CELEX: 62016CJ0005
Prasība atcelt tiesību aktu
Lēmums (ES) 2015/1814
Juridiskā pamata noteikšana
Tiesību akta seku ņemšana vērā
Neesamība
LESD 192. panta 1. punkts
LESD 192. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts
Pasākumi, kas būtiski ietekmē dalībvalsts izvēli saistībā ar dažādiem enerģijas avotiem un energoapgādes vispārējo struktūru
Lojālas sadarbības princips
LES 15. pants
Eiropadomes kompetence
Tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi
Samērīguma princips
Ietekmes novērtējums

Prasības pieteikumā Polijas Republika lūdz Tiesu atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmumu (ES) 2015/1814 (2015. gada 6. oktobris) par Savienības siltumnīcefekta gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas tirgus stabilitātes rezerves izveidi un darbību un ar ko groza Direktīvu 2003/87/EK (
OV 2015, L 264, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Direktīva 2003/87
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/87/EK (2003. gada 13. oktobris), ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (
OV 2003, L 275, 32. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/29/EK (2009. gada 23. aprīlis) (
OV 2009, L 140, 63. lpp.
), (turpmāk tekstā – “Direktīva 2003/87”) tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 175. panta 1. punktu (tagad – LESD 192. panta 1. punkts).
Ar Direktīvu 2003/87 tika ieviesta sistēma siltumnīcefekta gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Eiropas Savienībā (turpmāk tekstā – “EKTS”).
EKTS kopš 2005. gada 1. janvāra darbojas visās Eiropas Ekonomikas zonas valstīs un aptver aptuveni 45 % no siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijām. Saskaņā ar šīs direktīvas 13. panta 1. punktu pašlaik spēkā esošais trešais tirdzniecības periods ilgst 8 gadus, t.i., no 2013. līdz 2020. gadam (turpmāk tekstā – “trešais tirdzniecības periods”).
Direktīvas 2003/87 preambulas 5. un 22. apsvērumā ir noteikts:
“(5)
Kopiena un dalībvalstis ir vienojušās par šo saistību izpildi, lai kopīgi samazinātu Kioto protokolā noteiktās antropogēnās siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas saskaņā ar [Padomes] Lēmumu 2002/358/EK [(2002. gada 25. aprīlis) par ANO vispārējai konvencijai par klimata pārmaiņām pievienotā Kioto Protokola apstiprināšanu Eiropas Kopienas vārdā un no tā izrietošo saistību kopīgu izpildi (
OV 2002, L 130, 1. lpp.
)]. Šīs direktīvas mērķis ir palīdzēt pilnīgāk izpildīt Eiropas Kopienas un dalībvalstu saistības, izmantojot efektīvu Eiropas siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju kvotu tirgu, pēc iespējas mazāk traucējot ekonomisko attīstību un nodarbinātību.
[..]
(22)
Šī direktīva ir saderīga ar ANO Vispārējo konvenciju par klimata pārmaiņām un Kioto protokolu. Tā būtu jāpārskata, ņemot vērā attiecīgās izmaiņas un pieredzi tās īstenošanā, kā arī sasniegto progresu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas monitoringa jomā.”
Šīs direktīvas 1. pantā “Priekšmets” ir noteikts:
“Ar šo direktīvu izveido sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā [..], lai veicinātu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanos rentablā un ekonomiski efektīvā veidā.
Tāpat šī direktīva paredz, ka vēl vairāk jāsamazina siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas, lai sekmētu emisiju samazināšanu tādā mērā, kā no zinātnes viedokļa ir vajadzīgs, lai novērstu bīstamas klimata pārmaiņas.
Šajā direktīvā ir paredzēti arī noteikumi, kuros paredzēts, kā novērtēt un īstenot stingrāku Kopienas mērķi par emisiju samazināšanu virs 20 %, un kurus piemēro pēc tam, kad Kopiena ir apstiprinājusi starptautisku vienošanos par klimata pārmaiņām, kuras īstenošanas rezultātā siltumnīcas efektu izraisošu gāzu emisiju samazinājums būtu lielāks par 9. pantā noteikto, kā to atspoguļo Eiropadomes 2007. gada marta sanāksmē pieņemtās 30 % saistības.”
Minētās direktīvas 9. panta “Kopienas kvotu kopapjoms” 1. punktā ir paredzēts:
Ik gadus piešķirto Kopienas kvotu kopapjoms, sākot ar 2013. gadu, lineāri samazinās, par aprēķina atskaites punktu ņemot 2008.–2012. gada perioda vidu. Apjomu samazina, piemērojot lineāru koeficientu 1,74 %, salīdzinot ar to gada vidējo kvotu kopapjomu, kuras dalībvalstis piešķīrušas saskaņā ar Komisijas lēmumiem par emisiju kvotu valsts sadales plāniem laikposmā no 2008. gada līdz 2012. gadam.
[..]”
Šīs pašas direktīvas 29. pantā ir noteikts:
“Ja, pamatojoties uz 10. panta 5. punktā minētajiem regulārajiem ziņojumiem par oglekļa tirgu, Komisijai ir pierādījumi, ka oglekļa tirgus nedarbojas pienācīgi, tā iesniedz ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei. Ziņojumam vajadzības gadījumā var pievienot priekšlikumus nolūkā palielināt oglekļa tirgus pārredzamību un ierosināt pasākumus, lai uzlabotu tā darbību.”
Direktīva 2009/29
Direktīvas 2009/29 preambulas 3.–5. apsvērumā ir noteikts:
“(3)
Eiropadomes 2007. gada marta Briseles sanāksmē ir pausta nelokāma apņemšanās līdz 2020. gadam siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas Kopienā samazināt vismaz par 20 %, salīdzinot ar 1990. gada līmeni, vai pat par 30 %, ja citas attīstītās valstis apņemas īstenot līdzvērtīgus emisiju samazinājumus, bet ekonomiski spēcīgākās jaunattīstības valstis apņemas emisijas samazināt proporcionāli to saistībām un iespējām. Līdz 2050. gadam siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas pasaulē jāsamazina vismaz par 50 %, salīdzinot ar 1990. gada līmeni. Visām ekonomikas nozarēm, tostarp starptautisko jūras pārvadājumu un aviācijas nozarei, būtu jāsniedz pienācīgs ieguldījums, lai panāktu šos emisiju samazinājumus. [..]
(4)
Eiropas Parlaments 2008. gada 31. janvāra Rezolūcijā par Bali konferences par klimata pārmaiņām rezultātiem (COP 13 un COP/MOP 3) [(
OV 2009, C 68 E, 13. lpp.
)] atgādināja savu nostāju, ka rūpnieciski attīstītajām valstīm būtu jāapņemas līdz 2020. gadam samazināt savas siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas vismaz par 30 % un līdz 2050. gadam – vismaz par 60 līdz 80 % salīdzinājumā ar 1990. gada līmeņiem. Ņemot vērā, ka tas gaida pozitīvu iznākumu COP 15 sarunām, kas 2009. gadā notiks Kopenhāgenā, Eiropas Savienībai vajadzētu sagatavot stingrākus emisiju samazināšanas mērķus 2020. gadam un turpmākajam laikposmam, kā arī jācenšas nodrošināt, ka pēc 2013. gada Kopienas sistēma vajadzības gadījumā ļauj pieņemt stingrākus emisiju ierobežojumus, kas būtu daļa no Eiropas Savienības ieguldījuma, tiecoties panākt jaunu starptautisku vienošanos par klimata pārmaiņām [..].
(5)
Lai sekmētu šo ilgtermiņa mērķu sasniegšanu, ir lietderīgi nospraust prognozējamu kursu to emisiju samazināšanai, ko rada Kopienas sistēmā iekļautās iekārtas. Lai izmaksu ziņā lietderīgi īstenotu Kopienas apņemšanos siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas samazināt par vismaz 20 %, salīdzinot ar 1990. gada līmeni, būtu jāpanāk, ka šādām iekārtām piešķirto emisiju kvotu apjoms 2020. gadā ir par 21 % zemāks nekā šo iekārtu emisiju līmenis 2005. gadā.”
Regula (ES) Nr. 176/2014
Saskaņā ar Komisijas Regulas (ES) Nr. 176/2014 (2014. gada 25. februāris), ar ko groza Regulu (ES) Nr. 1031/2010, jo īpaši, lai noteiktu siltumnīcefekta gāzu emisijas kvotu apjomus, kuri izsolāmi 2013.–2020. gadā (
OV 2014, L 56, 11. lpp.
), preambulas 3. apsvērumu:
“Ir jāņem vērā ārkārtējas izmaiņas faktoros, kas nosaka līdzsvaru starp kvotu pieprasījumu un piedāvājumu, it sevišķi ekonomikas lejupslīdes atsākšanās, kā arī pagaidu apstākļi, kas tieši saistīti ar pāreju uz trešo posmu, tostarp tādu kvotu neizmantotā apjoma palielināšanās, kas derīgas otrajā tirdzniecības periodā, lai nodrošinātu atbilstību attiecīgajā periodā, aizvien lielāks sertificētu emisijas samazināšanas vienību apjoms un emisijas samazināšanas vienību apjoms no emisijas samazināšanas projektiem saskaņā ar Tīras attīstības mehānismu vai Kopīgas īstenošanas mehānismu, ko shēmā ietvertie operatori izmanto kvotu nodošanai, trešā tirdzniecības perioda jauno iekārtu rezerves daļēja monetizācija, lai atbalstītu oglekļa dioksīda uztveršanas un piesaistes un inovatīvu atjaunojamo energoresursu tehnoloģiju demonstrācijas projektus (“NER300”) saskaņā ar Komisijas Lēmumu 2010/670/ES [(2010. gada 3. novembris), ar ko nosaka kritērijus un pasākumus tādu komerciālu demonstrējumu projektu finansēšanai, kuru mērķis ir CO
uztveršana un ģeoloģiska uzglabāšana videi drošā veidā, kā arī inovatīvu atjaunojamās enerģijas tehnoloģiju demonstrējumu projektu finansēšanai atbilstīgi sistēmai par siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecību Kopienā, kas izveidota ar Direktīvu 2003/87 (
OV 2010, L 290, 39. lpp.
)], kā arī otrā tirdzniecības perioda jauno iekārtu rezerves lieko kvotu atbrīvošana. Lai gan visus šos faktorus lielākā vai mazākā mērā skar nenoteiktība, ir svarīgi laicīgi noteikt pienācīgas korekcijas gada apjomiem, kas izsolāmi 2014.–2020. gadā.”
Šīs regulas 1. pantā ir paredzēts:
“[Komisijas] Regulu (ES) Nr. 1031/2010 [(2010. gada 12. novembris) par siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju kvotu izsoļu laika grafiku, administrēšanu un citiem aspektiem saskaņā ar Direktīvu 2003/87 (
OV 2010, L 302, 1. lpp.
)], groza šādi:
1)
regulas 10. panta 2. punktā pēc otrās daļas pievieno šādas daļas:
“No konkrētā gadā izsolāmo kvotu daudzuma, kas noteikts saskaņā ar šā punkta pirmo vai otro daļu, 2014.–2016. gadā atņem attiecīgā gada kvotu daudzumu, kas norādīts šīs regulas IV pielikumā iekļautās tabulas otrajā slejā.
[..]”
Eiropadomes 2014. gada 23. un 24. oktobra secinājumi
2014. gada 23. un 24. oktobrī Eiropadome pieņēma secinājumus par klimata un enerģētikas politikas satvaru laikposmam līdz 2030. gadam (EUCO 169/14) (turpmāk tekstā – “Eiropadomes 2014. gada secinājumi”).
Šo secinājumu 2. punktā ir noteikts:
“Eiropadome apstiprināja saistošu [Savienības] mērķi līdz 2030. gadam iekšēji samazināt siltumnīcefekta gāzu emisijas vismaz par 40 % salīdzinājumā ar 1990. gada līmeni. Šajā nolūkā:
[..]
[EKTS]
2.3.
galvenais [Savienības] instruments minētā mērķa sasniegšanai būs labi funkcionējoša, reformēta emisijas kvotu tirdzniecības sistēma (EKTS) ar instrumentu tirgus stabilizēšanai saskaņā ar Komisijas priekšlikumu; sākot ar 2021. gadu, ikgadējais koeficients maksimālo pieļaujamo emisiju robežvērtības samazināšanai tiks mainīts no 1,74 % uz 2,2 %;
[..].”
Apstrīdētais lēmums
2015. gada 6. oktobrī Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome pieņēma apstrīdēto lēmumu par tirgus stabilitātes rezerves (turpmāk tekstā – “TSR”) izveidi un darbību.
Šī lēmuma preambulas 1., 2., 4., 5. un 8. apsvērumā ir noteikts:
“(1)
Ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/87/EK ir izveidota [EKTS] [..], lai veicinātu siltumnīcefekta gāzu emisiju rentablu un ekonomiski pamatotu samazināšanu.
(2)
Saskaņā ar Eiropadomes [2014. gada] secinājumiem labi funkcionējoša, reformēta [EKTS] ar instrumentu tirgus stabilizēšanai būs galvenais Eiropas instruments, lai sasniegtu Savienības siltumnīcefekta gāzu emisiju samazināšanas mērķi.
[..]
(4)
Komisijas ziņojumā Eiropas Parlamentam un Padomei par Eiropas oglekļa tirgus stāvokli 2012. gadā konstatēta nepieciešamība veikt pasākumus, lai atrisinātu pieprasījuma un piedāvājuma strukturālo nelīdzsvarotību. Ietekmes novērtējumā par klimata un enerģētikas politikas satvaru 2030. gadam norādīts, ka saskaņā ar prognozēm šādas nelīdzsvarotības turpināsies un ka nebūtu iespējams to pietiekamā mērā mazināt, minētajā satvarā pielāgojot lineāro trajektoriju stingrākam mērķim. Izmaiņas lineārajā samazinājuma koeficientā Savienības kopējo emisiju apjomu ([..] EKTS maksimālais apjoms) maina tikai pakāpeniski. Tādējādi arī pārpalikums samazinātos tikai pakāpeniski, kas nozīmētu, ka tirgum vairāk nekā desmit gadus būtu jāturpina darboties ar aptuveni 2 miljardu vai lielāku kvotu pārpalikumu, liedzot EKTS [..] dot nepieciešamo signālu investīcijām, lai izmaksu ziņā efektīvi mazinātu CO
emisijas, un kļūt par zema oglekļa inovācijas virzītājspēku, kas dod ieguldījumu ekonomikas izaugsmē un nodarbinātībā.
(5)
Lai risinātu minēto problēmu un padarītu EKTS [..] noturīgāku pret piedāvājuma un pieprasījuma nelīdzsvarotību, un līdz ar to ļautu [EKTS] darboties sakārtotā tirgū, 2018. gadā būtu jāizveido [TSR], un tai vajadzētu pilnībā darboties no 2019. gada. [TSR] arī uzlabos sinerģiju ar citām klimata un enerģētikas politikas jomām. Lai saglabātu pēc iespējas lielāku paredzamību, būtu jānosaka skaidri noteikumi par kvotu ieskaitīšanu [TSR] un to atbrīvošanu no tās. [..]
[..]
(8)
Plānotā 300 miljonu kvotu atkārtota iekļaušana 2019. gadā un 600 miljonu kvotu atkārtota iekļaušana 2020. gadā, kā noteikts Komisijas Regulā (ES) Nr. 176/2014, apdraudētu [TSR] mērķi novērst pieprasījuma un piedāvājuma strukturālo nelīdzsvarotību. Attiecīgi minētās 900 miljonu kvotas nebūtu jāizsola 2019. un 2020. gadā, bet būtu jāieskaita [TSR].”
Minētā lēmuma 1. pantā “Tirgus stabilitātes rezerve” ir noteikts:
“1.   [TSR] izveido 2018. gadā, un kvotu ieskaitīšanu [TSR] uzsāk no 2019. gada 1. janvāra.
2.   900 miljonus kvotu, ko atskaita no izsolāmo kvotu apjomiem laikposmā no 2014. gada līdz 2016. gadam, kā noteikts Regulā (ES) Nr. 176/2014, ievērojot Direktīvas 2003/87/EK 10. panta 4. punktu, nepievieno apjomiem, kas izsolāmi 2019. un 2020. gadā, bet gan ieskaita [TSR].
3.   Kvotas, kas nav piešķirtas iekārtām, ievērojot Direktīvas 2003/87/EK 10.a panta 7. punktu, un kvotas, kas nav piešķirtas iekārtām, jo tiek piemērots minētās direktīvas 10.a panta 19. un 20. punkts, 2020. gadā ieskaita [TSR]. Komisija pārskata Direktīvu 2003/87/EK attiecībā uz minētajām nepiešķirtajām kvotām un vajadzības gadījumā iesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei priekšlikumu.
4.   Komisija līdz nākamā gada 15. maijam publicē katru gadu apritē esošo kvotu kopskaitu. [..]
5.   Kvotu skaitu, kas atbilst 12 % no šā panta 4. punktā minētajā jaunākajā publikācijā norādītā apritē esošo kvotu kopskaita, katru gadu atskaita no to kvotu apjoma, kas dalībvalstīm jāizsola saskaņā ar Direktīvas 2003/87/EK 10. panta 2. punktu, un ieskaita [TSR] 12 mēnešu laikposmā, sākot no minētā gada septembra, ja vien [TSR] ieskaitāmo kvotu skaits nav mazāks par 100 miljoniem. Pirmajā [TSR] darbības gadā arī laikā no minētā gada 1. janvāra līdz 1. septembrim ieskaita arī 8 % no jaunākajā publikācijā norādītā apritē esošo kvotu kopskaita (tas ir, 1 % par katru kalendāro mēnesi).
Neskarot to kvotu kopskaitu, kuras jāatskaita saskaņā ar šo punktu, Direktīvas 2003/87/EK 10. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā minētās kvotas neņem vērā līdz 2025. gada 31. decembrim, nosakot dalībvalstu ieguldījumus, kas veido minēto kopskaitu.
6.   Jebkurā gadā, ja apritē esošo kvotu kopskaits ir mazāks nekā 400 miljoni, no [TSR] atbrīvo 100 miljonus kvotu un pievieno kvotu apjomam, kas dalībvalstīm jāizsola saskaņā ar Direktīvas 2003/87/EK 10. panta 2. punktu. Ja [TSR] ir mazāk nekā 100 miljoni kvotu, saskaņā ar šo punktu atbrīvo visas [TSR] esošās kvotas.
7.   Jebkurā gadā, ja šā panta 6. punkts nav piemērojams un tiek pieņemti pasākumi saskaņā ar Direktīvas 2003/87/EK 29.a pantu, no [TSR] atbrīvo 100 miljonus kvotu un pievieno kvotu apjomam, kas dalībvalstīm jāizsola saskaņā ar Direktīvas 2003/87/EK 10. panta 2. punktu. Ja [TSR] ir mazāk nekā 100 miljoni kvotu, saskaņā ar šo punktu atbrīvo visas [TSR] esošās kvotas.
[..]”
Tiesvedības priekšvēsture
2012. gada novembrī Komisija sagatavoja ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei “Eiropas oglekļa tirgus stāvoklis 2012. gadā” [COM(2012) 652
final
] (turpmāk tekstā – “ziņojums par oglekļa tirgus stāvokli 2012. gadā”) un konstatēja, ka trešā tirdzniecības perioda sākumā EKTS ir raksturīga pieaugoša strukturāla kvotu piedāvājuma un pieprasījuma nelīdzsvarotība, kas izpaužas kā pārpalikums, kurš var sasniegt apmēram 2 miljardus kvotu.
Lai novērstu šo nelīdzsvarotību, Komisija 2014. gada 22. janvārī iesniedza priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes lēmumam par Savienības siltumnīcefekta gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas tirgus stabilitātes rezerves izveidi un darbību un ar ko groza Direktīvu 2003/87, [COM(2014) 20
final
] (turpmāk tekstā – “Komisijas 2014. gada priekšlikums”).
Ietekmes novērtējumā, kas ir pievienots priekšlikumam Eiropas Parlamenta un Padomes lēmumam par Savienības siltumnīcefekta gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas tirgus stabilitātes rezerves izveidi un darbību un ar ko groza Direktīvu 2003/87/EK [SWD(2014) 017
final
] (turpmāk tekstā – “ietekmes novērtējums”), Komisija apgalvoja, ka šis strukturālais emisijas kvotu pārpalikums EKTS, kas strauji izveidojies laikposmā no 2008. līdz 2012. gadam, var apdraudēt minētās sistēmas spēju ilgtermiņā rentabli sasniegt tās mērķus, izņemot, ja tiktu veikti regulējoši pasākumi.
Komisijas 2014. gada priekšlikumu Padome un tās sagatavojošās struktūras pārbaudīja vairākās sanāksmēs, kas notika laikposmā no 2014. gada janvāra beigām līdz 2015. gada maijam. Ar Eiropas Parlamentu uzsākto sarunu rezultātā 2015. gada 6. oktobrī tika pieņemts apstrīdētais lēmums.
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
Polijas Republikas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu un
–
piespriest Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Parlamenta un Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:
–
pilnībā noraidīt prasību un
–
piespriest Polijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar 2016. gada 1. jūnija lēmumu Dānijas Karalistei, Vācijas Federatīvajai Republikai, Spānijas Karalistei, Francijas Republikai un Komisijai tika atļauts iestāties lietā Parlamenta un Padomes prasījumu atbalstam. Tajā pašā dienā Zviedrijas Karalistei tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
Par prasību
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz LESD 192. panta 1. punkta, kurš aplūkots kopā ar LESD 192. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunktu, pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Polijas Republika apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu ir pārkāpts LESD 192. panta 1. punkts, kas aplūkots kopā ar LESD 192. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunktu, jo tas ir pieņemts saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, lai gan tas ir pasākums, kurš būtiski ietekmē dalībvalsts izvēli saistībā ar dažādiem enerģijas avotiem, kā arī energoapgādes vispārējo struktūru šīs pēdējās tiesību normas izpratnē. Saskaņā ar LESD 192. panta 2. punkta pirmo daļu šāds lēmums Padomei esot bijis jāpieņem vienbalsīgi saskaņā ar īpašo likumdošanas procedūru.
Pirmkārt, šī dalībvalsts norāda, ka no LESD 192. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkta formulējuma izriet, ka šīs tiesību normas kā juridiskā pamata izvēlei ir jābūt balstītai uz tādu konkrētu seku vērtējumu, kas izriet no attiecīgajā tiesību aktā paredzēto vides pasākumu īstenošanas, nevis no tā pieņemšanai izvirzītajiem mērķiem.
Polijas Republika norāda, ka saskaņā ar LESD 192. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkta formulējumu tas attiecas uz “pasākumiem, kas būtiski ietekmē dalībvalsts izvēli saistībā ar dažādiem enerģijas avotiem un energoapgādes vispārējo struktūru”, nevis uz pasākumiem, kuru mērķis ir būtiski ietekmēt šo izvēli. Tādējādi tā apgalvo, ka tad, ja tiktu atzīts, ka šīs tiesību normas izvēle par juridisko pamatu varētu netikt balstīta uz pasākuma konkrētu seku vērtējumu, minētajā tiesību normā paredzētā īpašā procedūra zaudētu savu jēgu un ar to vien, ka tiesību akta projekta sagatavotājs paziņo, ka akta mērķis nav ietekmēt dalībvalstu izvēli saistībā ar dažādiem enerģijas avotiem, pietiktu, lai vairs nebūtu vajadzības piemērot īpašo likumdošanas procedūru.
Šī dalībvalsts apgalvo, ka šāds novērtējums nav pretrunā Tiesas judikatūrai juridiskā pamata izvēles jomā. It īpaši no 1999. gada 23. februāra sprieduma Parlaments/Padome (
C‑42/97
,
EU:C:1999:81
,
63.
punkts), kā arī 2002. gada 12. decembra sprieduma Komisija/Padome (
C‑281/01
,
EU:C:2002:761
,
40.
un
41.
punkts) izrietot, ka tiesību akta radītās sekas ir daļa no objektīviem elementiem, kas var tikt pārbaudīti tiesā.
Otrkārt, prasītāja dalībvalsts norāda, ka, ņemot vērā Polijā pastāvošo vispārējo enerģētikas situāciju, apstrīdētais lēmums būtiski ietekmējot tās enerģijas avotu izvēli un vispārējo energoapgādes struktūru.
Šajā ziņā Polijas Republika apgalvo, ka tā ļoti lielā mērā ir atkarīga no fosilā kurināmā, līdz ar to vairāk nekā 83 % no tajā saražotās elektroenerģijas tiek iegūta no oglēm un no lignīta. TSR ieviešana esot izraisījusi emisijas kvotu cenu paaugstināšanos, kas nenovēršami esot izraisījusi izmaiņas šīs dalībvalsts enerģētikas nozarē. Šajā gadījumā dabasgāzes izmantošana pieaug, līdz 2035. gadā tā sasniegšot 700 % no pašreizējā izmantošanas līmeņa. Savukārt, nepastāvot TSR, Polijas enerģētikas nozare turpinātu balstīties galvenokārt uz lignītu un oglēm. Turklāt dabasgāzes izmantošana lielā mērā pārsniedzot pašreizējo šīs izejvielas ieguves līmeni valstī, izraisot importa apjoma palielināšanos un tādējādi ietekmējot Polijas Republikas drošību energoapgādes jomā.
Šī dalībvalsts uzskata, ka TSR ieviešana izraisīs emisijas kvotu cenu paaugstināšanos, kas izraisīs arī izmaiņas dažādu veidu centrāļu konkurētspējā un elektroenerģijas ražošanas struktūrā valsts līmenī, kā arī enerģētikas nozares un Polijas ekonomikas konkurētspējas samazināšanos.
Lai pierādītu apstrīdētā lēmuma ietekmi uz savu energoresursu struktūru, Polijas Republika replikas raksta pielikumā ir iekļāvusi dokumentu “Tirgus stabilitātes rezerves mehānisma ietekmes novērtējums [saskaņā ar Lēmumu 2015/1814] par Polijas energoresursu struktūras izveidi”, ko ir izstrādājis
Krajowy Ośrodek Bilansowania i Zarządzania Emisjami
(Nacionālais emisiju līdzsvarošanas un pārvaldības centrs, Polija).
Treškārt, Polijas Republika apgalvo, ka no ietekmes novērtējuma, kas ir pievienots Komisijas 2014. gada priekšlikumam, katrā ziņā tieši izrietot, ka cīņa pret piedāvājuma un pieprasījuma nelīdzsvarotību emisijas kvotu tirgū ir izšķirošs apstrīdētā lēmuma mērķis, kas patiesībā ir vērsts uz to, lai kvotu cena tiktu noteikta pareizā apmērā. Tāpēc šai cenai dalībvalstis būtu jāpārorientē uz atjaunojamo energoresursu enerģiju vai uz kurināmo ar mazākām oglekļa emisijām un tādējādi jāizraisa izmaiņas to energoapgādes struktūrā, to diversificējot un samazinot to enerģijas daļu, kas iegūta no fosilā kurināmā.
No tā izrietot, ka tirgū pastāvošās nelīdzsvarotības labošanai, palielinot kvotu cenu, būtu jāļauj sasniegt galveno apstrīdētā lēmuma mērķi – likt attīstīties dalībvalstu energoresursu struktūrai, un tas apstiprinot, ka apstrīdētais lēmums esot bijis jāpieņem, pamatojoties uz LESD 192. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunktu.
Atbildot uz Padomes argumentāciju, ka cenu izmaiņas neliekot uzņēmējiem ieņemt konkrētu nostāju, jo tiem esot dota izvēle vai nu iepirkt kvotas, vai samazināt emisijas, vai arī pārnest izmaksas uz saviem klientiem, Polijas Republika pārmet, ka enerģijas vairumtirgū, kas darbojas pareizi, uzņēmējam ir ierobežotas iespējas izmaksas pārnest uz klientu. Šī pārnešana esot paredzama īstermiņā, bet ilgākā termiņā uzņēmējam, kas izmanto ogles, esot vai nu jākonkurē ar citiem uzņēmējiem, kuri izmanto, piemēram, dabasgāzi, panākdami zemākas ražošanas izmaksas, vai arī jāatsakās no ogļu izmantošanas par labu citiem enerģijas avotiem, lai noregulētu enerģijas ražošanas izmaksu palielināšanos.
Visbeidzot, Polijas Republika apstrīd atbildētāju iestāžu argumentus, kuri attiecas uz tās daļas samazināšanos, kas ir paredzēta sadedzināšanas iekārtām visās valstīs, uz kurām attiecas EKTS, jo pastāvīgi paplašinās Direktīvas 2003/87 piemērošanas joma. Eiropas Vides aģentūras (EVA) dati liecina, ka sadedzināšanas emisiju daļa pirmajos trešā tirdzniecības perioda gados nav būtiski mainījusies un ka tās apmērs Polijā acīmredzami pārsniedz vidējo, kas ir konstatēts visās šajās valstīs.
Padome un Parlaments, ko atbalsta personas, kuras ir iestājušās lietā, uzskata, ka pirmais pamats ir jānoraida.
Tiesas vērtējums
Lai lemtu par šo pamatu, ir jānorāda, kā to pamatoti atgādina Padome un Eiropas Parlaments, ka Tiesai 2001. gada 30. janvāra spriedumā Spānija/Padome (
C‑36/98
,
EU:C:2001:64
) bija jāpārbauda LESD 192. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzētā izņēmuma raksturs, interpretējot EKL 130.s panta 2. punkta pirmās daļas otro ievilkumu, kas atbilst LESD 192. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunkta otrajam ievilkumam.
Minētajā lietā Tiesa atgādināja, ka Savienības tiesību akta juridiskā pamata izvēlei ir jābūt balstītai uz objektīviem elementiem, kurus var pārbaudīt tiesā, tostarp uz šī tiesību akta mērķi un saturu (spriedumi, 2001. gada 30. janvāris, Spānija/Padome,
C‑36/98
,
EU:C:2001:64
,
58.
un
59.
punkts, kā arī 2014. gada 11. jūnijs, Komisija/Padome,
C‑377/12
,
EU:C:2014:1903
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai gan lietā, kurā ir taisīts 2001. gada 30. janvāra spriedums Spānija/Padome (
C‑36/98
,
EU:C:2001:64
), runa bija par izņēmumu, kas ir ietverts LESD 192. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā, šāda pati argumentācija ir jāpiemēro saistībā ar LESD 192. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkta noteikumiem. Tādējādi no šīs judikatūras izriet, ka LESD 192. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkta kā juridiskā pamata izvēle nevar būt balstīta uz elementiem, kas nav tie, kurus Tiesa pastāvīgi ir ņēmusi vērā savā judikatūrā.
Tas, ka tad, kad Tiesa taisīja minēto spriedumu, EKL 130.s panta 2. punkta pirmās daļas otrā ievilkuma formulējumā bija ietverts vārds “attiecas”, nevis vārds “ietekmē”, neatspēko secinājumus, kas no tā ir jāizdara, lai atrisinātu šo strīdu. No minētajā spriedumā paustās Tiesas argumentācijas izriet, ka tā abus šos vārdus saprata kā tādus, kam lielā mērā ir līdzvērtīga nozīme, kā par to liecina tā paša sprieduma 52. punkts, kurā ir precizēts, ka EKL 130.s panta 2. punkta pirmās daļas otrais ievilkums attiecas uz pasākumiem, kas ietekmē dalībvalstu teritoriju un zemes, kā arī to ūdens resursus kā tādus.
Tā kā, lai uzzinātu, kādas ir leģislatīva pasākuma reālas un konkrētas sekas, šīs sekas ir jānovērtē pēc tā stāšanās spēkā, likumdevēja izvēlei būtu jābūt balstītai uz gadījumiem, kas attiecas uz minētā pasākuma iespējamu ietekmi un kam būtībā ir spekulatīvs raksturs, un kas nekādā ziņā neveido objektīvus elementus, kurus var pārbaudīt tiesā šī sprieduma 38. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka Savienības tiesību akta ietekmes uz dalībvalsts enerģētikas politiku novērtējums nav elements, kas ir jānovērtē, neņemot vērā šī akta mērķi vai saturu vai atkāpjoties no tiem.
Turklāt, kā to ir norādījusi Padome, ir jāuzsver, ka LESD 192. panta 2. punkts ir jāaplūko kopā ar LESD 191. pantu, kurā ir paredzēts Savienībai piešķirt lomu vides aizsardzības jomā un cīņā pret klimata izmaiņām, noslēdzot un izpildot starptautiskas saistības šajā nolūkā.
Tā kā šajā nolūkā veiktie pasākumi noteikti ietekmē dalībvalstu enerģētikas nozari, plaša LESD 192. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkta interpretācija varētu par normu padarīt īpašās likumdošanas procedūras izmantošanu, kam piemīt LESD paredzēta izņēmuma raksturs.
Šis secinājums neatbilst Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru noteikumi, kas veido izņēmumu no principa, ir interpretējami šauri (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 10. jūnijsBruno u.c.,
C‑395/08 un C‑396/08
,
EU:C:2010:329
,
35.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka LESD 192. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts var būt Savienības tiesību akta juridisks pamats tikai tad, ja no tā mērķa un satura izriet, ka pirmais šī akta vēlamais rezultāts ir būtiski ietekmēt dalībvalsts izvēli saistībā ar dažādiem enerģijas avotiem un tās energoapgādes vispārējo struktūru.
Runājot par Polijas Republikas argumentu, saskaņā ar kuru tiesību akta projekta autors varētu apiet šajā tiesību normā paredzēto īpašo procedūru, paziņojot, ka šī akta mērķis nav ietekmēt dalībvalsts izvēli saistībā ar dažādiem enerģijas avotiem, ir jāatgādina, ka ne tikai pieņemtā tiesību akta mērķis, bet arī tā saturs ir elements, kam ir nozīme, lai pārbaudītu šī tiesību akta juridiskā pamata pamatotību.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, apstrīdētā lēmuma juridiskā pamata izvēles pamatotība ir jāanalizē, ņemot vērā tā mērķi un saturu.
Vispirms ir jānorāda, ka apstrīdētais akts, protams, ir cieši saistīts ar Direktīvu 2003/87. Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību akta juridiskais pamats ir jānosaka, ņemot vērā tā mērķi un saturu, nevis citu Savienības tiesību aktu, kam attiecīgā gadījumā ir līdzīgas īpašības, pieņemšanā izmantoto juridisko pamatu (spriedums, 2006. gada 10. janvāris, Komisija/Parlaments un Padome,
C‑178/03
,
EU:C:2006:4
,
55.
punkts). Tādējādi, kā to pamatoti norāda Polijas Republika, apstrīdētā lēmuma juridiskā pamata analīze ir jāveic neatkarīgi no Direktīvas 2003/87 juridiskā pamata analīzes.
Runājot par apstrīdētā lēmuma mērķi, ir jāatgādina iemesli, kas pamatoja tā pieņemšanu.
Kā tas ir minēts Komisijas 2014. gada priekšlikuma motīvu izklāstā, trešā tirdzniecības perioda sākumā EKTS, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 17. un 18. punktā, bija raksturīga būtiska kvotu piedāvājuma un pieprasījuma nelīdzsvarotība.
Šī nelīdzsvarotība galvenokārt ir izskaidrojama ar izsolāmo emisijas kvotu piedāvājuma, kurš tiek noteikts kā nemainīgs, neatbilstību kvotu pieprasījumam, kas ir elastīgs un ko ietekmē ekonomiskie cikli, fosilā kurināmā cenas, kā arī citi faktori. Tādējādi, ja pieprasījuma samazināšanās parasti ir cieši saistīta ar piedāvājuma samazināšanos Savienības oglekļa tirgū, tā tas nav attiecībā uz izsolāmo kvotu piedāvājumu spēkā esošā tiesiskā regulējuma dēļ.
Kā tas ir uzsvērts šajā priekšlikumā, kā arī apstrīdētā lēmuma preambulas 4. apsvērumā, tik liela pārpalikuma esamība varētu apdraudēt stimulējošo iedarbību, kādu bija paredzēts radīt ar funkcionējošas EKTS ieviešanu, un būtiski apdraudēt šīs sistēmas spēju vēlākos posmos sasniegt tās mērķus.
Tādējādi apstrīdētā lēmuma preambulas 5. apsvērumā ir precizēts, ka, “lai risinātu minēto problēmu un padarītu [EKTS] noturīgāku pret piedāvājuma un pieprasījuma nelīdzsvarotību, un līdz ar to ļautu [EKTS] darboties sakārtotā tirgū, 2018. gadā būtu jāizveido [TSR], un tai vajadzētu pilnībā darboties no 2019. gada”.
Šī lēmuma preambulas 8. apsvērumā ir arī uzsvērts, ka TSR mērķis ir “novērst pieprasījuma un piedāvājuma strukturālo nelīdzsvarotību”.
Kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 22. punktā, apstrīdētais lēmums tika pieņemts tikai tāpēc, lai risinātu šo “strukturālo nelīdzsvarotību”, kas bija konstatēta kopš 2012. gada.
Runājot par šī lēmuma saturu, ir jāatgādina, ka TSR ir paredzēts kā kvantitatīvs mehānisms, pamatojoties uz kuru izsolei nododamo kvotu apjomi tiek automātiski pielāgoti, atkarībā no zināma skaita kritēriju, kas ir sīki izklāstīti šī paša lēmuma 1. pantā.
Kā izriet no šī 1. panta, TSR var darboties, vai nu bloķējot ienākšanu kvotu tirgū, vai arī piedāvājuma deficīta gadījumā atbrīvojot daļu no kvotām, kas bijušas iekļautas šajā rezervē. Tādējādi TSR stabilizē kvotu piedāvājumu tirgū, neradot papildu kvotas un tās galīgi neatceļot.
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 1. panta 4. punktu pārskaitījumi uz TSR vai no tās tiek uzsākti atkarībā no Komisijas publicētajiem skaitliskajiem datiem, kas attiecas uz kvotu piedāvājuma ikgadējo līmeni tirgū.
Tādējādi gan no šī lēmuma mērķa, gan no tā satura izriet, ka TSR ir paredzēts kā rīks, kam sākumā ir jānovērš pašreizējā nelīdzsvarotība un pēc tam jāpadara EKTS noturīgāka pret jebkādiem liela mēroga notikumiem nākotnē, kas varētu būtiski izjaukt kvotu piedāvājuma un pieprasījuma līdzsvaru.
Būtībā runa ir par likumdevēja precīzu iejaukšanos, lai koriģētu strukturālus EKTS trūkumus, kas varētu traucēt šai sistēmai pildīt savu funkciju dot nepieciešamo signālu investīcijām, lai izmaksu ziņā efektīvi samazinātu oglekļa dioksīda emisijas, un būt zema oglekļa inovācijas virzītājspēkam, kas sekmē cīņu pret klimata izmaiņām.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, no apstrīdētā lēmuma mērķa un satura analīzes neizriet, ka pirmais šī lēmuma vēlamais rezultāts ir būtiski ietekmēt dalībvalsts izvēli saistībā ar dažādiem enerģijas avotiem un tās energoapgādes vispārējo struktūru, līdz ar to, ņemot vērā juridisko pamatu, ko piedāvā LESD 192. panta 2. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts, LESD 192. panta 1. punkta kā tā juridiskā pamata izvēle esot kļūdaina.
Runājot par Polijas Republikas argumentu, saskaņā ar kuru galvenais apstrīdētā lēmuma mērķis patiesībā esot likt attīstīties dalībvalstu energoresursu struktūrai, paaugstinot kvotu cenas, ir jānorāda, kā tas izriet gan no Direktīvas 2003/87 noteikumiem, gan no tās struktūras, ka EKTS ir paredzēta kā kvantitatīvs instruments, kurā tiek piešķirts iepriekš noteikts emisijas kvotu daudzums, lai sasniegtu vēlamo vides mērķi, kas saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu ir “veicināt siltumnīcas efektu izraisošu gāzu emisiju izmaksefektīvu un ekonomiski izdevīgu samazināšanu”. Jāuzsver arī, ka šī sistēma neiejaucas tieši, lai noteiktu kvotu cenu, jo to nosaka tikai tirgus spēki, pamatojoties it īpaši uz kvotu trūkumu, apvienojumā ar elastību, ko piedāvā iespēja veikt tirdzniecību. Tiek uzskatīts, ka šādi radītais cenas signāls Savienības līmenī ietekmē ieguldītāju operatīvos un stratēģiskos lēmumus.
Jānorāda, tāpat kā to dara atbildētājas iestādes, ka, pirmkārt, tirgus noteiktā kvotu cena nekādi neietekmē TSR darbību, kas principā šajā jautājumā paliek neitrāla.
Otrkārt, ņemot vērā noteikumus, kas reglamentē minēto sistēmu, un it īpaši to, ka TSR var vai nu bloķēt kvotu ienākšanu tirgū, vai arī atbrīvot daļu no tām, iespējamā tās iedarbība drīzāk būs emisiju cenas stabilizācija, nevis tās palielināšana.
Tomēr, ņemot vērā, ka kopējais pieejamais kvotu daudzums EKTS samazinās atkarībā no ikgadēja lineāra samazinājuma koeficienta, EKTS loģikai ir raksturīgs tas, ka kvotu cena laika gaitā pakāpeniski palielinās.
Tādējādi, tā kā apstrīdētajā lēmumā ir koriģēti strukturāli EKTS trūkumi, tas sekmē, ka šī sistēma dod oglekļa cenas signālu Savienības līmenī, ļaujot Savienībai sasniegt savus mērķus emisiju samazināšanas jomā, un loģiski izraisīs kvotu cenas paaugstināšanos nākotnē.
Tomēr ir jākonstatē, ka šīs sekas ir tikai netiešas sekas, kas izriet no ciešās apstrīdētā lēmuma un Direktīvas 2003/87 saiknes.
Tādējādi, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 24. punktā, ciktāl TSR ir paredzēta tikai kā EKTS papildinājums vai korekcija, Savienības likumdevējs pamatoti apstrīdēto lēmumu ir balstījis uz LESD 192. panta 1. punktu.
Šādos apstākļos nav jāanalizē apgalvotā apstrīdētā lēmuma ietekme uz Polijas Republikas energoresursu struktūru.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu, kas attiecas uz LES 15. pantā noteikto Eiropadomes pilnvaru pārkāpumu un lojālas sadarbības pienākuma pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Polijas Republika būtībā apgalvo, ka Eiropadomes 2014. gada secinājumos 2021. gads tika noteikts kā datums, kad sāks darboties TSR.
Pavirzot šo datumu uz priekšu par diviem gadiem, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta, atbildētājas iestādes esot piesavinājušās Eiropadomes prerogatīvas un esot apšaubījušas tās kompetenci definēt politiskās vadlīnijas saistībā ar Savienības tiesību aktu īstenošanu, kas ir garantētas LES 15. pantā.
Polijas Republika apgalvo, ka ar TSR ieviešanas datuma maiņu ir pārkāpts arī lojālas sadarbības princips, jo apstrīdētajā lēmumā esot ietverts būtisks elements, kas esot pretrunā Eiropadomes secinājumiem.
Atbildētājas un personas, kas ir iestājušās lietā, apstrīd šos argumentus.
Tiesas vērtējums
Otrais prasības pamats ir sadalīts divās daļās, kas respektīvi attiecas uz to Eiropadomes pilnvaru pārkāpumu, kas ir noteiktas LES 15. pantā, un lojālas sadarbības principa pārkāpumu.
Pirmās no šīm daļām ietvaros prasītāja dalībvalsts būtībā pamatojas uz Eiropadomes 2014. gada secinājumu 2.3. punkta gramatisku interpretāciju, saskaņā ar kuru tā 2021. gadu esot noteikusi kā datumu, kad stāsies spēkā TSR.
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka minētajā 2.3. punktā tā franču valodas redakcijā ir noteikts, ka “galvenais [Savienības] instruments minētā mērķa sasniegšanai būs labi funkcionējoša, reformēta [EKTS] ar instrumentu tirgus stabilizēšanai saskaņā ar Komisijas priekšlikumu; sākot ar 2021. [gadu], ikgadējais koeficients maksimālo pieļaujamo emisiju robežvērtības samazināšanai tiks mainīts no 1,74 % uz 2,2 %”.
No paša šī punkta formulējuma izriet, ka skaidra atsauce uz 2021. gadu norāda nevis uz EKTS ieviešanas datumu, bet gan uz datumu, kurā tiks grozīts ikgadējais samazinājuma koeficients.
Šo secinājumu apstiprina arī citu valodu redakciju analīze, kurās pieturzīme, kas ir izmantota, lai atdalītu abus minētā punkta teikumus, ir nevis semikols, kā tas ir franču valodas redakcijā, bet gan punkts.
Tādējādi ir jākonstatē, kā to ir darījušas atbildētājas iestādes, ka Eiropadome savos 2014. gada secinājumos nav skaidri noteikusi datumu, kad stāsies spēkā TSR.
Polijas Republika pauž argumentu arī par to, ka Eiropadome esot norādījusi, ka EKTS būtu jāpapildina ar tirgu stabilizējošu instrumentu “saskaņā ar Komisijas priekšlikumu”, kas datumā, kad Eiropadome pauda šo viedokli, paredzēja, ka TSR stāsies spēkā 2021. gadā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka LES 15. panta 1. punktā ir noteikts, ka Eiropadomes uzdevums ir “rosin[āt] Savienības attīstību un no[teikt] atbilstīgus šīs attīstības vispārējos politiskos virzienus un prioritātes”. Šajā tiesību normā ir precizēts, [ka] “tā neveic likumdošanas funkciju”.
Likumdošanas pilnvaras, kas Parlamentam un Padomei ir rezervētas LES 14. panta 1. punktā un 16. panta 1. punktā un kas iekļaujas pilnvaru piešķiršanas principā, kurš ir paredzēts LES 13. panta 2. punktā, un plašāk institucionālā līdzsvara principā, kas ir raksturīgs Savienības institucionālajai struktūrai, savukārt nozīmē, ka tikai šīs iestādes var noteikt tiesību akta saturu (saistībā ar Komisijai atzītajām likumdošanas iniciatīvas pilnvarām skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Slovākija un Ungārija/Padome,
C‑643/15 un C‑647/15
,
EU:C:2017:631
,
146.
punkts).
Kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 33. punktā, ja atsauce uz Komisijas 2014. gada priekšlikumu tiktu interpretēta kā Eiropadomes rīkojums ieviest TSR tikai no 2021. gada, tad, pirmkārt, Parlamenta un Padomes loma būtu jāuzskata par tādu, kas aprobežojas ar Eiropadomes secinājumu fiksēšanu, un, otrkārt, Eiropadomei būtu jāatzīst pilnvaras tieši iejaukties likumdošanas jomā, pārkāpjot pilnvaru piešķiršanas principu, kas ir paredzēts LES 13. panta 2. punktā.
Turklāt iespējamā Eiropadomes secinājumu “politiskā” ietekme uz Parlamenta un Padomes likumdošanas pilnvarām nevar būt iemesls tam, lai Tiesa atceltu apstrīdēto lēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Slovākija un Ungārija/Padome,
C‑643/15 un C‑647/15
,
EU:C:2017:631
,
145.
punkts).
Tādēļ otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, otrā pamata otrā daļa arī ir jānoraida.
Kā izriet no šī sprieduma 85. punkta, prasītājas dalībvalsts veiktā interpretācija apdraudētu Parlamenta un Padomes leģislatīvās pilnvaras nolūkā ievērot Eiropadomes pausto politisko gribu.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LES 13. panta 2. punktā paredzētā Savienības iestāžu lojālā sadarbība notiek, ievērojot Līgumos katrai iestādei piešķirto pilnvaru robežas. Tādējādi no šīs tiesību normas izrietošais pienākums nevar grozīt minētās pilnvaras (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 14. aprīlis, Padome/Komisija,
C‑409/13
,
EU:C:2015:217
,
64.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2015. gada 6. oktobris, Padome/Komisija,
C‑73/14
,
EU:C:2015:663
,
84.
punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to šī sadarbība nevar kādas Savienības iestādes labā apdraudēt kādas citas iestādes kompetenču īstenošanu.
No tā izriet, ka prasības otrais pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatots.
Par trešo pamatu, kas attiecas uz tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo pamatu Polijas Republika būtībā apgalvo, ka datums, kad tika izveidota TSR, ir noteikts, pārkāpjot tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus.
Pirmkārt, tā norāda, ka Savienības likumdevējam nebija pamata grozīt EKTS darbības principus, it īpaši to kvotu skaitu, kas ir pieejamas tirgū konkrētā tirdzniecības periodā, neapdraudot šīs sistēmas paredzamību.
Prasītāja dalībvalsts uzskata, ka Direktīvā 2003/87 noteiktajiem tirdzniecības periodiem esot ne vien administratīvs mērķis, bet tie it īpaši ļaujot uzņēmumiem noteikt savu stratēģiju tieši atkarībā no attiecīgajā periodā pieejamo kvotu daudzuma.
Otrkārt, Polijas Republika apgalvo, ka, pamatojoties uz Savienības iepriekšējām saistībām, it īpaši Regulu Nr. 176/2014, kā arī Komisijas 2014. gada priekšlikumu, gādīgs un rūpīgs uzņēmējs nekādā ziņā nebūtu varējis paredzēt, ka tirgū pieejamo emisijas kvotu skaits pēdējos pašreizējā tirdzniecības perioda gados tiks būtiski ierobežots.
Šajā ziņā Polijas Republika norāda, ka Regulā Nr. 176/2014 bija paredzēts, ka 900 miljoni emisijas kvotu, kas izņemtas no tirdzniecības 2014. un 2015. gadā, tiks nodotas izsolei 2019. un 2020. gadā.
Turklāt šīs regulas publicēšana vienlaikus ar Komisijas 2014. gada priekšlikuma publicēšanu, kurā TSR stāšanās spēkā bija noteikta 2021. gadā, esot tirgus dalībniekiem radījusi pamatotas cerības, ka šajā regulā paredzētie risinājumi tiks ievēroti.
Polijas Republika, ņemot vērā iepriekš paustos argumentus, norāda, ka tirgus dalībnieki likumīgi sagaidīja, ka uz laiku izņemtās kvotas no jauna tiks iekļautas tirgū 2019. un 2020. gadā, un ka tie savas darbības prognozes balstīja uz paļāvību, kas tiem bija saistībā ar šo atkārtoto iekļaušanu.
Atbildētājas iestādes un personas, kas iestājušās lietā, apstrīd Polijas Republikas argumentāciju.
Tiesas vērtējums
Lai lemtu par trešo pamatu, ir jāatgādina, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka tiesiskās noteiktības princips, no kura izriet tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, prasa, lai tiesību normas būtu skaidras, precīzas un lai to sekas būtu paredzamas, it īpaši, ja tām var būt nelabvēlīga ietekme uz privātpersonām un uzņēmumiem (spriedums, 2017. gada 20. decembris, Global Starnet,
C‑322/16
,
EU:C:2017:985
,
46.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Vispirms ir jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā, kas tika pieņemts 2015. gada 6. oktobrī, ir paredzēts, ka TSR ir jāizveido 2018. gadā, lai tā darbotos tikai no 2019. gada 1. janvāra.
Pēc tam minētajā lēmumā ir skaidri un precīzi aprakstīta TSR darbība, detalizēti izklāstot nosacījumus un procedūras, kas attiecas uz kvotu ievietošanu TSR un to izņemšanu no tās.
Apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir paredzēts, ka TSR darbības pirmajā gadā 8 % no apritē esošo kvotu kopskaita tiks ievietoti šajā rezervē laikposmā no minētā gada 1. janvāra līdz 1. septembrim. Pēc tam tā pielāgos ikgadējos izsolāmo kvotu apjomus.
Saskaņā ar šo 1. pantu no 2019. gada kvotu skaits, kas atbilst 12 % no apritē esošo kvotu kopskaita, tiks atskaitīts no kvotu apjoma, kurš dalībvalstīm ir jāizsola saskaņā ar Direktīvas 2003/87 10. panta 2. punktu, un ieskaitīts rezervē 12 mēnešu laikposmā, sākot no minētā gada 1. septembra, ja vien rezervē ieskaitāmo kvotu skaits nebūs mazāks par 100 miljoniem. Turklāt minētajā 1. pantā ir paredzēts, ka tad, ja kādu gadu apritē esošo kvotu kopskaits būs mazāks nekā 400 miljoni, no rezerves tiks atbrīvoti 100 miljoni kvotu un tās tiks pievienotas kvotu apjomam, kas dalībvalstīm ir jāizsola saskaņā ar Direktīvas 2003/87 10. panta 2. punktu.
Apritē esošo kvotu kopskaitu Komisija publicē, pamatojoties uz apstrīdētā lēmuma 1. panta 4. punktā noteiktajiem kritērijiem.
Minētā lēmuma 3. pantā Komisijai ir noteikts pienākums uzraudzīt TSR ieviešanu un tās iespējamo ietekmi uz konkurētspēju, kā arī regulāri pārskatīt rezerves darbību.
Visbeidzot ir paredzēts, ka 900 miljoni kvotu, kas ir atskaitītas no izsolīšanas 2014.–2016. gadā saskaņā ar Regulu Nr. 176/2014, netiks pieskaitītas tām, kuras ir jāizsola 2019. un 2020. gadā, bet tiks ievietotas minētajā rezervē, lai neapdraudētu tās mērķi.
Apstrīdētajā lēmumā līdz ar to ir noteikts objektīvs un pārskatāms tiesiskais režīms, kas attiecīgajām personām ļauj precīzi tikt informētām un paredzēt pietiekami ilgu pārejas periodu, lai uzņēmēji varētu pielāgoties jaunajai ieviestajai sistēmai.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka Polijas Republikai nav izdevies pierādīt, ka apstrīdētajā lēmumā būtu pieļauts tiesiskās noteiktības principa pārkāpums.
Runājot par iespēju atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šāda iespēja ir ikvienam uzņēmējam, kuram iestāde ir radījusi pamatotas cerības. Šīs judikatūras izpratnē par solījumiem, kas var radīt šādas cerības, lai arī kādā formā tie būtu pausti, ir uzskatāma precīza, beznosacījumu un saskaņota informācija no pilnvarotiem un ticamiem avotiem (spriedums, 2013. gada 14. marts, Agrargenossenschaft Neuzelle,
C‑545/11
,
EU:C:2013:169
,
24.
un
25.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Savukārt, ja gādīgs un rūpīgs uzņēmējs var paredzēt tāda Savienības pasākuma noteikšanu, kas var ietekmēt tā intereses, tad gadījumā, ja šis pasākums tiek noteikts, tas nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu (spriedums, 2013. gada 14. marts, Agrargenossenschaft Neuzelle,
C‑545/11
,
EU:C:2013:169
,
26.
punkts).
Turklāt, runājot par atsaukšanos uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu Savienības likumdevēja rīcības dēļ, ir jāatgādina, ka Tiesa minētajam likumdevējam ir atzinusi plašu rīcības brīvību, ja tā rīcība ir saistīta ar politiska, ekonomiska un sociāla rakstura izvēli un ja tam ir jāveic sarežģīts novērtējums (spriedums, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique un Lorraine u.c.,
C‑127/07
,
EU:C:2008:728
,
57.
punkts).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka uzņēmējiem, kas piedalījās EKTS, netika doti nekādi solījumi, kas būtu attaisnojuši to, ka tie būtu tiesiski paļāvušies, ka kvotu skaits tirdzniecības periodu laikā netiks mainīts.
Vispirms, kā to norāda atbildētājas iestādes, vairākās Direktīvas 2003/87 tiesību normās skaidri ir paredzēts, ka var būt nepieciešams pieņemt noteikumus par EKTS.
Šīs direktīvas preambulas 22. apsvērumā it īpaši ir paredzēts, ka tā “būtu jāpārskata, ņemot vērā attiecīgās izmaiņas un pieredzi tās īstenošanā”.
Saskaņā ar minētās direktīvas 9. panta trešajā daļā paredzēto pārskatīšanas klauzulu “Komisija pārskata lineāro [koeficientu] un, ja vajadzīgs, sākot ar 2020. gadu, iesniedz priekšlikumu Eiropas Parlamentam un Padomei, lai pieņemtu lēmumu līdz 2025. gadam”.
Šīs pašas direktīvas 29. pantā ir izdarīta nepārprotama atsauce uz gadījumu, kad tirgus nedarbojas pienācīgi, ko Komisija konstatē Parlamentam un Padomei iesniegtā ziņojumā, kurā attiecīgā gadījumā ir iekļaujami priekšlikumi tā uzlabošanai.
Jākonstatē, ka neviens no šiem noteikumiem neierobežo Savienības likumdevēja iejaukšanās pilnvaras tirdzniecības periodu laikā.
Dažādi Direktīvā 2003/87 veiktie grozījumi pierāda, ka leģislatīvi un neleģislatīvi akti, ko turklāt Polijas Republika neapstrīd, vairākkārt ir mainījuši kvotu pieejamību tirdzniecības perioda laikā.
Piemēram, ar Direktīvas 2009/29 1. panta 9. punktu, ar ko groza Direktīvas 2003/87 9. pantu, tika uzsākta ikgadēja lineāra kvotu samazināšana “2008.–2012. gada perioda vidū”.
Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmuma Nr. 1359/2013/ES (2013. gada 17. decembris), ar ko groza Direktīvu 2003/87, precizējot noteikumus par siltumnīcefekta gāzu emisijas kvotu izsoļu grafiku (
OV 2013, L 343, 1. lpp.
), 1. pantā, ar ko tika grozīts Direktīvas 2003/87 10. panta 4. punkts, ir noteikts, ka tad, “ja novērtējums liecina, ka atsevišķās rūpniecības nozarēs nav gaidāma būtiska ietekme uz nozarēm vai apakšnozarēm, kurās ir ievērojams oglekļa emisiju pārvirzes risks, Komisija ārkārtas apstākļos var koriģēt 13. panta 1. punktā minētā perioda grafiku, sākot no 2013. gada 1. janvāra, lai nodrošinātu pareizu tirgus darbību”.
Visbeidzot Komisijas Regulas Nr. 176/2014 1. pantā bija paredzēts izsolāmo kvotu apjoma samazinājums katram attiecīgajam gadam laikposmā no 2014. līdz 2016. gadam.
Tādējādi, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 42. punktā, ne pieņemot Direktīvu 2003/87, ne pieņemot Direktīvu 2009/29, ar ko tā tika grozīta, netika sniegta nekāda garantija, ka sākotnēji aprakstītā EKTS darbība saglabāsies nemainīga vai ka tā var tikt grozīta tikai katra kvotu tirdzniecības perioda beigās.
Šāds secinājums ir jāizdara arī EKTS piemītošo īpašību dēļ.
Vispirms, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 112. punktā, EKTS ir sarežģīta sistēma, kuras ietvaros Tiesa Savienības likumdevējam ir atzinusi iespēju izmantot pakāpenisku pieeju un rīkoties atkarībā no gūtās pieredzes, kad tam tā ir jāpārstrukturē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique un Lorraine u.c.,
C‑127/07
,
EU:C:2008:728
,
57.
punkts).
Vēl ir jāuzsver, kā to dara atbildētājas iestādes, ka EKTS kā galvenais Savienības klimata politikas instruments ir pastāvīgs instruments, kas nav ierobežots laikā un kas rada sekas ārpus tirdzniecības periodiem un tajos kopumā.
Tirdzniecības periodi, kas ir pieņemti, lai EKTS saskaņotu ar termiņiem, kurus paredz atbilstošie starptautiskie instrumenti, nevar traucēt likumdevējam iejaukties šajā instrumentā kā tādā, ja izrādās, ka tas vairs nespēj sasniegt mērķus, kuriem tas tika izveidots.
Tādējādi Direktīvas 2003/87 interpretācija, saskaņā ar kuru likumdevējs noteikumus par EKTS var pielāgot tikai tirdzniecības perioda beigās, ne tikai nav pamatota ar pašu minēto direktīvu, bet arī ir pretrunā Tiesas judikatūrai par EKTS.
Visbeidzot, atbildot uz Polijas Republikas paustajiem argumentiem, kas īsumā ir izklāstīti šī sprieduma 94.–96. punktā, ir jāatgādina, ka Komisijas 2014. gada priekšlikums ir sagatavojošs akts, kurš pēc definīcijas nevar tikt uzskatīts par galīgu aktu. Šāds akts nevarēja radīt pamatotas cerības, jo, ņemot vērā pašu Savienības likumdošanas procesa raksturu, sākotnējais priekšlikums šī procesa laikā hipotētiski var tikt grozīts. Līdz ar to šis priekšlikums nevar sniegt precīzus un beznosacījumu solījumus šī sprieduma 110. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē.
Runājot par Polijas Republikas argumentiem, kas attiecas uz Savienības saistībām saskaņā ar Regulu Nr. 176/2014, ir jāuzsver, ka pēdējā minētā tika pieņemta to izpildes pilnvaru ietvaros, kas attiecīgajā jomā ir piešķirtas Komisijai, un ka tā nevar tikt interpretēta kā garantija, ka nekādi likumdošanas pasākumi nepadarīs tās saturu par spēkā neesošu.
Turklāt gan Komisijas 2014. gada priekšlikums, gan Regula Nr. 176/2014 skaidri pierāda, ka attiecīgās iestādes uztraucas par endēmisko nelīdzsvarotību, kas ir raksturīga EKTS, un paredz veikt atbilstošus pasākumus.
Šajā ziņā Regulas Nr. 176/2014 preambulas 3. apsvērumā ir noteikts, ka “ir jāņem vērā ārkārtējas izmaiņas faktoros, kas nosaka līdzsvaru starp kvotu pieprasījumu un piedāvājumu”.
Komisijas 2014. gada priekšlikumam ir pievienots ietekmes novērtējums, kurā ir aprakstīta EKTS strukturālā nelīdzsvarotība un ir norādīts uz vajadzību veikt reglamentējošus pasākumus. Tajā ir aplūkoti vairāki iejaukšanās risinājumi, no kuriem dažos ir minēts tāds TSR darbības uzsākšanas datums, kas ir pirms 2021. gada.
Turklāt būtiski EKTS darbības traucējumi saistībā ar tās spēju radīt cenas signālu sabiedrībai bija zināmi, vēlākais, kopš tika publicēts ziņojums par oglekļa tirgus stāvokli 2012. gadā. Šajā ziņojumā bija paredzēti divu veidu pasākumi identificēto problēmu atrisināšanai, proti, pirmkārt, izsoļu grafika pārskatīšana kā īstermiņa pasākums un, otrkārt, strukturālu pasākumu veikšana, ko veido seši risinājumi, tostarp risinājums pastāvīgi izņemt zināmu daudzumu kvotu trešā EKTS tirdzniecības perioda laikā.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jākonstatē, ka gādīgs un rūpīgs uzņēmējs nevarēja sagaidīt, ka attiecīgais tiesiskais regulējums paliks nemainīgs un ka attiecīgās iestādes neveiks nevienu pasākumu, lai līdz 2020. gadam novērstu EKTS raksturīgo strukturālo nelīdzsvarotību.
Šajos apstākļos prasības trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par ceturto un piekto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar ceturto pamatu Polijas Republika apgalvo, ka apstrīdētais lēmums apdraud samērīguma principu, jo tajā paredzētie pasākumi neatbilstot vajadzības kritērijam un uzņēmumiem, kas piedalās EKTS, uzliekot pārmērīgi smagu slogu.
TSR ieviešana neesot pasākums, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu mērķi līdz 2020. gadam par 20 % samazināt emisijas saskaņā ar Savienības starptautiskajām saistībām.
Prasītāja dalībvalsts norāda, ka EKTS definētais samazinājuma līmenis ir paredzēts, nosakot atļauto emisijas kvotu kopskaitu laikposmam no 2013. līdz 2020. gadam. Tādējādi attiecībā uz šo laikposmu piešķirto emisijas kvotu izņemšana no tirgus esot likusi Savienībai un tās dalībvalstīm īstenot augstāku samazināšanas mērķi salīdzinājumā ar mērķiem, kas pašreiz ir pasludināti starptautiskā mērogā Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējai konvencijai par klimata pārmaiņām pievienotā Kioto protokola otrā saistību perioda ietvaros.
No tā izrietot, ka apstrīdētais lēmums neatbilst vajadzības kritērijam.
Apstrīdētais lēmums esot arī nesamērīgs, jo tas uzņēmumiem uzliekot slogu, kas neesot vajadzīgs, lai sasniegtu Savienības noteikto emisiju samazināšanu par 20 % atbilstoši tās starptautiskajām saistībām.
Ar piekto pamatu Polijas Republika norāda, ka apstrīdētā lēmuma ietekme neesot pienācīgi pārbaudīta.
Pirmkārt, šī dalībvalsts apgalvo, ka ietekmes novērtējums, kas tika pievienots Komisijas 2014. gada priekšlikumam, neesot bijis pietiekams saistībā ar apstrīdētā lēmuma ietekmes uz dalībvalstīm, kā arī uz emisijas kvotu tirgu novērtējumu. Minētā dalībvalsts norāda, ka šajā novērtējumā esot daudz trūkumu saistībā ar būtiskiem aspektiem, piemēram, apstrīdētā lēmuma ietekmi uz darba tirgu, uzņēmumu konkurētspēju un sabiedrības dzīves līmeni.
Otrkārt, Polijas Republika apgalvo, ka vērtējumi, kas tika veikti sarunu laikā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, netika darīti zināmi sabiedrībai un netika arī publiski apspriesti.
Treškārt, Polijas Republika norāda, ka, būtiski grozot Komisijas 2014. gada priekšlikumu, neveikdamas atbilstošu un pilnīgu paredzamo grozījumu seku analīzi, atbildētājas iestādes nav izpildījušas tām noteikto pienākumu pienācīgi izanalizēt šīs sekas.
Atbildētājas iestādes un personas, kas iestājušās lietā, apstrīd Polijas Republikas argumentāciju, kura ir pausta ceturtā un piektā pamata pamatojumam.
Tiesas vērtējums
Ar ceturto pamatu Polijas Republika būtībā apgalvo, ka apstrīdētais lēmums apdraud samērīguma principu, jo atbilstīgi tam tiek īstenoti augstāki emisiju samazināšanas mērķi par tiem, kuri izriet gan no Savienībai saistošajām starptautiskajām saistībām, gan no Direktīvas 2003/87.
Ar piekto pamatu šī dalībvalsts pārmet, pirmkārt, Komisijai, ka tās veiktais ietekmes novērtējums ir subjektīvs un nepilnīgs, un, otrkārt, Parlamentam un Padomei, ka šīs iestādes savukārt nav novērtējušas to pasākumu sekas, kurus tās gatavojās noteikt un kas atšķīrās no priekšlikumiem, kuru ietekmi bija novērtējusi Komisija. Tā turklāt pārmet Parlamentam un Padomei, ka tie nav organizējuši atklātu publisku apspriešanu likumdošanas procedūras laikā.
Abi šie pamati ir jāizskata kopā.
Vispirms ir jāuzsver, ka sarežģītā tehniskā jomā, kas attīstās, Savienības likumdevējam ir plaša rīcības brīvība, it īpaši attiecībā uz ļoti sarežģītu zinātnisku un tehnisku faktu izvērtēšanu, lai noteiktu tā veicamo pasākumu veidu un apmēru, bet Savienības tiesai ir jāpārbauda tikai tas, vai šāda brīvība nav īstenota acīmredzami kļūdaini vai nepareizi izmantojot pilnvaras un vai likumdevējs nav acīmredzami pārsniedzis savas rīcības brīvības robežas. Šādā situācijā Savienības tiesa nevar ar savu zinātnisko un tehnisko faktu vērtējumu aizstāt likumdevēja, kuram vienīgajam Līgumā ir uzticēts šis uzdevums, vērtējumu (spriedums, 2010. gada 8. jūlijs, Afton Chemical,
C‑343/09
,
EU:C:2010:419
,
28.
punkts).
Turklāt plašā Savienības likumdevēja rīcības brīvība, uz kuras izmantošanu attiecas ierobežota tiesu kontrole, ir saistīta ne tikai ar pieņemamo normu raksturu un piemērojamību, bet zināmā mērā arī ar pamata faktisko apstākļu konstatēšanu (spriedumi, 2006. gada 7. septembris, Spānija/Padome,
C‑310/04
,
EU:C:2006:521
,
121.
punkts, un 2010. gada 8. jūlijs, Afton Chemical,
C‑343/09
,
EU:C:2010:419
,
33.
punkts).
Tomēr šāda tiesu kontrole, lai gan tā ir ierobežota, paredz, ka Savienības iestādēm, kas ir pieņēmušas attiecīgo tiesību aktu, ir jāspēj Tiesā pierādīt, ka tiesību akts ir pieņemts, efektīvi īstenojot savu rīcības brīvību, kas nozīmē, ka ir ņemti vērā visi būtiskie fakti un apstākļi, kuri attiecas uz situāciju, ko ir paredzēts reglamentēt ar šo tiesību aktu (spriedumi, 2006. gada 7. septembris, Spānija/Padome,
C‑310/04
,
EU:C:2006:521
,
122.
punkts, un 2010. gada 8. jūlijs, Afton Chemical,
C‑343/09
,
EU:C:2010:419
,
34.
punkts).
No tā izriet, ka šīm iestādēm ir jāspēj vismaz skaidri un nepārprotami iesniegt un izklāstīt pamata faktiskos apstākļus, kuri bija jāņem vērā, lai pamatotu šajā tiesību aktā iekļautos pasākumus, kas ir apstrīdēti, un no kuriem bija atkarīga tām piešķirtās rīcības brīvības īstenošana (spriedums, 2006. gada 7. septembris, Spānija/Padome,
C‑310/04
,
EU:C:2006:521
,
123.
punkts).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka ziņojums par oglekļa tirgus stāvokli 2012. gadā bija pirmais pamats, kas ļāva uzzināt par problēmu, kura ir saistīta ar kvotu pārpalikumu EKTS ietvaros, un tajā tika aplūkoti iespējamie regulatīvie risinājumi. Šim novērtējumam 2014. gada janvārī sekoja ietekmes novērtējums, kas papildināja Komisijas 2014. gada priekšlikumu.
Pretēji tam, ko apgalvo Polijas Republika, no minētā novērtējuma izriet, ka Komisija tā 6. punktā sīki pārbaudīja dažādus risinājumus, kuri ļautu novērst EKTS raksturīgo nelīdzsvarotību, kā arī apakšrisinājumus, ko veido minēto risinājumu varianti.
Turklāt ir jānorāda, ka, it īpaši runājot par iespēju, kas paredz izveidot TSR, Komisija ietekmes novērtējuma 7.1.3. punktā novērtēja arī vairākus gadījumus, kuros būtu paredzēti dažādi šīs rezerves darbības sākuma datumi, lai gan to kritēriju pārbaude, kas attiecas uz robežvērtību noteikšanu kvotu laišanai apritē vai to ievietošanai minētajā rezervē, tika veikta šī novērtējuma 6.2.3.2. un 7.1. punktā.
Turklāt no minētā vērtējuma arī izriet, ka Komisija sīki pārbaudīja vairākus ekonomiskos un sociālos aspektus, kas ir saistīti ar dažādiem paredzētajiem risinājumiem.
Tādējādi šī paša ietekmes novērtējuma 7.2.3. punktā ir ietverti secinājumi par TSR ietekmi uz kvotu cenas izmaiņām. Šī novērtējuma 7.3. un 7.4. punktā ir pausti apsvērumi par izsolīšanas un konkurētspējas jautājumiem. Minētā novērtējuma 7.4.2. punktā konkrētāk ir paredzēta iespējama netieša ietekme uz elektrības cenu, savukārt tā 7.5. punkts attiecas uz sociālo ietekmi un ietekmi uz darba tirgu. Visbeidzot šī paša novērtējuma 7.6. punktā ir vērtēta ietekme uz vidi.
Turklāt ir jāatgādina, ka Tiesa ir atzinusi, ka ietekmes novērtējums nav saistošs ne Parlamentam, ne arī Padomei (spriedums, 2010. gada 8. jūlijs, Afton Chemical,
C‑343/09
,
EU:C:2010:419
,
57.
punkts).
No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka likumdevējs ir ņēmis vērā arī citus konstatējumus, kas ir kļuvuši pieejami sarunu laikā, kuras notika pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
Lai nodrošinātu informāciju debatēm Padomē un Parlamentā, Komisija 2014. gada 25. jūnijā organizēja ekspertu sanāksmi, kas veltīta paredzēto pasākumu ietekmei uz tirgu un TSR darbību. 2014. gada 8. septembrī notika ar šo rezervi saistītas debates, kurās piedalījās tirgus dalībnieki un valstu eksperti. Visbeidzot tā paša gada 5. novembrī Parlaments organizēja TSR veltītu semināru, kas bija pieejams sabiedrībai un kurā tas arī veica papildu novērtējumus attiecībā uz šīs rezerves darbības sākuma datumu.
Turklāt no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem arī izriet, ka Padomes sanāksmju laikā vairākas delegācijas grupas “Vide” sanāksmē iesniedza savu dažādo risinājumu ietekmes novērtējumu. Tādējādi lēmuma priekšlikumam veltītās apspriedes bija balstītas uz faktisku pamatu, uz ko visu dalībvalstu pārstāvji balstījās, lai definētu savu nostāju šo sanāksmju laikā.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka likumdošanas procedūras laikā Parlaments un Padome ņēma vērā pieejamos zinātniskos datus, lai efektīvi īstenotu savu rīcības brīvību.
Kā to ir uzsvērušas atbildētājas iestādes, zināms skaits sanāksmju un semināru, ko bija organizējušas Savienības iestādes jautājumā par TSR, bija publiski vai vismaz šo sanāksmju un semināru saturs bija darīts publisks. Turklāt, Komisijai izstrādājot lēmuma priekšlikumu, notika arī publiska apspriešana.
Katrā ziņā, kā to pamatoti norāda Padome un Parlaments, ir jāprecizē, ka dažu apspriežu nepubliskais raksturs nevar likt apšaubīt apstrīdētā lēmuma likumību, jo likumdevējam nav pienākuma neņemt vērā faktus, kas ir ietverti dokumentos, kuri nav publiski vai kuri ir minēti sanāksmēs, kas nav publiskas.
Turklāt, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 54. punktā, Parlamentam, Padomei vai Komisijai nevar pārmest, ka tie nav ņēmuši vērā Polijas Republikas iespējami īpašo situāciju saistībā ar oglekļa tirgu.
No Tiesas judikatūras izriet, ka likumdevējam nav pienākuma ņemt vērā dalībvalsts īpašo situāciju, ja Savienības tiesību aktam ir ietekme visās dalībvalstīs, un tas nozīmē, ka ir nodrošināts līdzsvars starp dažādām iesaistītajām interesēm, ņemot vērā šī akta mērķus. Līdz ar to tiekšanās uz šādu līdzsvaru, ņemot vērā nevis vienas dalībvalsts īpašo situāciju, bet gan visu dalībvalstu situāciju kopā, nevar tikt uzskatīta par pretēju samērīguma principam (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 18. jūnijs, Igaunija/Parlaments un Padome,
C‑508/13
,
EU:C:2015:403
,
39.
punkts).
No tā izriet, ka likumdevēja rīcībā bija pietiekama informācija šī sprieduma 152. un 153. punktā minētās judikatūras izpratnē, lai izdarītu izvēli, kas ir paredzēta apstrīdētajā lēmumā.
Īpaši runājot par ceturto pamatu, kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu, ir jāatgādina, ka šis princips ir viens no Savienības tiesību vispārējiem principiem un paredz, ka ar Savienības tiesību normām ieviestie līdzekļi ir atbilstoši attiecīgā tiesiskā regulējuma leģitīmo mērķu īstenošanai un nepārsniedz to sasniegšanai nepieciešamā robežas (spriedums, 2013. gada 17. oktobris, Billerud Karlsborg un BillerudSkärblacka,
C‑203/12
,
EU:C:2013:664
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesa arī ir precizējusi, ka, runājot par šo nosacījumu pārbaudi tiesā, kā tas ir konstatēts šī sprieduma 150. punktā, Savienības likumdevējam tomēr ir jāatzīst plaša rīcības brīvība jomā, kurā tam ir jāizdara izvēle politiskos, ekonomiskos un sociālos jautājumos un kurā tam ir jāveic sarežģīts novērtējums. Tāpat, veicot pārbaudi tiesā par šādas kompetences īstenošanu, Tiesa nevar aizstāt Savienības likumdevēja vērtējumu ar savējo. Turklāt tā varētu apšaubīt likumdošanas izvēli tikai tad, ja tā šķistu acīmredzami kļūdaina vai ja neērtības, kas no tās rastos atsevišķiem tirgus dalībniekiem, būtu nesamērīgas ar tās vienlaicīgi sniegto ieguvumu (spriedums, 2013. gada 17. oktobris, Billerud Karlsborg un BillerudSkärblacka,
C‑203/12
,
EU:C:2013:664
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Kā tas ir atgādināts, novērtējot prasības pirmo pamatu, apstrīdētā lēmuma mērķis ir nodrošināt EKTS pienācīgu darbību un uzlabot Direktīvas 2003/87 spēju ļaut īstenot tās izvirzītos mērķus, sākot no dienas, kad sāks darboties TSR, un bez ierobežojumiem laikā.
Ņemot vērā šo mērķi un informāciju, kas bija attiecīgo iestāžu rīcībā dienā, kad tās iesaistījās, pieņemtā tiesību akta saturu nav pamata apstrīdēt.
Ziņojumā par oglekļa tirgus stāvokli 2012. gadā bija konstatēta EKTS strukturālā nelīdzsvarotība, kas izraisīja likumdošanas pasākumu nepieciešamību, lai atjaunotu tās pienācīgu darbību. Lai izbeigtu šo nelīdzsvarotību, bija svarīgi samazināt kvotu skaitu. Tomēr, kā tas ir minēts apstrīdētā lēmuma preambulas 4. apsvērumā, lineārā koeficienta izmaiņas pārpalikumu samazināja tikai pakāpeniski, līdz ar to oglekļa tirgum vairāk nekā desmit gadus bija jāturpina darboties ar apmēram 2 miljardu kvotu pārpalikumu.
Līdz ar to TSR izveide, kurā pagaidu kārtā tiek ievietots kvotu pārpalikums, bija atbilstošs risinājums kvotu skaita samazināšanai, neatceļot šīs kvotas. Šis risinājums arī ļāva, pirmkārt, ņemt vērā gadījumu, kad sistēmas līdzsvaru apdraudētu vairs ne kvotu pārpalikums, bet gan kvotu deficīts, jo bija paredzēts, ka rezerve tirgū atbrīvos kvotas, kas tajā bijušas ievietotas pagaidu kārtā, un, otrkārt, nostiprināt EKTS noturību pret liela mēroga notikumiem, kuri varētu būtiski izjaukt kvotu piedāvājuma un pieprasījuma līdzsvaru.
Tādējādi apstrīdētajā lēmumā paredzētais mehānisms ir piemērots, lai sasniegtu mērķi samazināt kvotu tirgus svārstības, nepārsniedzot to, kas ir vajadzīgs tā sasniegšanai.
Līdz ar to Savienības likumdevēja izdarītā normatīvā izvēle nešķiet acīmredzami kļūdaina šī sprieduma 170. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Visbeidzot, Polijas Republika nav pierādījusi, ka trūkumi, kas izriet no šīs izvēles, ir nesamērīgi salīdzinājumā ar priekšrocībām, kuras tā sniedz, jo, pirmkārt, nav tiešas saiknes starp TSR un kvotu cenas noteikšanu un, otrkārt, kvotu cenas stabilizēšana acīmredzami ir apstrīdētā lēmuma mērķis.
Ņemot vērā iepriekš paustos apsvērumus, arī ceturtais un piektais pamats ir jānoraida kā nepamatoti, un tādējādi prasība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā Parlaments un Padome ir lūguši piespriest Polijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un pēdējai minētajai nolēmums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt abu šo iestāžu tiesāšanās izdevumus.
Turklāt atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam Dānijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika, Spānijas Karaliste, Francijas Republika, Zviedrijas Karaliste, kā arī Komisija kā personas, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Polijas Republika atlīdzina Eiropas Parlamenta un Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.

3)
Dānijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika, Spānijas Karaliste, Francijas Republika, Zviedrijas Karaliste, kā arī Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.