tužbe. Usto, eventualno postojanje novih prigovora u replici koji ni na koji način nisu povezani s ranijim postupovnim aktima ne mogu dovesti do njezine nedopuštenosti u cijelosti nego bi u najgorem slučaju moglo dovesti do odbijanja predmetnih prigovora, što je potrebno provjeriti u okviru ispitivanja tužbenih razloga.
Slijedom navedenog, repliku valja smatrati dopuštenom.
B.
Zahtjev tužitelja da ga Opći sud, po potrebi, pozove da iznese dodatne argumente i dokaze
Valja podsjetiti da se u skladu s člankom 76. točkama (d) i (f) Poslovnika tužitelju nalaže da prilikom podnošenja tužbe navede sažeti prikaz činjenica i tužbenih razloga te podnese dokaze i dokazne prijedloge. Pored toga, prema članku 85. stavcima 2. i 3. istog poslovnika, glavne stranke mogu podnositi dokaze i stavljati dokazne prijedloge u prilog svojim argumentima nakon prve razmjene podnesaka samo pod uvjetom da opravdaju kašnjenje u podnošenju takvih dokaza odnosno stavljanju dokaznih prijedloga.
Osim toga, članak 89. stavak 3. Poslovnika omogućava Općem sudu da putem mjera upravljanja postupkom pozove stranke da se dodatno očituju o određenim aspektima spora ili da podnesu sve dokazne elemente u vezi s predmetom. Međutim, odluka o određivanju mjera upravljanja postupkom podložna je slobodnoj procjeni Općeg suda (vidjeti u tom smislu rješenje od 29. listopada 2004., Ripa di Meana/Parlament,
C‑360/02 P
,
EU:C:2004:690
, t.
28.
).
Iz tih odredbi proizlazi da tužitelj ne može općenito od Općeg suda zahtijevati da ga pozove da podnese argumente ili dokaze u prilog svojoj tužbi.
U svakom slučaju, valja istaknuti da je tužitelj, na temelju mjere upravljanja postupkom, dopisom od 6. prosinca 2016. bio obaviješten da će biti pozvan da na raspravi odgovori na argumente koje je Parlament naveo u odgovoru na prigovore koji se temelje na povredi načela proporcionalnosti, povredi načela nediskriminacije na osnovi političkog mišljenja i povredi općeg načela jednakosti.
C.
Meritum
1.
Uvodne napomene
a)
Prigovor koji se temelji na povredi tužiteljevih prava
U uvodnom dijelu tužbe koji se odnosi na „osnovanost tužbe” tužitelj ističe da pobijane odluke „krše prava” koje ima kao zastupnik.
Pod pretpostavkom da je ta tvrdnja autonoman tužbeni razlog, treba ga proglasiti nedopuštenim, kao što to tvrdi Parlament. Naime, tužitelj taj tužbeni razlog nije potkrijepio u tužbi iako, u skladu s člankom 21. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije i člankom 76. točkom (d) Poslovnika tužba mora, između ostalog, sadržavati kratak opis razloga na kojima se temelji tužba i stoga navoditi barem ukratko, no dovoljno jasno, načela prava koja su, prema mišljenju tužitelja, prekršena kao i glavne činjenične elemente na kojima se temelje njegovi prigovori (vidjeti po analogiji presudu od 15. prosinca 1999., Latino/Komisija,
T‑300/97
,
EU:T:1999:328
, t.
35.
). Dakle, sâmo apstraktno navođenje prigovora ne ispunjava zahtjeve iz Statuta Suda Europske unije i Poslovnika (vidjeti po analogiji presude od 11. ožujka 1999., Herold/Komisija,
T‑257/97
,
EU:T:1999:55
, t.
68.
, i od 11. rujna 2014., Gold East Paper i Gold Huasheng Paper/Vijeće,
T‑443/11
,
EU:T:2014:774
, t.
66.
).
U svakom slučaju, ako tvrdnja o kojoj je riječ ne predstavlja autonoman tužbeni razlog nego uvodno očitovanje koje najavljuje tužbeni razlog koji se temelji na „kršenju Ugovorâ” tada treba smatrati da se tvrdnja preklapa s potonjim te uputiti ga na ispitivanje.
b)
Tužbeni razlozi koji se temelje na „povredi Ugovorâ” i zlouporabi ovlasti
Tužitelj u tužbi ističe dva tužbena razloga, prvi, koji se odnosi na „povredu Ugovorâ” i drugi, koji se odnosi na zlouporabu ovlasti.
Na temelju članka 263. drugog stavka UFEU‑a, s obzirom na članak 256. stavak 1. prvi stavak istog ugovora, Opći je sud stvarno nadležan za odlučivanje o tužbama zbog povrede Ugovorâ.
Članak 76. točka (d) Poslovnika propisuje međutim da tužba kojom se pokreće postupak mora sadržavati sažeti prikaz iznesenih razloga. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, kako bi se zajamčila pravna sigurnost i dobro sudovanje nužno je osobito da bitni pravni elementi proizlaze, makar i sažeto, ali na smislen i razumljiv način, iz samog teksta tužbe (presuda od 29. rujna 2016., Bach Flower Remedies/EUIPO – Durapharma (RESCUE),
T‑337/15
, neobjavljena,
EU:T:2016:578
, t.
50.
i
51.
). Također, iako tužitelj nije dužan izričito navesti određeno pravno pravilo na kojem se temelji njegov prigovor, preduvjet je da je njegova argumentacija dovoljno jasna i precizna kako bi protivna stranka i sud Europske unije mogli bez teškoća utvrditi to pravilo (vidjeti u tom smislu presudu od 10. svibnja 2006., Galileo International Technology i dr./Komisija,
T‑279/03
,
EU:T:2006:121
, t.
47.
i od 13. studenoga 2008., SPM/Vijeće i Komisija,
T‑128/05
, neobjavljenu,
EU:T:2008:494
, t.
65.
).
Iz navedenih odredaba proizlazi da „povreda Ugovorâ” predstavlja samo općeniti slučaj za pokretanje postupka za poništenje o kojem Opći sud može odlučivati, ali da ne može predstavljati identifikaciju pravne osnove tužbenog razloga (vidjeti u tom smislu presudu od 27. studenoga 1997., Tremblay i dr./Komisija,
T‑224/95
,
EU:T:1997:187
, t.
80.
i
81.
).
Stoga treba ispitati počiva li prvi tužbeni razlog na pravnoj osnovi koja je preciznija od samog pozivanja na „povredu Ugovorâ”.
U ovom slučaju, iz sadržaja tužbe i sažetka koji joj je priložen, koji se može uzeti u obzir prilikom njezina tumačenja (presude od 25. listopada 2007., Komninou i dr./Komisija,
C‑167/06 P
, neobjavljena,
EU:C:2007:633
, t.
25.
i
26.
, i od 12. travnja 2016., CP/Parlament,
F‑98/15
,
EU:F:2016:76
, t.
16.
) proizlazi da tužitelj zapravo svoj prvi tužbeni razlog temelji na članku 4. Pravilnika o sjednicama klubova zastupnika koji je Predsjedništvo Parlamenta usvojilo 4. srpnja 2005. (u daljnjem tekstu: Pravilnik o sjednicama klubova zastupnika) kao i na povredi članka 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Što se tiče tužbenog razloga koji se temelji na povredi članka 21. Povelje, tužitelj se, točnije, poziva na diskriminaciju gostiju iz Rusije na osnovi etničkog podrijetla kao i na povredu zabrane diskriminacije na osnovi njihova državljanstva.
U replici, tužitelj osim toga tvrdi da je uskraćivanje gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta također diskriminacija na temelju njihova političkog mišljenja. Također ističe da to isto uskraćivanje predstavlja povredu općeg načela jednakosti jer se s dotičnim osobama postupalo različito nego li s drugim posjetiteljima i gostima Parlamenta.
Konačno, i tužba i replika sadržavaju aluzije o neproporcionalnoj naravi pobijanih odluka za koje je najprije potrebno utvrditi radi li se o samostalnom tužbenom razlogu ili ne.
U tom pogledu, i protivno onomu što predlaže Parlament, iako načelo proporcionalnosti postoji samostalno, ono može također biti sastavni dio načela jednakog postupanja i nediskriminacije. Tako je presuđeno da načela jednakog postupanja i nediskriminacije zahtijevaju da razlika u postupanju bude opravdana ako je utemeljena na objektivnom i razumnom kriteriju odnosno ako se odnosi zakonski dopušten cilj i ako je ta razlika proporcionalna cilju koji se tim razlikovanjem želi postići (presude od 17. listopada 2013., Schaible,
C‑101/12
,
EU:C:2013:661
, t.
77.
; od 23. ožujka 1994., Huet/Revizorski sud,
T‑8/93
,
EU:T:1994:35
, t.
45.
, i od 30. siječnja 2003., C/Komisija,
T‑307/00
,
EU:T:2003:21
, t.
49.
).
U ovom slučaju, tužitelj je u tužbi tvrdnju o nerazmjernosti odluke, kojom se uskraćuje korištenje dvorane radi održavanja konferencije za tisak, naveo kao posljedicu prigovora koji se temelji na povredi članka 4. Pravilnika o sjednicama klubova zastupnika. Tužitelj je na raspravi potvrdio da su oba prigovora povezana. Tužitelj je također u tužbi naveo nerazmjernost odluke o uskraćivanju gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta koje je povezano s prigovorom koji se temelji na povredi zabrane svake diskriminacije na temelju njegova etničkog podrijetla ili državljanstva. Naposljetku, tužitelj se u replici poziva na načelo proporcionalnosti u okviru svoje argumentacije o povredi zabrane diskriminacije na osnovi političkog mišljenja i općeg načela jednakosti. Stoga valja utvrditi da tvrdnja o nerazmjernosti pobijanih odluka nije poseban tužbeni razlog.
S obzirom na prethodno navedeno, potrebno je ispitati:
–
kao prvo, u vezi s uskraćivanjem mogućnosti da tužitelj koristi dvoranu radi održavanja konferencije za tisak, tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 4. Pravilnika o sjednicama klubova zastupnika,
–
kao drugo, u vezi s uskraćivanjem gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta:
–
upućivanje na tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 4. Pravilnika o sjednicama klubova zastupnika,
–
tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 21. Povelje jer bi to uskraćivanje predstavljalo diskriminaciju dotičnih na osnovi etničkog podrijetla i njihova državljanstva,
–
tužbeni razlog koji se temelji, s jedne strane, na članku 21. stavku 1. Povelje jer bi to uskraćivanje predstavljalo diskriminaciju na osnovi političkog mišljenja gostiju iz Rusije i, s druge strane, povredu općeg načela jednakosti,
–
kao treće, i u vezi s dvjema pobijanim odlukama, tužbeni razlog koji se temelji na zlouporabi ovlasti.
2.
Tužbeni razlog koji je usmjeren samo protiv uskraćivanja mogućnosti da tužitelj koristi dvoranu radi organiziranja konferencije za tisak
Tužitelj tvrdi da nezavisni zastupnici, u skladu s člankom 4. Pravilnika o sjednicama klubova zastupnika, imaju pravo koristiti prostorije institucije u svrhu organizacije konferencije za tisak ako su one dostupne i ako korištenje tih prostorija ne ugrožava uobičajeno djelovanje Parlamenta. Osim toga, na temelju članka 8. istoga pravilnika zastupnicima je izričito dozvoljeno da na svoje sjednice pozivaju treće osobe, poput novinara. Međutim, Parlament ne tvrdi da su sve prostorije 16. lipnja 2015. bile zauzete. Usto, konferencija za tisak ne bi mogla ometati rad parlamentarnih zastupnika, tim više što je tužitelj već organizirao slična događanja a da oni nisu prouzročili bilo koje probleme. Na kraju, ne čini se da bi prisutnost A. Petrova i F. Birjukova mogla utjecati na funkcioniranje Parlamenta, kao što je to navedeno u dopisu službe za medije.
Tužitelj stoga tvrdi da je uskraćivanje mogućnosti uporabe dvorane zbog nepostojanja objektivnoga razloga, koji bi ga mogao opravdati, neproporcionalno i da se njime krše njegova prava koje ima kao zastupnik jer mu nije bilo omogućeno pružanje informacija o svojem radu u svojstvu parlamentarnog zastupnika i, posebno, europskim državljanima nije mogao obrazložiti zašto je forum pod nazivom „Ruski nacionalni forum”, koji je 22. ožujka 2015. održan u Sankt Peterburgu, u rezoluciji od 10. lipnja 2015. bio pogrešno predstavljen.
Parlament osporava te argumente i tvrdi da tužbeni razlog nije utemeljen.
Iz strukture Pravilnika o sjednicama klubova zastupnika, kako proizlazi iz njegova naslova i članka 1. stavka 1., razvidno je da taj pravilnik uređuje način na koji „[G]lavno tajništvo [Parlamenta] pomaže oko organizacije sjednica klubova zastupnika i njihova neometanog odvijanja”. Navedenim pravilnikom se, između ostalog, uređuju načini na koje klubovi zastupnika i njihova tijela koriste dvorane Parlamenta.
Članak 8. Pravilnika o sjednicama klubova zastupnika u biti određuje da klubovi zastupnika na svoje sjednice mogu pozvati treće osobe.
Na temelju članka 4. stavka 1. Pravilnika o sjednicama klubova zastupnika, „[u] okviru obavljanja parlamentarnih aktivnosti, nezavisni zastupnici mogu [također] koristiti” dvorane Parlamenta.
Na temelju te odredbe i mogućnosti nezavisnih zastupnika da organiziraju susrete, iako nisu uključeni u klub zastupnika, taj pravilnik također uređuje način na koji Glavno tajništvo Parlamenta sudjeluje u organizaciji sličnih sastanaka. U skladu s člankom 4. stavkom 2. navedenog pravilnika, zahtjeve nezavisnih zastupnika za korištenje dvorane za sastanke „mora podnijeti Koordinacijski odjel za nezavisne zastupnike”, koji je upravno tijelo putem kojeg si ti zastupnici mogu osigurati pristup određenim pogodnostima koje su, uglavnom, namijenjene klubovima zastupnika.
Osim toga, iz odgovora Parlamenta na mjere upravljanja postupkom koje mu je uputio Opći sud proizlazi da su konferencije za tisak koje sazivaju zastupnici uređene posebnim pravilnikom, odnosno „Pravilnikom o propisnom korištenju dvorane radi održavanja konferencije za tisak Europskog parlamenta”, koji je Predsjedništvo Parlamenta usvojilo 22. listopada 2007.
Iz prethodno navedenog proizlazi da cilj Pravilnika o sjednicama klubova zastupnika – iako tim klubovima omogućava da na svoje sjednice pozivaju treće osobe – nije uređivanje mogućnosti korištenja dvorana da bi se tamo održavale konferencije za tisak, posebno kada je u pitanju organiziranje potonje na inicijativu pojedinog zastupnika.
To tumačenje potvrđuje činjenica da sam tužitelj nije podnio zahtjev za korištenje dvorane radi održavanja konferencije za tisak na temelju članka 4. stavka 2. Pravilnika o sjednicama klubova zastupnika jer je on taj zahtjev, bez posredovanja Koordinacijskog odjela za nezavisne zastupnike, neposredno uputio Odjelu za medije Parlamenta.
Stoga prigovor koji se temelji na članku 4. Pravilnika o sjednicama klubova zastupnika valja odbiti i bez potrebe za ispitivanjem, u okviru primjene te odredbe, može li se uskraćivanje Parlamenta opravdati nedostupnošću ili opasnošću od ometanja rada institucije ili je li to uskraćivanje bilo neproporcionalno.
U svakom slučaju, iako bi se prigovor koji se temelji na neproporcionalnosti uskraćivanja mogućnosti tužitelju da za organizaciju konferencije za tisak koristi dvoranu, suprotno onomu što je utvrđeno u prethodnoj točki 50., morao tumačiti na način da je različit od tužbenoga razloga koji se temelji na članku 4. Pravilnika o sjednicama klubova zastupnika, taj prigovor ipak treba odbiti.
Parlament je naime u dopisu službe za medije opravdao uskraćivanje mogućnosti tužitelju da za konferenciju za tisak koristi dvoranu posebno s obzirom na opasnost da prisutnost A. Petrova i F. Birjukova ometa aktivnosti institucije. Međutim, tužitelj osporava takvu opasnost a da za to nije iznio uvjerljiv argument. U tom pogledu, okolnost da je u prošlosti već organizirao konferencije za tisak i radne sastanke nije relevantna s obzirom na to da ne tvrdi da su na tim manifestacijama, uz odobrenje Parlamenta, sudjelovali: gosti iz Rusije te da su se te manifestacije odvile u okolnostima usporedivima s okolnostima konkretnog slučaja. Pored toga, iz točaka 119. do 122. ove presude proizlazi da Parlament u ovom slučaju nije povrijedio načelo proporcionalnosti.
3.
Tužbeni razlozi koji su usmjereni samo protiv uskraćivanja gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta
a)
Tužbeni razlog koji upućuje na tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 4. Pravilnika o sjednicama klubova zastupnika
Tužitelj tvrdi da uskraćivanje gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta „nije u skladu s primarnim pravom” zbog razloga koji su već navedeni u vezi s uskraćivanjem mogućnosti korištenja konferencijske dvorane.
Parlament osporava dopuštenost tog prigovora jer tužitelj ne pojašnjava u čemu se sastoji ta povreda.
Iz teksta tužbe proizlazi da tvrdnju tužitelja treba razumjeti u smislu da bi argumenti u vezi s uskraćivanjem korištenja konferencijske dvorane, koji se temelje na povredi članka 4. Pravilnika o sjednicama klubova zastupnika i, po potrebi, neproporcionalnosti te mjere, također bili relevantni u vezi s uskraćivanjem gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta.
Taj prigovor, čak i da je dopušten, treba odbiti zbog razloga gore navedenih u točkama 55. do 63.
Odbijanje prigovora koji se temelji na članku 4. Pravilnika o sjednicama klubova zastupnika nameće se tim više u ovom slučaju jer tužitelju, čak i da je ta odredba primjenjiva, nije bilo uskraćeno korištenje dvorana Parlamenta radi održavanja radnog sastanka kao takvo nego je ovdje riječ samo o pristupu prostoru Parlamenta gostima iz Rusije.
b)
Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 21. Povelje jer bi uskraćivanje gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta predstavljala diskriminaciju na osnovi etničkog podrijetla ili njihova državljanstva
Tužitelj tvrdi da gosti iz Rusije ne predstavljaju nikakvu opasnost za nesmetano obavljanje rada Parlamenta ili njegovu sigurnost. Uskraćivanje pristupa prostoru institucije bez objektivnog razloga predstavljala bi diskriminaciju na osnovi njihova državljanstva ili etničkog podrijetla čime se krši članak 21. Povelje. Nadalje, čak i kada bi određeni ruski državljani doista predstavljali opasnost za pravilno funkcioniranje Parlamenta, bilo bi dovoljno ograničiti pristupim tim osobama.
Parlament tvrdi da se tužitelj ne može pozivati na povredu zabrane diskriminacije na osnovi etničkog podrijetla ili državljanstva čije su žrtve bile treće osobe, njegovi gosti iz Rusije, te da u svakom slučaju smatra da je tužbeni razlog neosnovan.
1)
Dopuštenost tužbenog razloga
Iz sudske prakse proizlazi da tužitelj nije ovlašten postupati u interesu zakonitosti ili institucija, a u prilog tužbi za poništenje može istaknuti samo prigovore koji se posebno odnose na njega (presuda od 30. lipnja 1983., Schloh/Vijeće,
85/82
,
EU:C:1983:179
, t.
14.
). Međutim, taj se zahtjev ne može shvatiti na način da sud Unije priznaje dopuštenost prigovora samo pod uvjetom da je povezan s osobnom situacijom tužitelja. Prigovori tužitelja su zapravo dopušteni ako se na njima može temeljiti neko poništenje koje bi tužitelju moglo ići u korist (vidjeti presudu od 11. srpnja 2007., Wils/Parlament,
F‑105/05
,
EU:F:2007:128
, t.
38.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, u ovom slučaju navodna diskriminacija gostiju iz Rusije na osnovi njihova državljanstva ili etničkog podrijetla mogla je također štetiti tužitelju jer im je on uputio poziv te s njima nije mogao u prostorijama Parlamenta održati radni sastanak koji je organizirao.
Također, tužitelj u okolnostima ovog slučaja kao organizator sastanka u prostorijama Parlamenta, na kojem gosti iz Rusije nisu mogli sudjelovati, ima interes istaknuti prigovor koji se temelji na diskriminaciji potonjih na osnovi državljanstva ili etničkog podrijetla.
2)
Osnovanost tužbenog razloga
U skladu s člankom 21. stavkom 1. Povelje, zabranjuje se svaka diskriminacija na bilo kojoj osnovi kao što je etničko podrijetlo. Prema stavku 2. istoga članka, unutar područja primjene Ugovorâ i ne dovodeći u pitanje bilo koju njihovu posebnu odredbu, također je zabranjena svaka diskriminacija na temelju državljanstva.
Budući da tužitelj jasno ne razlikuje dvije vrste diskriminacija na koje se poziva, valja podsjetiti da, kada tekst opće primjene koristi dva različita pojma, razlozi dosljednosti i pravne sigurnosti protive se tomu da se tim pojmovima pripiše isti opseg. Isto se
a fortiori
primjenjuje kada ti pojmovi imaju različit smisao u govornom jeziku (presude od 25. rujna 2013., Marques/Komisija,
F‑158/12
,
EU:F:2013:135
, t.
28.
, i od 14. svibnja 2014., Cocco/Komisija,
F‑17/13
,
EU:F:2014:92
, t.
33.
).
Stoga, ako je državljanstvo pravna i politička veza koja postoji između pojedinca i suverene države, pojam etničkog podrijetla proizlazi iz ideje da se društvene skupine identificiraju osobito zajednicom nacionalnosti, religije, jezika, kulturalnog i tradicijskog podrijetla i životne sredine (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2015., CHEZ Razpredelenie Bulgaria,
C‑83/14
,
EU:C:2015:480
, t.
46.
).
Tužitelj u vezi sa zabranom diskriminacije na osnovi etničkog podrijetla ističe samo to da njegovi gosti iz Rusije imaju rusko državljanstvo i ne navodi da su oni pripadnici posebne etničke grupe.
A fortiori
, tužitelj ni na koji način nije utvrdio da je odluka o uskraćivanju gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta donesena zbog određene etničke pripadnosti.
Iz toga proizlazi da tužitelj nije dokazao da su ispunjeni uvjeti za primjenu članka 21. stavka 1. Povelje i stoga ne može tvrditi da su gosti iz Rusije bili diskriminirani zbog posebnog etničkog podrijetla.
Što se tiče zabrane diskriminacije s osnove državljanstva, valja podsjetiti da, u skladu s člankom 6. stavkom 1. trećim stavkom UEU‑a i člankom 52. stavkom 7. Povelje, objašnjenja koja se odnose na nju (
SL 2007., C 303, str. 17
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.) treba uzeti u obzir radi njezina tumačenja.
Prema objašnjenjima o primjeni Povelje, članak 21. stavak 2. Povelje „u skladu je s člankom 18. prvim stavkom [UFEU‑a] i mora se primijeniti u skladu s tim člankom”. Nadalje, na temelju članka 52. stavka 2. Povelje, prava koja ona priznaje i kojima se bave odredbe u ugovorima ostvaruju se u uvjetima i unutar granica koje potonji odrede. Iz navedenog proizlazi da članak 21. stavak 2. Povelje treba tumačiti tako da ima isti doseg primjene kao i članak 18. prvi stavak UFEU‑a.
U skladu s člankom 18. prvim stavkom UFEU‑a, „[u]nutar područja primjene Ugovorâ i ne dovodeći u pitanje bilo koju njegovu posebnu odredbu, zabranjena je svaka diskriminacija na temelju državljanstva”. Ta se odredba nalazi u drugom dijelu tog ugovora pod naslovom „Nediskriminacija i građanstvo unije”. Odnosi se na situacije koje ulaze u područje primjene prava Unije u kojima državljanin jedne države članice trpi diskriminirajuće postupanje u usporedbi s državljanima druge države članice samo na temelju svojega državljanstva. Taj se članak, prema tome, ne primjenjuje u slučaju eventualne razlike u postupanju između državljana država članica i državljana trećih država (vidjeti u tom smislu presude od 4. lipnja 2009., Vatsouras i Koupatantze,
C‑22/08 i C‑23/08
,
EU:C:2009:344
, t.
51.
i
52.
, i od 7. travnja 2011., Francesco Guarnieri & Cie,
C‑291/09
,
EU:C:2011:217
, t.
20.
).
Stoga se tužitelj, u pogledu gostiju iz Rusije, ne može pozivati na povredu članka 21. stavka 2. Povelje.
S obzirom na prethodno, treba odbiti tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 21. Povelje zato što je uskraćivanje gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta zahvaćena diskriminacijom na osnovi njihova etničkog podrijetla ili državljanstva. U svakom slučaju, što se tiče navodne nerazmjernosti te uskraćivanja koje nije razlikovalo goste iz Rusije prema opasnostima koje predstavljaju, upućuje se na točke 119. do 122. ove presude.
c)
Tužbeni razlog koji se temelji, s jedne strane, na povredi članka 21. stavka 1. Povelje, jer je uskraćivanje gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta zahvaćena diskriminacijom zbog njihova političkog mišljenja i, s druge strane, koji se temelji na povredi općeg načela jednakosti
Tužitelj u replici potvrđuje da uskraćivanje gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta predstavlja diskriminatorno postupanje zbog njihova političkog mišljenja. Također tvrdi da „naposljetku […] zabranu pristupa u svakom slučaju treba ocjenjivati s obzirom na opće načelo jednakosti”. Naime, zbog tog uskraćivanja, prema gostima iz Rusije je postupano drukčije nego li prema ostalim posjetiteljima i gostima Parlamenta.
Parlament osporava dopuštenost tih prigovora jer se radi o tužbenim zahtjevima na koje se poziva prvi put, i zakašnjelo, u replici. Usto, prigovor koji se temelji na povredi općeg načela jednakosti je dvosmislen i teško razumljiv.
Međutim, tužitelj tvrdi da je tek prilikom čitanja odgovora na tužbu, koji je podnesen u predmetu Petrov i dr./Parlament (T‑452/15), saznao za politički temelj diskriminacije čije su žrtve bili gosti iz Rusije.
U skladu s člankom 84. stavkom 1. Poslovnika, zabranjeno je iznošenje novih razloga tijekom postupka, osim ako se isti ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka. Međutim, tužbeni razlog koji predstavlja dopunu ranije navedenog tužbenog razloga u tužbi, izravno ili neizravno, i koji predstavlja usku vezu s tim tužbenim razlogom treba se proglasiti dopuštenim. Kako bi se mogao smatrati dopunom tužbenog razloga ili prethodno istaknutog prigovora, novi argument mora biti dovoljno usko povezan s tužbenim razlozima ili prigovorima koji su prvotno bili izloženi u tužbi, da bi ga se moglo smatrati posljedicom uobičajenog tijeka rasprave u okviru postupka pred sudom (vidjeti, u tom pogledu, presudu od 16. studenoga 2011., Groupe Gascogne/Komisija,
T‑72/06
, neobjavljenu,
EU:T:2011:671
, t.
23.
i
27.
).
Kao prvo, što se tiče zabrane svake diskriminacije na osnovi kao što je političko mišljenje, ta se uskraćivanje navodi u članku 21. stavku 1. Povelje na koju se tužitelj pozvao u tužbi u okviru tužbenog razloga koji se temelji na „povredi Ugovorâ”. Međutim, tužitelj je u toj tužbi ograničio svoju argumentaciju na temelju te odredbe na navodnu povredu zabrane svake diskriminacije na osnovi etničkog podrijetla. Osim toga, oslonio se na diskriminaciju na osnovi državljanstva pozivajući se na članak 21. stavak 2. Povelje. Ni u jednom trenutku nije istaknuo, u aktu kojim se pokreće postupak, povredu zabrane diskriminacije gostiju iz Rusije na osnovi njihova političkog mišljenja.
Činjenica da se tužitelj u tužbi nije pozvao na takvu diskriminaciju u ovom slučaju ima posebno značenje. Naime, uskraćivanje gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta ne može se promatrati izvan svojeg konteksta. Naime, iz spisa je razvidno da je tužitelj prilikom podnošenja tužbe raspolagao dopisom službe za medije kojim mu je Parlament uskratio mogućnost korištenja opreme koja je potrebna za konferenciju za tisak koja je također bila predviđena za 16. lipnja 2015. To se uskraćivanje temelji na dvama razlozima. Kao prvo, dopisom službe za medije podsjeća se na ograničenja pristupa koja je institucija uvela, s jedne strane, ruskim diplomatima, i, s druge strane, ruskim političarima, odnosno točnije članovima Gosudarstvennaya Duma Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii (Državna Duma Savezne skupštine Ruske Federacije) i Soviet Federatsii Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii (Vijeće Federacije i Savezna skupština Ruske Federacije), kao što proizlazi iz odgovora Parlamenta na mjere upravljanja postupkom u točki 13. ove presude. Kao drugo, u istom dopisu navodi se opasnost da će prisutnost A. Petrova i F. Birjukova ometati rad institucije. Štoviše, cilj spornog uskraćivanja bila je zabrana gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta, političkom tijelu, kako bi sudjelovali, na poziv tužitelja koji je djelovao u svojstvu zastupnika, na sastanku o političkoj temi, odnosno „europskoj suradnji”. Osim toga, A. Petrov i F. Birjukov nositelji su važnih dužnosti u okviru političke stranke Rodina a A. Sotničenko je predstavljen kao sveučilišni profesor međunarodnih odnosa. K tomu, predmetni sastanak zamišljen je kao nastavak političkog foruma, odnosno „Ruskog nacionalnog foruma” na kojem su sudjelovale tri prethodno navedene osobe i u odnosu na koji je Parlament u rezoluciji od 10. lipnja 2015. zauzeo kritičko stajalište. Konačno, tijekom rasprave, tužitelj je potvrdio da je cilj manifestacija od 16. lipnja 2015., na koje je pozvao dotične osobe, bio taj da im se omogući da iznesu svoje političko mišljenje o „europskoj suradnji” kako bi mogli, s jedne strane, pristupiti problematici foruma pod nazivom „Ruski nacionalni forum” iz novog ugla suprotnog onomu iz rezolucije od 10. lipnja 2015. te, s druge strane, nastaviti s radom koji su započeli na tim susretima. U tim okolnostima, tužitelj upoznat s političkim zbivanjima i uobičajeno savjestan morao je paziti na politički kontekst u kojem se nalazi pobijana odluka.
Nadalje, tužitelj se s postupovnog stajališta ne može pozivati na činjenicu da je za politički temelj diskriminacije, čije su žrtve bili gosti iz Rusije, saznao tek prilikom čitanja odgovora na tužbu koji je podnesen u predmetu Petrov i dr./Parlament (T‑452/15).
U tom pogledu, valja podsjetiti da svaki postupak pokrenut pred Općim sudom ima svoj vlastiti spis koji sadržava, među ostalim, priloge i postupovne akte koje su stranke podnijele u dotičnom predmetu i da je svaki od tih spisa u cijelosti samostalan. To prikazuje točka 25. Praktičnih pravila za provedbu Poslovnika prema kojoj „[P]ostupovni akt i njegovi prilozi podneseni u okviru jednog predmeta te uloženi u spis tog predmeta ne mogu se uzeti u obzir za potrebe drugog predmeta” (vidjeti, po analogiji, rješenje od 15. listopada 2009., Hangzhou Duralamp Electronics/Vijeće,
T‑459/07
,
EU:T:2009:403
, t.
12.
, i presudu od 18. studenoga 2015., Einhell Germany i dr./Komisija,
T‑73/12
,
EU:T:2015:865
, t.
36.
).
Točno je da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da su stranke u određenom postupku, osim u iznimnim slučajevima u kojima bi otkrivanje dokumenta moglo naštetiti dobrom sudovanju, slobodne otkriti svoje vlastite podneske trećim stranama. U istom smislu, stranka u određenom postupku mogla bi se pod istim uvjetom suglasiti s time da podnesak, koji je ona podnijela u okviru tog postupka, druga stranka u tom postupku koristi u okviru drugog postupka (rješenje od 15. listopada 2009., Hangzhou Duralamp Electronics/Vijeće,
T‑459/07
,
EU:T:2009:403
, t.
14.
, i presuda od 18. studenoga 2015., Einhell Germany i dr./Komisija,
T‑73/12
,
EU:T:2015:865
, t.
38.
).
Međutim, u ovom slučaju nije utvrđeno da je u okviru ovog predmeta tužitelj zatražio od Parlamenta dopuštenje za korištenje odgovora na tužbu koji je potonji podnio u predmetu T‑452/15.
Također, treba zaključiti da pozivanje, u replici, na povredu zabrane diskriminacije na osnovi političkog mišljenja gostiju iz Rusije nije proširenje tužbenog razloga koji je naveden u tužbi koje je posljedica uobičajenog tijeka rasprave u okviru postupka pred sudom, već je novi tužbeni razlog. Posljedično, taj tužbeni razlog treba smatrati nedopuštenim s obzirom na to da se ne temelji na pravnim i činjeničnim elementima koji su istaknuti tijekom postupka.
Kao drugo, što se tiče argumenta, također iznesenog u replici, koji se temelji na povredi općeg načela jednakosti, Parlament smatra da je on teško razumljiv jer dovodi u pitanje postupanje s „tužiteljima” u usporedbi s postupanjem prema ostalim posjetiteljima i gostima Parlamenta iako tužitelj kao parlamentarni zastupnik nije u situaciji koja je usporediva s njihovom. Međutim, to pozivanje na „tužitelje” očita je pogreška u pisanju. Dopisi su Parlamenta u nastavku pravilni.
Osim toga, što se tiče navodno zakašnjelog argumenta koji se temelji na povredi općeg načela jednakosti, treba primijetiti da, u okviru tužbenog razloga koji se odnosi na zlouporabu ovlasti, tužitelj u tužbi osobito navodi da su pobijane odluke „bile potpuno arbitrarne i dijametralno suprotne zabrani diskriminacije primarnog prava”. Međutim, taj navod upućuje na „prethodno iznesene razloge” odnosno na zbivanja koja se odnose na navodnu diskriminaciju na osnovi državljanstva ili etničkog podrijetla gostiju iz Rusije. Niti u jednom trenutku tužitelj se nije, prilikom podnošenja tužbe, pozvao na, kao takvu, povredu općeg načela jednakosti s obzirom na postupanje prema svim ostalim posjetiteljima i gostima Parlamenta.
Prema tome, iako je tužitelj htio u replici proširiti opseg tužbenog razloga koji se temelji na zabrani svake diskriminacije na osnovi državljanstva ili etničkog podrijetla gostiju iz Rusije pozivajući se na općeniti način na opće načelo jednakosti u pogledu postupanja s drugim posjetiteljima i gostima Parlamenta, tužbeni razlog koji se odnosi na povredu navedenog načela treba smatrati novim tužbenim razlogom koji nije posljedica uobičajenog tijeka rasprave pred sudom. U toj mjeri, i s obzirom na to da se ne temelji na pravnim i činjeničnim elementima koji su otkriveni tijekom postupka, taj tužbeni razlog treba također smatrati nedopuštenim.
Valja dodati da je članak 21. Povelje, koji služi kao osnova tužbenom razlogu koji se temelji na zabrani diskriminacije na osnovi državljanstva ili etničkog podrijetla, poseban izričaj načela jednakog postupanja (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2015., Léger,
C‑528/13
,
EU:C:2015:288
, t.
48.
) i da su to načelo i uskraćivanje svake diskriminacije izraz istog općeg pravnog načela koje zabranjuje da se, s jedne strane, u sličnim situacijama različito postupa te da se, s druge strane, u različitim situacijama jednako postupa, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (presuda od 27. siječnja 2005., Europe Chemi‑Con (Njemačka)/Vijeće,
C‑422/02 P
,
EU:C:2005:56
, t.
33.
).
Također, budući da, s obzirom na tu sudsku praksu, pozivanje na opće načelo jednakosti u replici treba smatrati izrazom tužbenog razloga koji se odnosi na zabranu svake diskriminacije na osnovi državljanstva ili etničkog podrijetla pod drugom terminologijom, predmetni prigovor treba odbiti kao neosnovan, iz razloga koji su već izneseni u točkama 74. i dalje ove presude.
U svakom slučaju, tužbeni razlog – koji se, s jedne strane, temelji na povredi članka 21. stavka 1. Povelje jer je uskraćivanje gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta zahvaćena diskriminacijom zbog njihova političkog mišljenja i, s druge strane, povredi općeg načela jednakosti – neosnovan je s obzirom na to da iz točaka 108. do 122. u nastavku proizlazi da se dvije pobijane odluke temelje na objektivnom i razumnom razlogu, koji se odnosi na legitimno prihvatljiv cilj i proporcionalan je cilju koji se želi postići.
4.
Tužbeni razlog koji je usmjeren protiv dviju pobijanih odluka te se temelji na zlouporabi ovlasti
Tužitelj tvrdi da su pobijane odluke zahvaćene zlouporabom ovlasti, što Parlament osporava.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, pojam zloporabe ovlasti ima točno određen opseg koji se sastoji u uporabi ovlasti upravnih tijela u svrhu različitu od one koja im je određena. Zloporaba ovlasti u odnosu na neku odluku postoji samo ako je na temelju objektivnih, relevantnih i sukladnih dokaza razvidno da je donesena radi ostvarenja ciljeva različitih od navedenih. U tom pogledu, nije dovoljno pozvati se na određene činjenice u prilog svojim navodima, valja podnijeti dokaze koji su dovoljno precizni, objektivni i sukladni na način da potvrđuju njihovu točnost ili barem njihovu vjerojatnost. Izostane li to, materijalna točnost tvrdnji dotične institucije ne može biti dovedena u pitanje. Stoga se opća ocjena indicija o zloporabi ovlasti ne može zasnivati na pukim tvrdnjama ili indicijama koje su nedovoljno precizne, neobjektivne ili irelevantne (vidjeti rešenje od 19. prosinca 2013., da Silva Tenreiro/Komisija,
T‑32/13 P
,
EU:T:2013:721
, t.
31.
do
33.
i navedena sudska praksa).
Kao prvo, tužitelj tvrdi da pobijane odluke „iz prethodno iznesenih razloga” predstavljaju zlouporabu ovlasti jer su „potpuno arbitrarne i dijametralno suprotne zabrani diskriminacije”.
Međutim, budući da se tužitelj oslanja na navodne nezakonitosti iznesene u tužbenim razlozima koji se temelje na „povredi Ugovorâ”, treba podsjetiti da se, s obzirom na to da su ti razlozi već odbijeni u ovoj presudi, to upućivanje ne može prihvatiti.
Kao drugo, tužitelj priznaje da sigurnost i dobro funkcioniranje Parlamenta predstavljaju legitimno prihvatljive ciljeve koji mogu opravdati pobijane odluke. Međutim osporava da su to bili ciljevi kojima su pobijane odluke stvarno težile.
Tužitelj tvrdi, naime, da gosti iz Rusije nisu predstavljali opasnost za sigurnost i pravilno funkcioniranje Parlamenta. Iako se radi o mjestu političke rasprave, cilj uskraćivanja njihova pristupa Parlamentu bio je da ih se zadrži podalje zbog njihovih političkih uvjerenja i stranačke pripadnosti koja nije prihvatljiva većini zastupnika.
Treba primijetiti da tim argumentom tužitelj namjerava izvesti dokaz zlouporabe ovlasti iz netočnosti razloga koji opravdavaju pobijanu odluku.
U tom pogledu, treba istaknuti da iz točke 89. ove presude proizlazi da su, iako gosti koje je tužitelj pozvao iz Rusije nisu bili članovi Državne Dume Savezne skupštine Ruske Federacije ili Vijeća Federacije Savezne skupštine Ruske Federacije, pobijane odluke bile obrazložene činjenicom da bi njihova prisutnost u Parlamentu mogla narušiti red i sigurnost institucije kao i njezino pravilno funkcioniranje u općem kontekstu okolnosti koje su dovele do navedenih ograničenja pristupa.
Preciznije, Parlament ističe, s obzirom na rezoluciju od 10. lipnja 2015., posebni kontekst političkih odnosa između Ruske federacije i Unije u trenutku nastanka činjenica. Tako se referirao i na situaciju u Ukrajini te na to da je Ruska Federacija objavila crnu listu s imenima sadašnjih i bivših zastupnika Parlamenta i dužnosnika Unije koja ju je navela na ograničavanje pristupa ruskim političarima i diplomatima njegovoj infrastrukturi.
S obzirom na posebni kontekst koji je u to vrijeme obilježavao političke odnose između Ruske Federacije i Unije, s jedne strane, u pogledu intenziviranja, prema Parlamentu, odnosa između europskih stranaka koje se kvalificiraju kao populističke i ruskih snaga opisanih kao nacionalističkih, s druge strane, Parlament je istaknuo da su A. Petrov, F. Birjukov i A. Sotničenko sudjelovali u forumu pod nazivom „Ruski nacionalni forum” koji je skupština strogo osudila. Parlament je također istaknuo da su A. Petrov i F. Birjukov bili aktivni članovi ruske stranke koju se smatra nacionalističkom. Dodao je i da su A. Petrov, F. Birjukov i A. Sotničenko bili u konačnici protagonisti pozvani da, s jedne strane, u okviru institucije iznesu stav koji je različit od onoga iz Rezolucije od 10. lipnja 2015. o forumu pod nazivom „Ruski nacionalni forum” i, s druge strane, da nastave poslove koje su započeli tijekom toga foruma, što su tužitelji i potvrdili tijekom rasprave (vidjeti točku 89. ove presude).
Tužitelj međutim primjećuje da se „pravo gospodara kuće” predsjednika Parlamenta, na koje se Parlament poziva, ne može koristiti da bi se spriječilo sastanke čija je tema protivna većini jer su parlamenti upravo mjesta političkih rasprava.
Međutim, članak 22. Poslovnika Parlamenta povjerava predsjedniku institucije ovlast koja je potrebna za opću sigurnost u zgradama Parlamenta kako bi spriječio i prekinuo svaku smetnju dobrom odvijanju parlamentarnih aktivnosti kao i radi zaštite dostojanstva institucije. Štoviše, Parlament s razlogom tvrdi da u svojim prostorima ne mora promovirati političke aktivnosti stranaka iz trećih zemalja. Prema tome, Parlament nije obvezan primiti članove ili simpatizere takve političke stranke kako bi oni mogli izraziti svoje stavove u njegovu prostoru. Općenitije, iz članka 14. UEU‑a proizlazi da je pravo sudjelovati u izvršavanju zakonodavne i proračunske funkcije te funkcije političkog nadzora i savjetovanja u okviru Parlamenta rezervirano za predstavnike državljana Unije koji su izabrani slobodnim i tajnim glasovanjem na općim neposrednim izborima, dok posebne odredbe, kao što su članak 15. stavak 6. točka (d) UEU‑a i članak 230. stavak 1. UFEU‑a, na specifičan način, jamče prava predsjednika Europskog vijeća i Europske komisije da ih se u Parlamentu sasluša.
Štoviše, iako članak 115. Poslovnika Parlamenta propisuje da su rasprave javne i da su sjednice odbora u pravilu otvorene za javnost, članak 157. navedenog poslovnika precizira da posjetitelji kojima je dopušten pristup galerijama moraju sjediti u tišini. Također, struktura Ugovorâ i akata usvojenih za njihovu provedbu kao i potreba jamčenja slobodnog izvršavanja ovlasti povjerenih Parlamentu imaju za posljedicu da on nije mjesto gdje bi cjelokupna javnost imala u potpunosti pravo izražavati svoje stavove.
Tužitelj također ističe da su iskaznice za pristup bile izdane za njegove goste iz Rusije, zbog čega je on vjerovao da se, u izostanku konferencije za tisak, radni sastanak mogao održati u prostorijama institucije uz njihovo sudjelovanje. Izdavanje tih iskaznica dokazuje da tužitelji nisu predstavljali posebnu opasnost, dok promjena stava Parlamenta pokazuje zlostavljajuću narav pobijanih odluka i nepotrebno kompliciranje njegova zastupničkog rada.
Međutim, iako je točno da je Parlament potvrdio primitak zahtjeva za akreditacijama za radni sastanak dopisom Glavne uprave za sigurnost od 9. lipnja 2015. i da je taj dopis sadržavao referentni broj koji je omogućavao preuzimanje iskaznica namijenjenih gostima koje je tužitelj pozvao iz Rusije, treba podsjetiti da je taj dopis uputila Glavna uprava za sigurnost, dok se odluka kojom se gostima iz Rusije uskraćuje pristup prostoru temelji na političkom kontekstu koji prelazi ovlasti administrativnih službi Parlamenta i donosi je samo politička razina institucije. Štoviše, dopis Glavne uprave za sigurnost od 9. lipnja 2015. sadržava prilog u kojem se navodi da organizator događaja nije izuzet od uobičajenog postupka autorizacije koji je na snazi u instituciji. Stoga, očito proturječje koje proizlazi iz izdavanja referentnog broja koji omogućuje preuzimanje iskaznica za pristup i uskraćivanje da se gostima iz Rusije dopusti da konačno uđu u Parlament objašnjavaju različite uloge administrativnih službi i političkih razina. Posljedično, ne može se tvrditi da je Parlament, u čistom duhu zlostavljanja, stvorio uvjerenje da će se sporni sastanak održati u njegovim prostorijama.
Uzimajući u obzir prethodno navedeno, s obzirom na to da donošenje mjera, kao što je odbijanje ulaska u Parlament osobama kako bi se spriječilo svaku smetnju u radu, pretpostavlja procjenu buduće opasnosti na temelju raspoloživih podataka nužno znači marginu neizvjesnosti, nije razvidno da cilj osiguravanja sigurnosti i dobrog funkcioniranja Parlamenta nije bio u razumnoj vezi s razlozima koje je Parlament naveo.
Konačno, tužitelj tvrdi da pronalazi naznaku zlouporabe ovlasti u činjenici da se uskraćivanjem pristupa Parlamentu, u svakom slučaju, prekoračuje ono što je nužno. On tako primjećuje da predsjednik Parlamenta ima na raspolaganju službu sigurnosti koja može onemogućiti sve oblike provokacija. Štoviše, činjenica da se uskraćivanje pristupa Parlamentu odnosila na sve goste iz Rusije, iako su prema dopisu službe za medije samo A. Petrov, F. Birjukov predstavljali opasnost za sigurnost i pravilno funkcioniranje institucije, dokazuje da to uskraćivanje predstavlja određenu vrstu „kolektivne sankcije”.
Međutim, treba podsjetiti da tužitelj nije dokazao, a niti tvrdio, da sve osobe imaju bezuvjetan pristup infrastrukturi Parlamenta u svrhu političke promidžbe ili kako bi raspravljali o političkoj orijentaciji skupštine. Naprotiv, kao što je izloženo u točki 112. ove presude, Parlament je iznio, a da to nitko nije osporio, da pravo Unije ne daje javnosti u potpunosti mogućnost pristupa njegovu prostoru i korištenja istog kako bi izrazili svoja mišljenja.
U tim okolnostima, činjenica da je predsjednik Parlamenta spriječio goste iz Rusije da uđu u prostorije institucije kako bi izrazili svoje stavove prilikom političkog sastanka umjesto da se oslanja na sposobnost službi sigurnosti ne može se u međunarodnom kontekstu na koji se podsjeća u točkama 109. i 110. ove presude smatrati naznakom zlouporabe ovlasti. Tim više jer je Parlament potvrdio, tijekom rasprave da je, s obzirom na to da je pobijana odluka bila povezana s predmetnim kontekstom, ona bila samo privremene naravi.
Tužitelj se nadalje ne može pozivati na to da je uskraćivanje pristupa donesena protiv „cijele skupine ruskih posjetitelja”, odnosno i protiv E. N. i P. E., kako bi dokazali da ona u stvarnosti predstavlja kolektivnu i neproporcionalnu sankciju. Naime, uskraćivanje pristupa Parlamentu tim dvjema osobama objašnjena je činjenicom da se radi o pratnji, odnosno o supruzi F. Birjukova i prevoditeljici, kao što to proizlazi iz diskusije na raspravi.
Konačno, tužitelj također uzaludno osporava kolektivnu narav uskraćivanja gostima iz Rusije da pristupe prostoru Parlamenta temeljeći svoje tvrdnje na činjenici da, iz dopisa službe za medije
a contrario
proizlazi da za sam Parlament A. Sotničenko ne predstavlja posebnu opasnost.
Ne može se međutim izvesti argument iz okolnosti da je, u dopisu službe za medije kojom se tužitelju uskraćuje korištenje dvorane za organiziranje konferencije za tisak, Parlament smatrao da prisutnost A. Petrova i F. Birjukova predstavlja opasnost za pravilno funkcioniranje institucije, pri čemu nije naveo A. Sotničenka. Naime, iz dopisa koji je 3. lipnja 2015. službi za medije Parlamenta povodom organizacije te konferencije uputio asistent tužitelja proizlazi da dotični nije ni trebao sudjelovati na njoj.
Osim toga, Parlament je iznio da je A. Sotničenko sudjelovao na forumu pod nazivom „Ruski nacionalni forum” kao A. Petrov i F. Birjukov, što nije osporeno, i da to sudjelovanje opravdava uskraćivanje pristupa prostoru institucije radi sudjelovanja na radnom sastanku u kontekstu opisanom u točkama 109. i 110. ove presude.
Iz prethodno navedenog proizlazi da tužitelj nije pružio dovoljno precizne, objektivne i podudarne dokaze koji bi naveli na mišljenje da sigurnost i pravilno funkcioniranje Parlamenta nisu bili cilj kojem je njegov predsjednik stvarno težio kada je donio pobijane odluke. Također je potrebno odbiti tužbeni razlog koji se odnosi na zlouporabu ovlasti.
Budući da niti jedan tužbeni razlog nije osnovan, tužbu je potrebno odbiti u cijelosti.
IV.
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da tužitelj nije uspio u postupku, a Parlament je postavio odgovarajući zahtjev, tužitelju valja naložiti snošenje svih troškova, uključujući troškove postupka pred Sudom.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (četvrto vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Udi Voigtu nalaže se snošenje, osim vlastitih, i troškova Europskog parlamenta, uključujući troškove postupka pred Sudom.

Kanninen
Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín
Reine
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 20. studenoga 2017.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački