CELEX: 62019CJ0107
Преюдициално запитване
Социална политика
Директива 2003/88/ЕО
Организация на работното време
Понятия „работно време“ и „почивка“
Период на почивка, през който работникът трябва да бъде в готовност до две минути да се отзове на повикване
Предимство на правото на Съюза

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (
ОВ L 299, 2003 г., стр. 9
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3).
Запитването е отправено в рамките на спор между XR и Dopravní podnik hl. m. Prahy, akciová společnost (наричано по-нататък „DPP“) относно отказа на последното да плати на XR сума в размер на 95335 CZK (чешки крони) (около 3600 EUR), с начислени лихви за забава, като възнаграждение за почивките в работно време, ползвани през осъществяваната от него в периода между ноември 2005 г. и декември 2008 г. трудова дейност.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображения 4 и 5 от Директива 2003/88 гласят:
„(4)
Подобряването на безопасността, хигиената и здравето на работниците при работа е цел, която не следва да бъде подчинена само на икономически съображения.
(5)
Всички работници трябва да ползват почивка с достатъчна продължителност. Понятието „почивка“ трябва да се изразява в единици за време, т.е. в дни, часове и/или части от тях. Работниците в [Европейския съюз] трябва да ползват ежедневни, седмични и годишни почивки с минимална продължителност и почивки по време на работа с достатъчна продължителност. […]“.
Член 1 от тази директива предвижда:
„1.   Настоящата директива определя минималните изисквания за безопасност и здраве при организацията на работното време.
2.   Настоящата директива се прилага за:
а)
минималната продължителност на междудневната почивка, междуседмичната почивка и годишния отпуск, на почивките в работно време и максималната продължителност на седмично[то] работно време; и
б)
някои аспекти на нощния труд, работата на смени и режима на работа.
[…]“.
Член 2 от посочената директива, озаглавен „Определения“, предвижда:
„По смисъла на настоящата директива се прилагат следните определения:
1.
„работно време“ означава всеки период, през който работникът работи на разположение на работодателя и изпълнява своята дейност или задължения, в съответствие с националното законодателство и/или практика;
2.
„почивка“ означава всеки период, който не е работно време;
[…]
5.
„работа на смени“ означава всеки метод за организация на работата на смени, при който работниците последователно работят един след друг на едно и също работно място съгласно определен режим, включително режим на редуване, който може да е непрекъснат или прекъснат, налагащ необходимостта работниците да работят по различно време през определен период от дни или седмици;
[…]“.
Съгласно член 4 от Директива 2003/88, озаглавен „Почивки по време на работа“:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че когато продължителността на работния ден е повече от шест часа, всеки работник има право на почивка, като свързаните с нея подробности, в това число продължителността и условията, при които се предоставя почивката, се определят с колективни договори или споразумения между социалните партньори или, ако не са определени по този начин, се определят от националното законодателство“.
Чешкото право
Член 83 от Zákon č. 65/1965 Sb., zákoník práce (Закон № 65/1965, Кодекс на труда), приложим до 31 декември 2006 г., предвижда:
„(1)   Работно време е период, през който работникът или служителят е длъжен да полага труд за работодателя.
(2)   Почивка е период, който не е работно време.
[…]
(5)   Дежурство е период, през който съгласно трудовия си договор работникът или служителят е готов за евентуална задача, която при неотложна нужда трябва се да изпълни извън графика на неговата смяна.
[…]“.
Член 89 от този закон се отнася до „почивката по време на работа“ и предвижда:
„(1)   Работодателят предоставя на работниците, след не повече от шест часа непрекъсната работа, почивка по време на работа за хранене и отмора от най-малко 30 минути; на ненавършилите 18‑годишна възраст лица такава почивка се предоставя след не повече от четири часа и половина непрекъсната работа. Ако съответната работа не може да бъде прекъсната, на работника се осигурява достатъчен период за отмора и хранене, но без прекъсване на обслужването или работата; на ненавършилите 18‑годишна възраст лица винаги се предоставя почивка за хранене и отмора в съответствие с първото изречение.
(2)   Работодателят може да определя подходящата продължителност на почивката в работно време, предназначена за хранене, след консултация с компетентната синдикална организация.
(3)   Работодателят определя началото и края на тези почивки след консултация с компетентната синдикална организация.
(4)   Почивки за хранене и отмора не се предоставят в началото или в края на работното време.
(5)   Предоставяните по време на работа почивки за хранене и отмора не се включват в работното време“.
Тези разпоредби са отменени и заменени със Zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce (Закон № 262/2006, Кодекс на труда), който влиза в сила на 1 януари 2007 г. Съгласно член 78 от този закон:
„(1)   По смисъла на разпоредбите, които уреждат работното време и почивката:
a)
„работно време“ означава период, през който работникът или служителят е длъжен да полага труд за работодателя, и период, през който работникът или служителят е готов на работното място да изпълни задача съгласно указанията на работодателя;
[…]
h)
„дежурство“ е период, през който съгласно трудовия си договор работникът или служителят е готов за евентуална задача, която при неотложна нужда трябва да се изпълни извън графика на неговата смяна. Дежурство може да се изпълнява само на друго, уговорено с работника или служителя място, различно от работното място на работодателя;
[…]“.
Що се отнася до почивките по време на работа и до почивките по съображения за безопасност, в член 88 от посочения закон се уточнява:
„(1)   Работодателят предоставя на работниците, след не повече от 6 часа непрекъсната работа, почивка по време на работа за хранене и отмора от най-малко 30 минути; на ненавършилите 18‑годишна възраст лица такава почивка се предоставя след не повече от четири часа и половина непрекъсната работа. Ако съответната работа не може да бъде прекъсната, на работника или служителя се осигурява достатъчен период за отмора и хранене, но без прекъсване на обслужването или работата; този период се отчита като работно време. На лицата, ненавършили 18‑годишна възраст, винаги се предоставя почивка за хранене и отмора в съответствие с първото изречение.
(2)   Ако почивката по време на работа, предназначена за хранене и отмора, трябва да бъде разделена, всяка част от тази почивка трябва да бъде с продължителност от най-малко 15 минути. […]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
От ноември 2005 г. до декември 2008 г. XR упражнява професията пожарникар към предприятието DPP.
XR работи на смени, включващи дневна смяна от 6,45 ч. до 19 ч. и нощна смяна от 18,45 ч. до 7 ч. Ежедневният му работен график включва две половинчасови почивки по време на работа за хранене и отмора.
В периода между 6,30 ч. и 13,30 ч. XR може да отиде до столовата за персонала, която е на 200 метра от работното му място, стига да носи предавател, който в случай на нужда го предупреждава, че след две минути пред столовата за персонала ще дойде да го вземе превозно средство. Освен това в депото, в което работи XR, има място за приготвяне на храна, което може да се ползва извън работното време на столовата за персонала.
Почивките по време на работа се вземат предвид при изчисляването на работното време на XR само доколкото са прекъснати от повикване. Ето защо за почивки в работно време, които не са били прекъснати от повикване, не е изплащано възнаграждение.
XR оспорва този начин на изчисляване на възнаграждението му. Той смята, че дори и когато не са прекъснати от повикване, почивките по време на работа представляват работно време, поради което претендира сума в размер на 95335 CZK, с начислени лихви за забава, като дължимо му възнаграждение за двете дневни почивки, които не са били отчитани при изчисляване на възнаграждението му през разглеждания в главното производство период.
Сезиран като първа инстанция, Obvodní soud pro Prahu 9 (Градски районен съд Прага 9, Чешка република), който е запитващата юрисдикция, уважава иска на XR с решение от 14 септември 2016 г., което е оставено в сила от въззивната инстанция с решение от 22 март 2017 г.
DPP подава касационна жалба срещу посочените решения пред Nejvyšší soud (Върховен съд, Чешка република), който ги отменя с решение от 12 юни 2018 г. На основание на относимите национални разпоредби този съд приема, че наистина не е изключена възможността почивките да бъдат прекъсвани поради повикване, но че до такива прекъсвания се стига само случайно и в непредвидими случаи, поради което те не може да се разглеждат като част от обичайното изпълнение на професионалните задължения. Ето защо според този съд почивките по време на работа по принцип не може да се считат за работно време.
При това положение Nejvyšší soud (Върховен съд) връща делото на запитващата юрисдикция за ново разглеждане по същество. Последната подчертава, че съгласно националните процесуални норми тя е обвързана от правните изводи на Nejvyšší soud (Върховен съд).
Запитващата юрисдикция все пак приема, че обстоятелствата, при които XR е трябвало да ползва почивките си по време на работа, може да обосноват квалифицирането на последните като „работно време“ по смисъла на член 2 от Директива 2003/88.
При това положение Obvodní soud pro Prahu 9 (Градски районен съд Прага 9) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Счита ли се периодът на почивка по време на работа, през който работникът трябва да се яви до две минути, за да бъде на разположение на работодателя си в случай на спешно повикване, за „работно време“ по смисъла на член 2 от Директива [2003/88]?
2)
Оказва ли въздействие върху преценката, която следва да се направи във връзка с [първия] въпрос, фактът, че до такова прекъсване [на почивката по време на работа] в резултат на спешно повикване се стига само случайно и в непредвидими случаи, или евентуално колко често се стига до такова прекъсване?
3)
Може ли първоинстанционен съд, който се произнася, след като решението му е отменено от висшестоящ съд и делото му е върнато за ново разглеждане [по същество], да не се съобрази с правните изводи на висшестоящия съд, които са задължителни за първоинстанционния съд, ако тези изводи са в противоречие с правото на Съюза?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
С първия и втория въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 2 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че периодът на предоставяната на работника през дневното му работно време почивка, през който той трябва да бъде в състояние при нужда до две минути да се отзове на спешно повикване, следва да се квалифицира като „работно време“ или като „почивка“ по смисъла на тази разпоредба, и дали за тази квалификация са от значение фактът, че спешните повиквания са инцидентни и непредвидими, и това колко често има такива повиквания през периода на почивка по време на работа.
Като начало следва да се констатира, че спорът в главното производство се отнася до възнаграждението, на което работникът твърди, че има право за периодите на почивка през работния му ден.
От практиката на Съда обаче следва, че с изключение на особената хипотеза на платения годишен отпуск по член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 тази директива урежда само някои аспекти на организацията на работното време с цел да се защитят безопасността и здравето на работниците, така че по принцип не се прилага спрямо възнаграждението на работниците (решение от 9 март 2021 г., Radiotelevizija Slovenija (Постоянно разположение в отдалечено място),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, т.
и цитираната съдебна практика).
Доколкото обаче, както посочва запитващата юрисдикция, в спора по главното производство въпросът за възнаграждението за периодите на почивка по време на работа зависи от квалифицирането на тези периоди като „работно време“ или като „почивка“ по смисъла на Директива 2003/88, следва да се отговори на поставените въпроси, които се отнасят до посочената квалификация.
В това отношение следва да се припомни, че в член 2, точка 1 от Директива 2003/88 понятието „работно време“ се определя като „всеки период, през който работникът работи на разположение на работодателя и изпълнява своята дейност или задължения“. Съгласно член 2, точка 2 от тази директива понятието „почивка“ е определено по метода на изключването като всеки период, който не е работно време.
Втора глава от Директива 2003/88 е посветена по-специално на „минимална[та] продължителност на почивката“. Освен междудневната и междуседмичната почивка в член 4 от тази глава на посочената директива е уредена „почивката по време на работа“, на която има право всеки работник, когато продължителността на работния ден е повече от шест часа, като подробните правила относно тази почивка, в това число продължителността и условията за предоставянето ѝ, се определят с колективни договори, споразумения между социалните партньори или, ако не са определени по този начин, от националното законодателство.
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че през почивките си по време на работа XR не е бил заместван и е носел предавател, благодарение на който е бил предупреждаван, когато трябва да прекъсне почивката си, за да се отзове на спешно повикване. От това следва, че през почивките му по време на работа за жалбоподателя в главното производство се прилага режим на дежурство — понятие, което като цяло обхваща всички периоди, през които работникът остава на разположение на своя работодател, за да може да осигури изпълнението на възложена му от него работа (вж. в този смисъл решение от 9 март 2021 г., Radiotelevizija Slovenija (Постоянно разположение в отдалечено място),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, т.
).
В това отношение следва да се припомни, че понятията „работно време“ и „почивка“ са взаимно изключващи се. Ето защо за целите на прилагането на Директива 2003/88 дежурството, дадено от работник, трябва да се квалифицира или като „работно време“, или като „почивка“, доколкото тази директива не предвижда междинна категория (вж. в този смисъл решение от 9 март 2021 г., Radiotelevizija Slovenija (Постоянно разположение в отдалечено място),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това понятията „работно време“ и „почивка“ са понятия на правото на Съюза, които трябва да бъдат определени съгласно обективни критерии, като се отчитат структурата и целта на Директива 2003/88. Всъщност само такова автономно тълкуване е в състояние да осигури на тази директива пълна ефективност, както и еднакво приложение на посочените понятия във всички държави членки (решение от 9 март 2021 г., Radiotelevizija Slovenija (Постоянно разположение в отдалечено място),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася по-конкретно до дежурствата, от практиката на Съда следва, че период, през който реално не е положен труд от работника в полза на работодателя, невинаги е „почивка“ за целите на прилагането на Директива 2003/88 (решение от 9 март 2021 г., Radiotelevizija Slovenija (Постоянно разположение в отдалечено място),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, т.
).
Така, от една страна, Съдът е приел по отношение на дежурствата, осъществявани на работно място, което не съвпада с местоживеенето на работника, че решаващ фактор, за да се приеме, че са налице признаците на понятието „работно време“ по смисъла на Директива 2003/88, е фактът, че работникът е длъжен да присъства физически на определено от работодателя място и да е на негово разположение там, за да може в случай на нужда незабавно да извърши съответните действия (решение от 9 март 2021 г., Radiotelevizija Slovenija (Постоянно разположение в отдалечено място),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съдът е приел, че при такова дежурство работникът, който е длъжен да стои на работното си място на пряко разположение на своя работодател, трябва да се отдели от своето семейство и социална среда и има малко свобода да организира времето, през което неговите професионални услуги не се изискват. Следователно този период в своята цялост трябва да се квалифицира като „работно време“ по смисъла на Директива 2003/88, независимо от реално положения от работника труд през посочения период (решение от 9 март 2021 г., Radiotelevizija Slovenija (Постоянно разположение в отдалечено място),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, т.
и цитираната съдебна практика).
От друга страна, Съдът е приел, че период на дежурство, давано в условията на постоянно разположение на повикване, тоест период, през който работникът е на разположение на своя работодател, за да може да осигури изпълнението на възложена му от него работа, без да е длъжен да стои на работното си място, също трябва да се квалифицира в своята цялост като „работно време“ по смисъла на Директива 2003/88, когато поради наложените на работника обективни и чувствителни ограничения на възможността му да се посвети на личните и обществените си интереси се различава от период, през който работникът трябва само да е на разположение на работодателя си, за да може той да се свърже с него (вж. в този смисъл решение от 9 март 2021 г., Radiotelevizija Slovenija (Постоянно разположение в отдалечено място),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че периодите на дежурство в тяхната цялост, включително и тези в условията на постоянно разположение на повикване, при които наложените на работника ограничения са от такова естество, че обективно и чувствително засягат възможността му през тези периоди свободно да организира времето, когато неговите професионални услуги не се изискват, и да се посвети на своите собствени интереси, попадат в обхвата на понятието „работно време“ по смисъла на Директива 2003/88 (вж. в този смисъл решение от 9 март 2021 г., Radiotelevizija Slovenija (Постоянно разположение в отдалечено място),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, т.
).
Съдът отбелязва по-конкретно че период на дежурство, през който поради определеното му разумно време за подновяване на служебната дейност работникът може да планира своите лични и социални занимания, a priori не е „работно време“ по смисъла на Директива 2003/88. Обратно, период на дежурство, през който времето, определено на работника, за да поднови работата си, е ограничено до няколко минути, по принцип трябва в своята цялост да се счита за „работно време“ по смисъла на тази директива, тъй като в този случай работникът на практика в значителна степен е възпрепятстван да планира каквито и да било действия за отмора, дори и кратки (решение от 9 март 2021 г., Radiotelevizija Slovenija (Постоянно разположение в отдалечено място),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, т.
).
При все това, както подчертава Съдът, отражението на подобен срок за реакция трябва да се преценява конкретно, като се вземат предвид и останалите ограничения, ако има такива, наложени на работника, както и облекченията, които са му били предоставени по време на неговото дежурство (решение от 9 март 2021 г., Radiotelevizija Slovenija (Постоянно разположение в отдалечено място),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, т.
).
В случая запитващата юрисдикция следва да прецени с оглед на всички релевантни обстоятелства дали наложените на XR през почивките му по време на работа ограничения, произтичащи от необходимостта да бъде готов до две минути да се отзове на повикване, са от такова естество, че обективно и чувствително да засегнат възможността на този работник свободно да организира времето си, за да се посвети на дейности по негов избор.
В това отношение, като се имат предвид възраженията на DPP и на Европейската комисия в писмените им становища, е важно също да се отбележи, на първо място, че свободата на преценка, с която разполагат държавите членки съгласно член 4 от Директива 2003/88, за да определят подробните правила относно почивката по време на работа, и по-специално продължителността и условията за предоставянето ѝ, не е релевантна за квалификацията на разглежданите в главното производство периоди като „работно време“ или като „почивка“ по смисъла на член 2 от Директива 2003/88, понеже това са две самостоятелни понятия на правото на Съюза, както вече бе припомнено в точка 29 от настоящото решение.
Доколкото обаче, както е видно от акта за преюдициално запитване, почивките по време на работа, с които е разполагал XR, са били кратки, а именно от по тридесет минути, когато извършва проверка, за да определи дали наложените на XR през почивките му по време на работа ограничения е можело обективно и чувствително да засегнат възможността на този работник да отдъхне и да се посвети на дейности по негов избор, запитващата юрисдикция не трябва да отчита ограниченията на тази възможност, които биха били налице във всички случаи, понеже неминуемо произтичат от продължителността от тридесет минути на всяка почивка по време на работа, тъй като посочените ограничения нямат връзка с тези, произтичащи от задължението на XR да бъде готов до две минути да се отзове на спешно повикване.
На второ място, що се отнася до факта, че прекъсванията на почивките по време на работа са инцидентни и непредвидими, Съдът вече е постановил, че обстоятелството, че средно намесата на работника е изисквана твърде рядко през периодите на дежурство, не означава, че тези периоди трябва да се считат за „почивка“ по смисъла на член 2, точка 2 от Директива 2003/88, когато отражението на определения на работника срок, в който трябва да поднови своята работа, е достатъчно, за да ограничи обективно и чувствително възможността му през тези периоди свободно да организира времето, през което неговите професионални услуги не се изискват (решение от 9 март 2021 г., Radiotelevizija Slovenija (Постоянно разположение в отдалечено място),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, т.
).
В това отношение е важно да се добави, че непредвидимостта на възможните прекъсвания на почивките по време на работа може допълнително да ограничи възможността работникът свободно да организира това време. Всъщност произтичащата несигурност може да доведе до това работникът постоянно да бъде в повишена готовност.
На последно място, важно е да се припомни с оглед на съдебната практика, цитирана в точка 23 от настоящото решение, че начинът на заплащане на периодите на дежурство на работниците не се урежда от Директива 2003/88, а от съответните разпоредби на националното право. Ето защо тази директива допуска прилагането на правна уредба на държава членка, колективен трудов договор или решение на работодател за възнаграждението във връзка с дежурство, които разграничават периодите на реално положен труд от тези, през които не е извършена действителна работа, дори когато тези периоди трябва в своята цялост да се считат за „работно време“ за целите на прилагането на посочената директива (решение от 9 март 2021 г., Radiotelevizija Slovenija (Постоянно разположение в отдалечено място),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, т.
).
С оглед на всички изложени по-горе съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че член 2 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че периодът на предоставяната на работника през дневното му работно време почивка, през който той трябва да бъде в състояние при нужда до две минути да се отзове на спешно повикване, представлява „работно време“ по смисъла на тази разпоредба, доколкото от общата преценка на всички релевантни обстоятелства следва, че наложените на този работник през почивките му по време на работа ограничения са от такова естество, че обективно и чувствително засягат възможността му свободно да организира времето, когато неговите професионални услуги не се изискват, и да го посвети на собствените си интереси.
По третия въпрос
С третия въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали принципът на предимство на правото на Съюза трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национален съд, който се произнася, след като решението му е отменено от висшестоящ съд, да бъде обвързан в съответствие с националното процесуално право от правните изводи на висшестоящия съд, когато тези изводи не са съвместими с правото на Съюза.
Следва да се припомни, че по силата на принципа на предимство на правото на Съюза, когато не може да тълкува националната правна уредба в съответствие с изискванията на правото на Съюза, националният съд, натоварен в рамките на своята компетентност с прилагането на разпоредбите от правото на Съюза, е длъжен да гарантира пълното им действие, като при необходимост по собствена инициатива оставя без приложение противоречащите им разпоредби от националното законодателство, дори да са по-късни, без да е необходимо да иска или да изчаква тяхната предварителна отмяна по законодателен път или по какъвто и да било друг ред, предвиден в конституцията (решение от 24 юни 2019 г., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение, след като упражни правото си по член 267, втора алинея ДФЕС, при решаването на спора в главното производство националният съд е обвързан от даденото от Съда тълкуване на съответните разпоредби и трябва евентуално да не се съобрази с изводите на висшестоящия съд, ако въз основа на това тълкуване намира, че тези изводи не са в съответствие с правото на Съюза (решение от 5 октомври 2010 г., Елчинов,
C‑173/09
,
EU:C:2010:581
, т.
).
При това положение изискването да се гарантира пълното действие на правото на Съюза включва и задължението на националните съдилища при необходимост да изменят постоянната съдебна практика, ако тя се основава на тълкуване на националното право, което е несъвместимо с правото на Съюза (решение от 5 юли 2016 г., Огнянов,
C‑614/14
,
EU:C:2016:514
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно в настоящия случай запитващата юрисдикция е длъжна да осигури пълното действие на член 267 ДФЕС, като при необходимост по собствена инициатива остави без приложение националните процесуални разпоредби, които я задължават да приложи националното право, както е тълкувано от Nejvyšší soud (Върховен съд), когато това тълкуване не е съвместимо с правото на Съюза.
С оглед на гореизложеното на третия въпрос следва да се отговори, че принципът на предимство на правото на Съюза трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национален съд, който се произнася, след като решението му е отменено от висшестоящ съд, да бъде обвързан в съответствие с националното процесуално право от правните изводи на висшестоящия съд, когато тези изводи не са съвместими с правото на Съюза.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (десети състав) реши:

1)
Член 2 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време трябва да се тълкува в смисъл, че периодът на предоставяната на работника през дневното му работно време почивка, през който той трябва да бъде в състояние при нужда до две минути да се отзове на спешно повикване, представлява „работно време“ по смисъла на тази разпоредба, доколкото от общата преценка на всички релевантни обстоятелства следва, че наложените на този работник през почивките му по време на работа ограничения са от такова естество, че обективно и чувствително засягат възможността му свободно да организира времето, когато неговите професионални услуги не се изискват, и да го посвети на собствените си интереси.

2)
Принципът на предимство на правото на Съюза трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национален съд, който се произнася, след като решението му е отменено от висшестоящ съд, да бъде обвързан в съответствие с националното процесуално право от правните изводи на висшестоящия съд, когато тези изводи не са съвместими с правото на Съюза.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: чешки.