CELEX: 62015TJ0673
Mimosmluvní odpovědnost
Zastoupení Unie
Promlčení
Zmaření právních účinků konečného rozhodnutí
Upřesnění žaloby
Přípustnost
Článek 47 Listiny základních práv
Přiměřená lhůta soudního rozhodování
Rovné zacházení
Majetková újma
Vzniklé ztráty
Ušlý zisk
Nemajetková újma
Příčinná souvislost

I.
Skutečnosti předcházející sporu
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 12. února 2008 podala společnost Guardian Industries Corp. a žalobkyně, společnost Guardian Europe Sàrl, žalobu, kterou napadly rozhodnutí Komise C(2007) 5791 final ze dne 28. listopadu 2007 v řízení podle článku [101 SFEU] a článku 53 Dohody o EHP (Věc COMP/39165 – Ploché sklo) (dále jen „rozhodnutí C(2007) 5791“). Tyto společnosti v žalobě navrhly, aby Tribunál toto rozhodnutí částečně zrušil v rozsahu, v němž se jich týká, a snížil výši pokuty, která jim byla v uvedeném rozhodnutí uložena.
Rozsudkem ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
), Tribunál tuto žalobu zamítl.
Návrhem došlým dne 10. prosince 2012 podala společnost Guardian Industries a žalobkyně proti rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
) kasační opravný prostředek.
Rozsudkem ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), Soudní dvůr zaprvé zrušil rozsudek ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
) v rozsahu, v němž tento rozsudek zamítl žalobní důvod vycházející z porušení zásady zákazu diskriminace, pokud jde o výpočet pokuty uložené společně a nerozdílně společnosti Guardian Industries a žalobkyni, a v němž posledně uvedeným uložil náhradu nákladů řízení. Zadruhé Soudní dvůr zrušil článek 2 rozhodnutí C(2007) 5791 v rozsahu, v němž společnosti Guardian Industries a žalobkyni společně a nerozdílně uložil pokutu ve výši 148000000 eur. Zatřetí Soudní dvůr stanovil výši pokuty uložené společně a nerozdílně společnosti Guardian Industries a žalobkyni z důvodu protiprávního jednání konstatovaného v článku 1 rozhodnutí C(2007) 5791 na částku 103600000 eur. Začtvrté Soudní dvůr ve zbývající části kasační opravný prostředek zamítl. Zapáté Soudní dvůr rozhodl o nákladech řízení.
II.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 19. listopadu 2015 podala žalobkyně projednávanou žalobu proti Evropské unii, zastoupené Evropskou komisí a Soudním dvorem Evropské unie.
Dne 17. února 2016 Tribunál předal projednávanou věc třetímu rozšířenému senátu.
Komise a Soudní dvůr Evropské unie předložily žalobní odpovědi dne 16. února 2016 a 18. února 2016.
Dne 22. dubna 2016 předložila žalobkyně repliku. Soudní dvůr Evropské unie a Komise předložily dupliky dne 25. května 2016 a 7. června 2016.
Dne 12. září 2016 Tribunál konstatoval, že připravení projednávané věci a její rozhodnutí vyžadují s ohledem na její předmět, aby měl k dispozici spis ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
) (dále jen „věc T‑82/08“). V rámci organizačních procesních opatření podle článku 89 jednacího řádu Tribunál rozhodl vložit do spisu projednávané věci spis k věci T‑82/08.
Dne 14. prosince 2016 Tribunál požádal žalobkyni o předložení určitých dokumentů a o odpověď na jednu otázku. Žalobkyně těmto žádostem vyhověla ve stanovené lhůtě.
Dne 16. prosince 2016 požádal Soudní dvůr Evropské unie o zaslání spisu k věci T‑82/08.
Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na ústní otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 11. ledna 2017.
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
—
uložil Unii zastoupené Komisí a Soudním dvorem Evropské unie, aby nahradila újmu, která jí vznikla v důsledku porušení požadavků na dodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ze strany Tribunálu, tak, že jí zaplatí následující částky spolu s úroky ode dne 12. února 2010 v průměrné sazbě používané Evropskou centrální bankou (ECB) pro její hlavní refinanční operace v rozhodné době, navýšené o dva procentní body:
—
936000 eur z titulu nákladů na záruku;
—
1671000 eur z titulu nákladů ušlé příležitosti nebo ušlého zisku;
—
14800000 eur z titulu nemajetkové újmy;
—
uložil Unii zastoupené Komisí a Soudním dvorem Evropské unie, aby nahradila újmu, která jí vznikla v důsledku porušení zásady rovného zacházení ze strany Komise, tak, že jí zaplatí následující částky spolu s úroky v průměrné sazbě používané ECB pro její hlavní refinanční operace v rozhodné době, navýšené o dva procentní body:
—
1547000 eur z titulu nákladů na záruku;
—
9292000 eur z titulu nákladů ušlé příležitosti nebo ušlého zisku;
—
14800000 eur z titulu nemajetkové újmy;
—
uložil žalovaným náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
—
žalobu zamítl v části směřující proti ní a
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Soudní dvůr Evropské unie navrhuje, aby Tribunál:
—
odmítl návrh na náhradu újmy jako nepřípustný, pokud jde o újmy vzniklé před 19. listopadem 2010 a v rozsahu, v němž se týká náhrady majetkové újmy související s náklady ušlé příležitosti nebo ušlým ziskem;
—
v každém případě zamítl jako neopodstatněný návrh na náhradu majetkové i nemajetkové újmy;
—
podpůrně zamítl jako neopodstatněný návrh na náhradu majetkové újmy a přiznal
ex aequo et bono
náhradu nemajetkové újmy v maximální výši 5000 eur;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
III.
Právní otázky
A.
K přípustnosti
Komise a Soudní dvůr Evropské unie vznesly několik námitek nepřípustnosti.
1.
K přípustnosti návrhu na náhradu újmy zakládajícím se na údajném nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování v rozsahu, v němž tento návrh směřuje proti Unii zastoupené Komisí
Komise tvrdí, že návrh na náhradu újmy vzniklé v důsledku údajného porušení požadavků spojených s dodržením přiměřené lhůty soudního rozhodování (dále jen „přiměřená lhůta soudního rozhodování“), je nepřípustný v rozsahu, v němž směřuje proti Unii v jejím zastoupení, jelikož v rámci této žaloby jí žalobkyně nic nevytýká.
V tomto ohledu stačí připomenout, že v rámci žalob na náhradu škody směřujících k získání náhrady újmy údajně vzniklé z důvodu možného porušení požadavků spojených s dodržením přiměřené lhůty soudního rozhodování unijních soudů zastupuje Unii Soudní dvůr Evropské unie (viz usnesení ze dne 6. ledna 2015, Kendrion v. Evropská unie,
T‑479/14
, nezveřejněné,
EU:T:2015:2
, body
až
a citovaná judikatura, a ze dne 2. února 2015, Gascogne Sack Deutschland a Gascogne v. Evropská unie,
T‑577/14
, nezveřejněné,
EU:T:2015:80
, body
až
a citovaná judikatura).
Proto musí být návrh na náhradu újmy, která žalobkyni údajně vznikla z důvodu domnělého nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08, odmítnut jako nepřípustný v rozsahu, v němž směřuje proti Unii zastoupené Komisí.
2.
K námitkám nepřípustnosti vycházejícím z promlčení
Komise tvrdí, že návrh na náhradu újmy vzniklé v důsledku údajného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení, je nepřípustný v rozsahu, v němž směřuje proti Unii v jejím zastoupení. Podle článku 46 statutu Soudního dvora Evropské unie by byl tento návrh přípustný pouze v případě náhrady újmy způsobené nanejvýš pět let před podáním žaloby v projednávané věci, tj. po 19. listopadu 2010. Ze skutečnosti, že žalobkyně vytýká Tribunálu, že nejpozději do 12. února 2010 nezrušil rozhodnutí C(2007) 5791 z důvodu, že porušovalo zásadu rovného zacházení, přitom vyplývá, že podle předpokladů, z nichž vychází žalobkyně, by se údajná újma vzniklá po 12. únoru 2010 měla zcela přičíst Soudnímu dvoru Evropské unie.
Soudní dvůr Evropské unie tvrdí, že tyto dva návrhy směřující k dosažení náhrady tvrzené újmy jsou promlčeny v rozsahu, v němž se týkají újmy způsobené před 19. listopadem 2010. Tyto návrhy jsou tedy nepřípustné v rozsahu, v němž se vztahují k období před tímto datem.
Žalobkyně stran svého návrhu na náhradu újmy vzniklé v důsledku údajného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení tvrdí, že její návrh na částečné zrušení rozhodnutí Komise C(2007) 5791 přerušil promlčecí lhůtu uvedenou v článku 46 statutu Soudního dvora Evropské unie. Kromě toho zpochybňuje tvrzení Soudního dvora Evropské unie, pokud jde o její návrh směřující k získání náhrady újmy vzniklé v důsledku údajného nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 46 statutu Soudního dvora Evropské unie, který se použije na řízení před Tribunálem na základě čl. 53 prvního pododstavce téhož statutu, stanoví následující:
„Nároky vůči Unii z mimosmluvní odpovědnosti se promlčují za pět let ode dne, kdy nastala skutečnost, na níž se zakládají. Promlčení se přerušuje buď podáním žaloby u Soudního dvora, nebo předběžnou žádostí, kterou poškozený předloží příslušnému orgánu Unie. […]“
V projednávané věci se žalobkyně domáhá náhrady újmy, která jí údajně vznikla v důsledku délky řízení ve věci T‑82/08 a v důsledku porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 a v rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
). Majetková újma údajně vzniklá v důsledku těchto porušení plyne zaprvé z platby nákladů na bankovní záruku ve výši okamžitě neuhrazené pokuty (dále jen „náklady na bankovní záruku“) a zadruhé z ušlého zisku spočívajícího v rozdílu mezi úroky vyplacenými Komisí z části pokuty, o které Soudní dvůr v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
) nakonec rozhodl, že byla neoprávněná, na straně jedné, a příjmy, které mohla žalobkyně získat, pokud by namísto zaplacení částky Komisi, o které Soudní dvůr nakonec rozhodl, že byla vybrána neoprávněně, tuto částku investovala do své činnosti, na straně druhé (dále jen „ušlý zisk“). Kromě toho se žalobkyně domáhá náhrady nemajetkové újmy spočívající v poškození jejího dobrého jména.
Je třeba posoudit zaprvé, zda v případě žaloby na náhradu škody újmy způsobené tvrzeným nedodržením přiměřené lhůty soudního rozhodování došlo k promlčení a, zadruhé, promlčení v případě žalob na náhradu újmy údajně způsobené tvrzenými dostatečně závažnými porušeními zásady rovného zacházení.
a)
K promlčení v případě žaloby na náhradu újmy zakládající se na údajném nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování
Ve zvláštním případě žaloby na náhradu újmy vzniklé údajně z důvodu případného nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování musí být počátek běhu pětileté promlčecí lhůty stanovené v článku 46 statutu Soudního dvora Evropské unie, pokud rozhodnutí ukončilo spornou dobu soudního rozhodování, stanoven na den, kdy bylo toto rozhodnutí přijato. Takový den totiž představuje určité datum stanovené na základě objektivních kritérií. Zaručuje dodržení zásady právní jistoty a umožňuje ochranu práv žalobkyně (rozsudek ze dne 10. ledna 2017, Gascogne Sack Deutschland a Gascogne v. Evropská unie,
T‑577/14
,
EU:T:2017:1
, bod
).
V projednávané věci se žalobkyně prvním bodem návrhového žádání domáhá náhrady újmy údajně způsobené tvrzeným nedodržením přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08. Tato věc byla uzavřena rozsudkem ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
). Promlčecí lhůta tedy začala plynout od 27. září 2012.
Kromě toho žalobkyně podala v projednávané věci žalobu, a přerušila tím běh promlčecí lhůty dne 19. listopadu 2015, to znamená před uplynutím pětileté lhůty stanovené v článku 46 statutu Soudního dvora Evropské unie.
V případě žaloby podané v projednávané věci tedy nedošlo k promlčení v rozsahu, v němž se týká návrhu na náhradu újmy způsobené údajně případným nedodržením přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba zamítnout námitku nepřípustnosti vznesenou Soudním dvorem Evropské unie, jež vychází z promlčení u návrhu na náhradu újmy vzniklé v důsledku údajného nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08.
b)
K promlčení v případě žalob na náhradu újmy zakládajících se na údajných dostatečně závažných porušeních zásady rovného zacházení
Je třeba rozlišovat mezi promlčením u žaloby zakládající se na údajném dostatečně závažném porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 a promlčením u žaloby zakládající se na údajném dostatečně závažném porušení zásady rovného zacházení v rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
).
1)
K promlčení v případě žaloby zakládající se na údajném dostatečně závažném porušení v rozhodnutí C(2007) 5791
Z judikatury vyplývá, že v případech, kdy odpovědnost Unie případně vyplývá z individuálního aktu, promlčecí lhůta začne běžet od okamžiku, kdy se účinky dotčeného rozhodnutí projeví vůči osobám, na které se vztahuje. Odchylným řešením by byla zpochybněna zásada autonomie žalob, protože řízení o žalobě na náhradu škody by záviselo na výsledku žaloby na neplatnost [rozsudek ze dne 19. dubna 2007, Holcim (Deutschland) v. Komise
C‑282/05 P
,
EU:C:2007:226
, bod
; v tomto smyslu rovněž viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2012, Evropaïki Dynamiki v. Komise,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
, bod
].
Na prvním místě je třeba hned v úvodu konstatovat, že pokud jde o tvrzenou majetkovou újmu, údajné škodlivé účinky rozhodnutí C(2007) 5791 na straně žalobkyni musely nastat, jakmile bylo přijato uvedené rozhodnutí, kterým jí byla uložena pokuta. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, nemohla být kromě toho promlčecí lhůta přerušena jejím návrhem na částečné zrušení rozhodnutí C(2007) 5791. Pro zahájení běhu promlčecí lhůty je totiž nepodstatné, že existence protiprávního jednání Unie byla určena soudním rozhodnutím [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. dubna 2007, Holcim (Deutschland) v. Komise,
C‑282/05 P
,
EU:C:2007:226
, bod
].
Žalobkyně tudíž mohla podat žalobu na určení mimosmluvní odpovědnosti Unie z důvodu údajného porušení zásady rovného zacházení, jehož se dopustila Komise v rozhodnutí C(2007) 5791, jakmile byla příčina tvrzené škody jistá, tj. v projednávané věci jakmile byla zřízena bankovní záruka na část pokuty a jakmile byla zaplacena její zbývající část [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. dubna 2007, Holcim (Deutschland) v. Komise,
C‑282/05 P
,
EU:C:2007:226
, bod
].
Mimoto promlčecí lhůta začala běžet od okamžiku, kdy se majetková újma skutečně materializovala, tj. v projednávané věci od okamžiku, kdy začaly vznikat náklady na bankovní záruku a ušlý zisk [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. dubna 2007, Holcim (Deutschland) v. Komise,
C‑282/05 P
,
EU:C:2007:226
, bod
, a ze dne 17. července 2008, Komise v. Cantina sociale di Dolianova a další,
C‑51/05 P
,
EU:C:2008:409
, bod
].
Tudíž i za předpokladu, že by byla prokázána majetková újma tvrzená žalobkyní plynoucí z platby nákladů na bankovní záruku a z ušlého zisku z důvodu údajného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení, jehož se měla dopustit Komise v rozhodnutí C(2007) 5791, byla tato újma zřejmá v okamžiku platby prvních nákladů na bankovní záruku a v okamžiku, kdy začal vznikat uplatňovaný ušlý zisk, tj. více než pět let před podáním této žaloby.
Mimoto majetková újma tvrzená žalobkyní sestává z částky, kterou byla povinna zaplatit bance za poskytnutí záruky, a z ušlého zisku zmíněného v bodě 24 výše. Jak přitom vyplývá ze spisu, částka tvrzené majetkové újmy se zvyšovala v poměru k počtu uplynulých dní.
Z toho vyplývá, že majetková újma tvrzená žalobkyní má povahu průběžně vznikající újmy.
Konečně je třeba připomenout, že v případě průběžně vznikající škody se promlčení uváděné v článku 46 statutu Soudního dvora uplatní v závislosti na datu úkonu, kterým bylo promlčení přerušeno, na období předcházející o více než pět let tomuto datu, aniž jsou tím dotčeny případné nároky vzniklé během následujících období [rozsudek ze dne 21. dubna 2005, Holcim (Deutschland) v. Komise,
T‑28/03
,
EU:T:2005:139
, bod
; rovněž viz rozsudek ze dne 16. prosince 2015, Chart v. ESVČ,
T‑138/14
,
EU:T:2015:981
, bod
a citovaná judikatura].
Vzhledem k tomu, že žalobkyně podala žalobu v projednávané věci a tím přerušila dne 19. listopadu 2015 běh promlčecí lhůty, návrh na náhradu majetkové újmy, která jí údajně byla způsobena tvrzeným dostatečně závažným porušením zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791, je tudíž promlčen v rozsahu, v němž se týká majetkové újmy údajně vzniklé před 19. listopadem 2010.
Na druhém místě, pokud jde o tvrzenou nemajetkovou újmu plynoucí z poškození dobrého jména žalobkyně, je třeba zdůraznit, že v žalobě žalobkyně tvrdila, že tato újma vznikla k datu přijetí rozhodnutí C(2007) 5791, tj. dne 28. listopadu 2007.
Kromě toho je třeba uvést, že i když může mít poškození dobrého jména různé formy, je obecně újmou, která se každodenně obnovuje a trvá tak dlouho, dokud není odstraněna udávaná příčina takového poškození. Tak je tomu zejména v případě, kdy tvrzené poškození dobrého jména má údajně kořeny v rozhodnutí Komise, které bylo původně přijato a zveřejněno prostřednictvím tiskové zprávy a posléze zveřejněno v
Úředním věstníku Evropské unie
ve formě shrnutí.
Z toho vyplývá, že nemajetková újma spočívající v poškození dobrého jména, kterou uplatňuje žalobkyně a která vyplývá z údajného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení, jehož se dopustila Komise v rozhodnutí C(2007) 5791, má průběžně vznikající povahu.
Z tohoto důvodu došlo podle judikatury uvedené v bodě 39 výše v případě žaloby na náhradu škody k promlčení v rozsahu, v němž se týká náhrady za poškození dobrého jména před 19. listopadem 2010.
Na třetím místě je třeba odmítnout argumentaci Komise spočívající v tom, že podle předpokladů, z nichž vychází sama žalobkyně, by se údajná škoda vzniklá po 12. únoru 2010 měla zcela přičíst Soudnímu dvoru Evropské unie. Tato argumentace je založena na nesprávném výkladu obsahu písemností žalobkyně. Kromě toho do 27. září 2012 Tribunál nerozhodl o zákonnosti rozhodnutí C(2007) 5791 s ohledem na zásadu rovného zacházení.
Vzhledem k výše uvedenému došlo v případě žaloby na náhradu majetkové a nemajetkové újmy, která žalobkyni vznikla z důvodu údajného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení, jehož se dopustila Komise v rozhodnutí C(2007) 5791, k promlčení v rozsahu, v němž se týká újmy, která jí byla údajně způsobena před 19. listopadem 2010.
2)
K promlčení v případě žaloby zakládající se na údajném dostatečně závažném porušení v rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (T‑82/08)
Je třeba uvést, že újma údajně způsobená tvrzeným dostatečně závažným porušením zásady rovného zacházení v rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
), nutně vznikla až po datu vyhlášení tohoto rozsudku.
Vzhledem k tomu, že byla žaloba na náhradu škody podána dne 19. listopadu 2015, na projednávanou žalobu, podanou méně než pět let po vyhlášení rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
), se tak nevztahuje promlčení uvedené v článku 46 statutu Soudního dvora Evropské unie.
Z toho vyplývá, že v případě žaloby na náhradu škody údajně způsobené tvrzeným dostatečně závažným porušením zásady rovného zacházení v rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
), nedošlo k promlčení.
3.
K námitkám nepřípustnosti vycházejícím z toho, že by náhrada tvrzeného ušlého zisku zmařila právní účinky konečného rozhodnutí
Komise a Soudní dvůr Evropské unie tvrdí, že je třeba odmítnout jako nepřípustné návrhy žalobkyně na náhradu ušlého zisku uvedené v bodě 24 výše. Na základě rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), Evropská unie již žalobkyni vyplatila úrok ve výši 988620 eur. V případě, že měla žalobkyně za to, že je tato částka nedostatečná, měla podat žalobu na neplatnost proti rozhodnutí Komise z prosince 2014, kterým byla určena částka těchto úroků, což neučinila.
Komise rovněž tvrdí, že na základě rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), vyplatila žalobkyni úroky v souladu s čl. 90 odst. 4 nařízení v přenesené pravomoci (EU) č. 1268/2012 ze dne 29. října 2012 o prováděcích pravidlech k nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012, kterým se stanoví finanční pravidla o souhrnném rozpočtu Unie (
Úř. věst. 2012, L 362, s. 1
). Toto ustanovení omezuje výši úhrady na částku neoprávněně vybrané pokuty spolu s úroky naběhlými v souladu s čl. 90 odst. 2 tohoto nařízení, který vyžaduje, aby tyto prostředky byly investovány konzervativně, a tedy s relativně nízkým výnosem. Žalobkyně přitom prostřednictvím námitky protiprávnosti vznesené na základě článku 277 SFEU nezpochybnila čl. 90 odst. 4 nařízení č. 1268/2012.
Žalobkyně tato tvrzení zpochybňuje.
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury byla žaloba na náhradu škody související s mimosmluvní odpovědností Unie za jednání nebo opomenutí jejích orgánů zavedena jako autonomní procesní prostředek ve vztahu k ostatním soudním žalobám, který má v rámci systému procesních prostředků zvláštní funkci a podléhá podmínkám výkonu stanoveným s ohledem na jeho zvláštní účel (rozsudky ze dne 28. dubna 1971, Lütticke v. Komise,
4/69
,
EU:C:1971:40
, bod
; ze dne 12. dubna 1984, Unifrex v. Komise a Rada,
281/82
,
EU:C:1984:165
, bod
, a ze dne 10. července 2014, Nikolaou v. Účetní dvůr,
C‑220/13 P
,
EU:C:2014:2057
, bod
).
V projednávané věci je třeba konstatovat, že v prosinci 2014 Komise vyplatila část pokuty, jež žalobkyně uhradila a o které Soudní dvůr v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
) nakonec rozhodl, že byla vybrána neoprávněně. Komise kromě toho vyplatila úrok z této částky ve výši 988620 eur.
Pokud Komise v prosinci 2014 vyplatila část pokuty, o které bylo v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), rozhodnuto, že byla vybrána neoprávněně, spolu s naběhlými úroky, provedl tento orgán uvedený rozsudek v souladu s čl. 90 odst. 4 nařízení v přenesené pravomoci č. 1268/2012, který zejména stanoví, že poté, co jsou vyčerpány všechny opravné prostředky, a v případě, že byla pokuta či sankce zrušena či snížena, částky vybrané neoprávněně se spolu s případně naběhlými úroky vyplatí dotyčné třetí osobě.
Článek 266 druhý pododstavec SFEU nicméně v podstatě stanoví, že povinnost orgánu, jehož akt byl prohlášen za neplatný, přijmout opatření vyplývající z rozsudku o neplatnosti, se netýká povinností, které mohou vyplynout z použití čl. 340 druhého pododstavce SFEU.
Kromě toho Soudní dvůr již rozhodl, že článek 266 SFEU neukládá správě povinnost nahradit další škody, které mohou být způsobeny protiprávním zrušeným aktem, jsou-li splněny podmínky uvedené v čl. 340 druhém pododstavci SFEU (usnesení ze dne 12. prosince 2007, Atlantic Container Line v. Komise,
T‑113/04
, nezveřejněné,
EU:T:2007:377
, bod
).
V projednávané věci přitom žalobkyně, která se mimo jiné dovolává dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791, sama tvrdí, že podmínky čl. 340 druhého pododstavce SFEU jsou splněny a předmětem projednávané věci je určit, zda tomu tak je.
V tomto ohledu je třeba uvést, že zaprvé se žalobkyně nedovolává protiprávnosti opatření přijatého Komisí v prosinci 2014, na základě kterého jí byly vyplaceny úroky.
Zadruhé cílem žaloby na náhradu škody podané v projednávané věci není znovu uvést žalobkyni do finanční situace, ve které by se nacházela v případě, že by Komise nepřijala v prosinci 2014 uvedené opatření. Jinými slovy, projednávaná žaloba nesměřuje ke stejnému výsledku jako žaloba na neplatnost podaná proti opatření z prosince 2014.
Žalobkyně se totiž domáhá náhrady ušlého zisku zmíněného v bodě 24 výše. Nevyžaduje tedy vrácení části pokuty, o které bylo v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
) rozhodnuto, že byla vybrána neoprávněně, ani vyplacení úroků z této částky za dobu, po kterou jí disponovala Komise.
Kromě toho případné zrušení opatření z prosince 2014 by nemohlo vést k vyplacení částky ve prospěch žalobkyně, jež by se rovnala tvrzenému ušlému zisku, a tudíž částky vyšší, než je částka úroků vyplacených Komisí.
Je tedy nutné konstatovat, že v projednávané věci se žalobkyně domáhá náhrady újmy, která je odlišná od té, jež podle ní pramení z nesprávného provedení rozsudku ze dne 12. listopadu 2014Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), a která jde kromě toho nad rámec částek vyplacených Komisí v prosinci 2014.
Návrh na náhradu škody formulovaný žalobkyní ohledně údajného ušlého zisku tedy nemá stejný účel ani účinek jako případná žaloba na neplatnost podaná proti opatření přijatému Komisí v prosinci 2014, a nemůže proto být považován za nepřípustný z důvodu zneužití řízení.
Námitky nepřípustnosti vycházející z toho, že by náhrada tvrzeného ušlého zisku zmařila právní účinky konečného rozhodnutí, tedy musí být zamítnuty.
4.
K námitce nepřípustnosti vycházející z nejasnosti a nepřesnosti žaloby, pokud jde o návrh na náhradu tvrzené nemajetkové újmy
Komise se domnívá, že návrh na náhradu tvrzené nemajetkové újmy je zjevně nepřípustný, jelikož žaloba obsahuje pouze vágní a nepodložená tvrzení, podle kterých pokuta uložená žalobkyni tuto společnost neprávem stigmatizovala tím, že vyvolala velmi mylný dojem o její roli při porušování pravidel hospodářské soutěže.
Žaloba nicméně upřesňuje, že tvrzená stigmatizace vyplývá z toho, že pokuta uložená žalobkyni v rozhodnutí C(2007) 5791 byla nejvyšší, ačkoli byla tato společnost nejmenší z výrobců plochého skla a její účast na kartelové dohodě byla nejkratší. Žalobkyně z toho vyvozuje, že mezi datem přijetí rozhodnutí C(2007) 5791 a rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), který snížil výši pokuty, jež jí byla uložena, mohly třetí osoby dojít k závěru, že měla v rámci kartelové dohody na trhu plochého skla zvláštní odpovědnost.
Žaloba tedy poskytuje dostatečně jasné a přesné informace o nemajetkové újmě, která žalobkyni údajně vznikla. Tyto informace umožnily Komisi pochopit argumenty žalobkyně i připravit si obranu. Kromě toho tyto informace také umožňují Tribunálu rozhodnout o žalobě.
Námitku nepřípustnosti vnesenou Komisí a vycházející z nejasnosti a nepřesnosti žaloby, pokud jde o návrh na náhradu tvrzené nemajetkové újmy, je tedy třeba zamítnout.
5.
Rozhodnutí o přípustnosti
Zaprvé žaloba na náhradu tvrzené újmy způsobené v důsledku údajného nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08 je nepřípustná v rozsahu, v němž směřuje proti Unii zastoupené Komisí.
Zadruhé v případě žaloby na náhradu újmy způsobené v důsledku tvrzeného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení, jehož se dopustila Komise v rozhodnutí C(2007) 5791, došlo k promlčení v rozsahu, v němž se týká majetkové a nemajetkové újmy údajně vzniklé před 19. listopadem 2010.
Naopak na žaloby na náhradu škody způsobené v důsledku údajného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení v rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
) a v důsledku údajného nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08 se promlčení nevztahuje.
Zatřetí námitky nepřípustnosti vycházející z toho, že by náhrada tvrzeného ušlého zisku zmařila právní účinky konečného rozhodnutí, a námitka nepřípustnosti vycházející z nejasnosti a nepřesnosti žaloby, pokud jde o návrh na náhradu tvrzené nemajetkové újmy, musí být zamítnuty.
B.
K věci samé
Podle čl. 340 druhého pododstavce SFEU Unie v případě mimosmluvní odpovědnosti nahradí v souladu s obecnými zásadami společnými právním řádům členských států škody způsobené jejími orgány nebo zaměstnanci při výkonu funkce.
Podle ustálené judikatury z článku 340 druhého pododstavce SFEU vyplývá, že vznik mimosmluvní odpovědnosti Unie a uplatnění práva na náhradu způsobené škody závisí na splnění souboru podmínek, a sice protiprávnosti jednání vytýkaného orgánům, skutečné existence škody a existence příčinné souvislosti mezi tímto jednáním a uplatňovanou škodou (rozsudky ze dne 29. září 1982, Oleifici Mediterranei v. EHS,
26/81
,
EU:C:1982:318
, bod
, a ze dne 9. září 2008, FIAMM a další v. Rada a Komise,
C‑120/06 P a C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, bod
).
Pokud tedy není některá z těchto podmínek splněna, musí být žaloba zamítnuta v plném rozsahu a není nutné zkoumat ostatní podmínky mimosmluvní odpovědnosti Unie (rozsudek ze dne 14. října 1999, Atlanta v. Evropské společenství,
C‑104/97 P
,
EU:C:1999:498
, bod
; v tomto smyslu rovněž viz rozsudek ze dne 15. září 1994, KYDEP v. Rada a Komise,
C‑146/91
,
EU:C:1994:329
, bod
). Mimoto unijní soud není povinen zkoumat tyto podmínky v určeném pořadí (rozsudek ze dne 18. března 2010, Trubowest Handel a Makarov v. Rada a Komise,
C‑419/08 P
,
EU:C:2010:147
, bod
; v tomto smyslu rovněž viz rozsudek ze dne 9. září 1999, Lucaccioni v. Komise,
C‑257/98 P
,
EU:C:1999:402
, bod
).
V projednávané věci se žalobkyně domáhá náhrady škody vzniklé zaprvé v důsledku údajných dostatečně závažných porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 a v rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
) a zadruhé v důsledku údajného nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08.
1.
K návrhům na náhradu škody vzniklé žalobkyni v důsledku údajných dostatečně závažných porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 a v rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (T‑82/08)
Zaprvé žalobkyně připomíná, že v rozhodnutí C(2007) 5791 Komise vyloučila interní prodeje vertikálně integrovaných výrobců plochého skla při výpočtu výše pokut uložených těmto výrobcům. Dále žalobkyně zdůrazňuje, že v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), Soudní dvůr zrušil rozhodnutí C(2007) 5791 pro porušení zásady rovného zacházení. Za těchto podmínek se domáhá náhrady škody, která ji vznikla v důsledku údajného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791.
Zadruhé žalobkyně připomíná, že rozsudkem ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
), byla zamítnuta její žaloba podaná proti rozhodnutí C(2007) 5791, ačkoli se v rámci této žaloby domáhala snížení výše pokuty, která jí byla uložena, a to z důvodu diskriminace způsobené vyloučením interních prodejů při výpočtu výše pokut uložených vertikálně integrovaným výrobcům plochého skla. Žalobkyně dále zdůrazňuje, že v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), Soudní dvůr zrušil rozsudek ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
), pro porušení zásady rovného zacházení. Za těchto podmínek se domáhá náhrady škody, která jí vznikla v důsledku údajného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení v rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
).
a)
K návrhu na náhradu škody vzniklé v důsledku údajného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791
Žalobkyně tvrdí, že údajné dostatečně závažné porušení zásady rovného zacházení, jehož se dopustila Komise v rozhodnutí C(2007) 5791, jí způsobilo majetkovou a nemajetkovou újmu, která musí být nahrazena.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že ustálená judikatura vyžaduje, aby škoda, jejíž náhrada je požadována v rámci žaloby na určení mimosmluvní odpovědnosti Unie, byla skutečná a určitá, přičemž je na žalující straně, aby to prokázala (viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2006, Agraz a další v. Komise,
C‑243/05 P
,
EU:C:2006:708
, bod
a citovaná judikatura). Musí předložit přesvědčivé důkazy o existenci i rozsahu škody, kterou tvrdí (viz rozsudek ze dne 16. září 1997, Blackspur DIY a další v. Rada a Komise,
C‑362/95 P
,
EU:C:1997:401
, bod
a citovaná judikatura).
Podle ustálené judikatury dále platí, že podmínka týkající se příčinné souvislosti vyžadovaná v čl. 340 druhém pododstavci SFEU se týká existence dostatečně přímého vztahu příčiny a následku mezi jednáním orgánů a škodou (rozsudky ze dne 18. března 2010, Trubowest Handel a Makarov v. Rada a Komise,
C‑419/08 P
,
EU:C:2010:147
, bod
, a ze dne 14. prosince 2005, Beamglow v. Parlament a další,
T‑383/00
,
EU:T:2005:453
, bod
; v tomto smyslu rovněž viz rozsudek ze dne 4. října 1979, Dumortier a další v. Rada,
64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 a 45/79
,
EU:C:1979:223
, bod
). Je na žalující straně, aby prokázala existenci příčinné souvislosti mezi vytýkaným jednáním a uplatňovanou škodou (viz rozsudek ze dne 30. září 1998, Coldiretti a další v. Rada a Komise,
T‑149/96
,
EU:T:1998:228
, bod
a citovaná judikatura).
Ve světle těchto zásad je třeba posoudit opodstatněnost návrhu žalobkyně.
1)
K tvrzené majetkové újmě a údajné příčinné souvislosti
Žalobkyně tvrdí, že údajné dostatečně závažné porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 jí způsobilo dvě kategorie majetkové újmy, a to zaprvé škodu odpovídající zaplacení nákladů na bankovní záruku a zadruhé škodu odpovídající ušlému zisku zmíněnému v bodě 24 výše.
i)
Úvodní poznámky
Když Komise oznámila rozhodnutí C(2007) 5791 žalobkyni, upozornil ji tento orgán, že pokud podá návrh na zahájení řízení k Tribunálu nebo Soudnímu dvoru, nebude po dobu, po kterou bude tato věc projednávána, přijato žádné opatření k výběru pokuty uložené tímto rozhodnutím, budou-li před datem uplynutí lhůty splatnosti pokuty splněny dvě podmínky. V souladu s čl. 86 odst. 5 nařízení Komise (ES, Euratom) č. 2342/2002 ze dne 23. prosince 2002 o prováděcích pravidlech k nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002, kterým se stanoví finanční nařízení o souhrnném rozpočtu Evropských společenství (
Úř. věst. 2002, L 357, s. 1
; Zvl. vyd. 01,04 s. 145) byly tyto podmínky následující: zaprvé pohledávka Komise bude ode dne uplynutí lhůty splatnosti pokuty úročena ve výši 5,64 % a zadruhé bude před uplynutím lhůty splatnosti pokuty zřízena pro Komisi přijatelná bankovní záruka pokrývající jak dluh, tak úroky nebo navýšení dluhu.
V žalobě v projednávané věci žalobkyně vysvětluje, že rozhodnutím C(2007) 5791 jí bylo uloženo zaplatit pokutu ve výši 148000000 eur. Tvrdí, že v první řadě okamžitě zaplatila částku ve výši 111000000 eur a zřídila bankovní záruku na pokrytí zůstatku pokuty ve výši 37000000 eur. Uvádí, že posléze zrušila bankovní záruku s účinností od 2. srpna 2013 a zaplatila Komisi částku ve výši 37000000 eur včetně úroků z prodlení ve výši 5,64 %, tj. 48263003 eur. Zdůrazňuje, že poté se v návaznosti na rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), kterým byla snížena částka pokuty o 44400000 eur, ukázalo, že snížená pokuta ve výši 103600000 eur byla pokryta od počátku zaplacením částky ve výši 111000000 eur. V důsledku toho Komise žalobkyni vyplatila částku ve výši 55663003 eur spolu s úroky ve výši 988620 eur. Částka 55663003 eur byla získána součtem částky zaplacené Komisi v návaznosti na zrušení bankovní záruky, tj. 48263003 eur, a částky 7400000 eur. Posledně uvedená částka odpovídá částce 111000000 eur, jež byla okamžitě zaplacena a od které musí být odečtena částka konečné pokuty, tj. 103600000 eur.
ii)
K tvrzenému zaplacení nákladů na bankovní záruku a údajné příčinné souvislosti
Žalobkyně tvrdí, že v období od 4. března 2008, tj. dne zřízení bankovní záruky, do 2. srpna 2013, tj. dne zrušení této záruky, zaplatila náklady na bankovní záruku v celkové výši 1547000 eur. Tyto náklady byly způsobeny porušením zásady rovného zacházení. Kdyby Komise hned od počátku stanovila v rozhodnutí C(2007) 5791 výši pokuty na částku 103600000 eur, nebyla by totiž bankovní záruka vůbec nutná. Kromě toho v případě, že by tento argument nebyl přijat, měla by být v každém případě žalobkyni přiznána náhradu ve výši 1268935 eur, která odpovídá nákladům na bankovní záruku uhrazeným v období od 12. února 2010, kdy měl být vyhlášen rozsudek Tribunálu ve věci T‑82/08, do 2. srpna 2013, dne zrušení záruky.
Komise tato tvrzení zpochybňuje.
V projednávané věci je třeba uvést, že žalobkyně, která podala žalobu proti rozhodnutí C(2007) 5791, měla následující možnosti: buď zaplatit pokutu v okamžiku její splatnosti spolu úroky z prodlení v případě, že takové úroky přirostly, ve výši stanovené Komisí v rozhodnutí C(2007) 5791, nebo požádat o odklad vykonatelnosti rozhodnutí v souladu s článkem 242 ES a článkem 104 a násl. jednacího řádu Tribunálu ze dne 2. května 1991, nebo zřídit bankovní záruku k zajištění zaplacení pokuty a úroků z prodlení v souladu s podmínkami stanovenými Komisí [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. července 1995, CB v. Komise,
T‑275/94
,
EU:T:1995:141
, bod
, a ze dne 21. dubna 2005, Holcim (Deutschland) v. Komise,
T‑28/03
,
EU:T:2005:139
, bod
].
Volba zřídit bankovní záruku na část pokuty uložené rozhodnutím C(2007) 5791 a zaplatit zbývající část této pokuty byla ponechána na uvážení žalobkyně a neměla povinný charakter. Jinými slovy, nic nebránilo žalobkyni zaplatit pokutu v plné výši po uplynutí lhůty stanovené rozhodnutím C(2007) 5791 i přes podání žaloby proti tomuto rozhodnutí k Tribunálu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. července 2008, Knauf Gips v. Komise,
T‑52/03
, nezveřejněný,
EU:T:2008:253
, bod
).
Jak přitom vyplývá z žaloby, žalobkyně se po přijetí rozhodnutí C(2007) 5791 rozhodla nesplnit v plném rozsahu povinnost okamžitě zaplatit pokutu, ale zřídit bankovní záruku na část pokuty v souladu s možností nabídnutou Komisí.
Žalobkyně tedy nemůže platně tvrdit, že náklady na bankovní záruku, které uhradila, jsou přímým důsledkem protiprávnosti rozhodnutí C(2007) 5791. Škoda, kterou uplatňuje, totiž vyplývá přímo a jednoznačně z její vlastní volby, následující po přijetí rozhodnutí C(2007) 5791, nesplnit povinnost uhradit pokutu v plném rozsahu. Pokud by se žalobkyně rozhodla pro okamžité zaplacení celé pokuty, vyhnula by se nutnosti platit náklady na bankovní záruku na částku nezaplacené pokuty [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. dubna 2005, Holcim (Deutschland) v. Komise,
T‑28/03
,
EU:T:2005:139
, body
a
; usnesení ze dne 12. prosince 2007, Atlantic Container Line a další v. Komise,
T‑113/04
, nezveřejněné,
EU:T:2007:377
, bod
, a ze dne 4. září 2009, Inalca a Cremonini v. Komise,
T‑174/06
, nezveřejněné,
EU:T:2009:306
, body
a
].
Proto, ač není třeba rozhodnout o argumentu Komise vycházejícím z možného podílu žalobkyně na její škodě, je třeba vyloučit existenci dostatečně přímé příčinné souvislosti mezi údajným dostatečně závažným porušením zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 a úhradou nákladů na bankovní záruku.
Z tohoto důvodu je třeba návrh na náhradu tvrzené majetkové újmy spočívající v zaplacení nákladů na bankovní záruku z důvodu údajného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 zamítnout.
iii)
K tvrzenému ušlému zisku a údajné příčinné souvislosti
Žalobkyně nejprve vysvětluje, že úroky vyplacené Komisí z části pokuty, o které bylo v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
) nakonec rozhodnuto, že byla vybrána neoprávněně, činily 988620 eur za celé období od března 2008 do listopadu 2014.
Žalobkyně dále tvrdí, že částka těchto úroků je výrazně nižší než příjmy, které mohla získat, pokud by namísto zaplacení částky Komisi, o které Soudní dvůr nakonec rozhodl, že byla vybrána neoprávněně, tuto částku investovala do své činnosti. Na podporu tohoto tvrzení žalobkyně předkládá zprávu auditorské a poradenské firmy, která provedla výpočet vážených průměrných nákladů na její kapitál. Použití vážených průměrných nákladů na kapitál vychází ze skutečnosti, že společnost musí nejméně vydělat na náklady na svůj kapitál, což je minimální výkon požadovaný investory, aby investovali do této společnosti více než do jiné. Při použití průměru extrémních hodnot vážených průměrných nákladů na kapitál žalobkyně, určeného ve výši 7400000 eur mezi 4. březnem 2008 a 27. červencem 2013 a poté ve výši 48263003 eur mezi 27. červencem 2013 a 12. listopadem 2014, by přitom žalobkyně vydělala nejméně 10281000 eur. Pokud tedy úroky vyplacené Komisí v prosinci 2014 byly přibližně ve výši 989000 eur, žalobkyni vznikl ušlý zisk ve výši 9292000 eur.
Konečně je nesporné, že pokud by v rozhodnutí C(2007) 5791 nedošlo k porušení zásady rovného zacházení, tomuto ušlému zisku bylo možné předejít.
Komise tato tvrzení zpochybňuje.
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 89 jednacího řádu vyzval Tribunál žalobkyni k předložení listinných důkazů k prokázání, že zaplatila Komisi částku ve výši 111000000 eur v březnu 2008 a částku ve výši 48263003 eur v červenci 2013, jak tvrdí v žalobě.
Avšak zaprvé z dokumentů předložených žalobkyní v odpověď na tuto žádost vyplývá, že částku ve výši 20000000 eur zaplatila Komisi v březnu 2008 společnost Guardian Industries, a nikoli žalobkyně.
Zadruhé dokumenty předložené žalobkyní sice ukazují, že v březnu 2008 zaplatila Komisi částku ve výši 91000000 eur. Před provedením této platby, tedy již v lednu 2008, však uzavřela dohodu s každou ze svých sedmi provozních dceřiných společností, aby zajistila, že každá z nich od 31. prosince 2007 ponese z účetního a finančního hlediska část pokuty uložené rozhodnutím C(2007) 5791. Kromě toho prostřednictvím dohod uzavřených v prosinci 2008 mezi žalobkyní a jejími dceřinými společnostmi bylo provedeno konečné rozložení částky ve výši 91000000 eur zaplacených žalobkyní mezi všechny tyto dceřiní společnosti.
Zatřetí dokumenty předložené žalobkyní dokazují, že v červenci 2013 část částky ve výši 48263003 eur zaplatila přímo Komisi každá z těchto sedmi provozních dceřiných společností žalobkyně.
Z toho vyplývá, že žalobkyně osobně nenesla břemeno spojené s úhradou pokuty uložené rozhodnutím C(2007) 5791. Žalobkyně tedy zjevně nemůže tvrdit, že jí vznikla skutečná a určitá škoda spočívající v rozdílu mezi úroky vyplacenými Komisí z části pokuty, o které Soudní dvůr v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
) v konečném důsledku rozhodl, že byla vybrána neoprávněně, na straně jedné, a příjmy, které mohla žalobkyně získat, pokud by namísto zaplacení dotčené částky Komisi tuto částku investovala do své činnosti.
Tento závěr není zpochybněn argumentem vzneseným žalobkyní, jenž vychází z toho, že Guardian byl rozhodnutím C(2007) 5791 považován za jediný podnik a všechny částky byly zaplaceny subjekty vlastněnými podnikem Guardian.
Zaprvé žalobkyně nepředložila žádný dokument, který by ji v rámci tohoto řízení zmocňoval k zastupování jejích sedmi provozních dceřiných společnosti, které jednotlivě nesly platbu části pokuty uložené rozhodnutím C(2007) 5791.
Zadruhé žalobkyně nepředložila ani dokument, který by ji v rámci tohoto řízení zmocňoval k zastupování společnosti Guardian Industries. V tomto ohledu se žalobkyně nemůže odvolávat na interní memorandum, které nese datum 15. listopadu 2015 a bylo jí adresováno společností Guardian Industries. Toto memorandum totiž není podepsáno zákonnými zástupci společnosti Guardian Industries. Kromě toho memorandum neobsahuje výslovné zmocnění k tomu, aby žalobkyně zastupovala společnost Guardian Industries v rámci tohoto řízení. Toto memorandum pouze stanoví, že v případě, že žalobkyně získá náhradu nákladů na bankovní záruku, zaplatí společnosti Guardian Industries 18 % z této náhrady. Konečně je třeba dodat, že dohoda o rozdělení odpovědnosti uzavřená mezi společností Guardian Industries a žalobkyní v březnu 2008 je v projednávané věci irelevantní, neboť se týká zaplacení pokuty uložené Komisí, a nikoli projednávané žaloby na náhradu škody.
Z toho důvodu je třeba návrh na náhradu ušlého zisku vzniklého žalobkyni v důsledku údajného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 zamítnout.
2)
K tvrzené nemajetkové újmě a údajné příčinné souvislosti
Žalobkyně tvrdí, že v období od 28. listopadu 2007, tj. data rozhodnutí C(2007) 5791, do 12. listopadu 2014, tj. data rozsudku Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), vyvolalo porušení zásady rovného zacházení v tomto rozhodnutí mylný dojem o její roli v protiprávním jednání. Toto poškození dobrého jména je třeba napravit přiznáním náhrady odpovídající 10 % výše pokuty původně uložené žalobkyni.
Komise tato tvrzení zpochybňuje.
V této souvislosti je třeba uvést, že tvrzené poškození dobrého jména nesouvisí s mylným dojmem, že se žalobkyně podílela na porušení pravidel hospodářské soutěže. Žaloba podaná k Tribunálu ve věci T‑82/08 ostatně směřuje pouze k částečnému zrušení rozhodnutí Komise C(2007) 5791. Kromě toho v rámci kasačního opravného prostředku ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), žalobkyně nezpochybnila posouzení Tribunálu, na základě kterých zamítl uvedenou žalobu na částečnou neplatnost.
Údajné poškození dobrého jména by tak spočívalo pouze v tom, že rozhodnutí C(2007) 5791 vyvolalo mylný dojem, pokud jde o roli žalobkyně v protiprávním jednání, na kterém se posledně uvedená skutečně podílela. Tento mylný dojem měl vyplývat ze skutečnosti, že pokuta, která byla žalobkyni uložena, byla vyšší než pokuty uložené ostatním účastníkům protiprávního jednání (viz bod 67 výše).
Přitom zaprvé argumentace žalobkyně není podložena důkazy, které by prokazovaly, že svou závažností by údajně dostatečně závažné porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 mohlo poškodit její dobré jméno nad rámec důsledků spojených s její účastí na kartelové dohodě.
Za těchto podmínek žalobkyně neprokázala, že by údajné dostatečně závažné porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 mohlo poškodit její dobré jméno.
Zadruhé, i kdyby údajné dostatečně závažné porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 s ohledem na výpočet výše pokuty uložené žalobkyni poškodilo její dobré jméno, bylo by třeba konstatovat, že vzhledem k povaze a závažnosti tohoto porušení byla nemajetková újma vzniklá žalobkyni dostatečně napravena zrušením tohoto rozhodnutí a snížením částky pokuty, o kterých rozhodl Soudní dvůr v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
). Platí to tím spíše, že žalobkyně mohla podat proti rozhodnutí C(2007) 5791 žalobu, a kromě toho byl rozsudek ze dne 12. listopadu 2014Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), v den vyhlášení předmětem tiskové zprávy, ve které bylo uvedeno, že unijní soud nakonec snížil pokutu uloženou žalobkyni za její roli v kartelové dohodě týkající se plochého skla z částky 148000000 na částku 103600000 eur.
V důsledku toho je třeba návrh na náhradu nemajetkové újmy údajně způsobené žalobkyni v důsledku dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 zamítnout.
V souladu s judikaturou uvedenou v bodě 76 výše je proto třeba návrh na náhradu újmy údajně způsobené tvrzeným dostatečně závažným porušením zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 v plném rozsahu zamítnout.
b)
K návrhu na náhradu škody vzniklé v důsledku údajného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení v rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (T‑82/08)
Žalobkyně tvrdí, že pochybení, k němuž došlo v rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
), představuje závažné porušení zásady rovného zacházení, a že uvedené porušení jí způsobilo škodu.
Především je podle ní nesporné, že na základě rozsudku Tribunálu může vzniknout mimosmluvní odpovědnosti Unie. Soudní dvůr uznal právo žalující strany získat náhradu škody za nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování. Mimoto je tato odpovědnost logickým důsledkem judikatury Soudního dvora, podle které soudy členského státu mohou učinit tento stát odpovědný za to, že zbavil žalující stranu práva, jež jí náleží podle unijních právních předpisů (rozsudek ze dne 30. září 2003, Köbler,
C‑224/01
,
EU:C:2003:513
).
Kromě toho Tribunál neměl žádný prostor pro uvážení a nemohl potvrdit, jak to udělal, vyloučení interních prodejů v rozhodnutí C(2007) 5791, pokud to penalizovalo jediného adresáta tohoto rozhodnutí, jenž nebyl vertikálně integrovaný, a to žalobkyni.
Konečně je s ohledem na ustálenou judikaturu týkající se povinnosti zohlednit interní prodeje nepopiratelné, že rozsudkem ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
), byla zjevně porušena zásada rovného zacházení.
Soudní dvůr Evropské unie tato tvrzení zpochybňuje.
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že odpovědnost Unie nemůže vzniknout v důsledku obsahu soudního rozhodnutí, které nebylo vydáno unijním soudem rozhodujícím v nejvyšším stupni, a proto může být předmětem kasačního opravného prostředku.
V projednávané věci bylo ostatně pochybení, k němuž došlo v rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
), napraveno Soudním dvorem v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), po uplatnění opravných prostředků ze strany žalobkyně.
Je třeba nicméně poznamenat, že závěrem uvedeným v bodě 122 výše není dotčena možnost, aby se žalobkyně ve výjimečných případech domáhala určení odpovědnosti Unie kvůli závažným soudním nedostatkům, zejména procesní nebo administrativní povahy, které ovlivňují činnost unijního soudu. Těchto nedostatků se přitom žalobkyně v rámci projednávané žaloby, jež se týká obsahu soudního rozhodnutí, nedovolává.
Z tohoto důvodu musí být návrh na náhradu škody údajně způsobené domnělým závažným porušením zásady rovného zacházení v rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
) zamítnut.
Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je třeba návrhy na náhradu škody, která žalobkyni údajně vznikla v důsledku tvrzeného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 a v důsledku tvrzeného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení v rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
) zamítnout.
2.
K návrhu na náhradu škody vzniklé v důsledku údajného nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08
Žalobkyně zaprvé tvrdí, že délkou řízení ve věci T‑82/08 nebyla dodržena přiměřená lhůta soudního rozhodování. Zadruhé tvrdí, že toto nedodržení přiměřené lhůty jí způsobilo škodu, která musí být nahrazena.
a)
K údajnému nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08
Žalobkyně uvádí, že v důsledku délky řízení ve věci T‑82/08 nebyla dodržena přiměřená lhůta soudního rozhodování, což představuje dostatečně závažné porušení pravidla unijního práva, jehož cílem je přiznat práva jednotlivcům.
Soudní dvůr Evropské unie tato tvrzení zpochybňuje. Zaprvé nelze mít za to, že rozsudkem ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
) bylo s konečnou platností rozhodnuto o otázce existence nedodržení přiměřené doby soudního rozhodování. Zadruhé tvrzení žalobkyně, podle kterého by byla přiměřená doba soudního rozhodování ve věci T‑82/08 dvouletá, je naprosto nereálné s ohledem na průměrnou délku řízení před Tribunálem zjištěnou v letech 2006 až 2010 ve věcech, které se týkaly uplatnění práva hospodářské soutěže. Zatřetí přiměřenost doby soudního rozhodování nelze posuzovat na základě pevně stanovené lhůty, ale v závislosti na okolnostech každého případu, a zejména s ohledem na případnou abnormálně dlouhou dobu nečinnosti. Začtvrté, pokud jde o dobu mezi ukončením písemné části řízení a zahájením ústní části řízení, případná doba nevysvětlitelné nečinnosti při projednávání věci T‑82/08 byla mnohem kratší, než tvrdí žalobkyně. Doba 3 let a 5 měsíců, která uplynula mezi ukončením písemné části řízení a zahájením ústní části řízení ve věci T‑82/08, překročila průměrnou délku této fáze řízení zjištěnou v letech 2008 až 2011 ve věcech, které se týkaly uplatnění práva hospodářské soutěže, pouze o 11 měsíců. Navíc by se měla vzít v úvahu složitost věcí zabývajících se hospodářskou soutěží, mnohojazyčné prostředí, ve kterém funguje Soudní dvůr Evropské unie, a omezené trvání funkčních období soudců.
Je třeba zdůraznit, že čl. 47 druhý pododstavec Listiny základních práv Evropské unie zejména stanoví, že „[k]aždý má právo, aby jeho věc byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem, předem zřízeným zákonem“.
V projednávané věci z podrobné analýzy spisu ve věci T‑82/08 vyplývá, že jak správně zdůraznil Soudní dvůr v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), délka řízení ve věci T‑82/08, která činila téměř 4 roky a 7 měsíců, nemůže být odůvodněna žádnou okolností uvedené věci.
Na prvním místě je třeba připomenout, že se věc T‑82/08 týkala sporu o existenci porušení pravidel hospodářské soutěže a podle ustálené judikatury má zásadní požadavek právní jistoty svědčící hospodářským subjektům, jakož i cíl zajistit, aby na vnitřním trhu nebyla narušena hospodářská soutěž, značný význam nejen pro žalující stranu samotnou a pro její soutěžitele, nýbrž vzhledem k velkému počtu dotčených osob a finančních zájmů, které jsou ve hře, rovněž pro třetí osoby (rozsudek ze dne 16. července 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland v. Komise,
C‑385/07 P
,
EU:C:2009:456
, bod
).
Na druhém místě je třeba konstatovat, že ve věci T‑82/08 uplynuly mezi na straně jedné ukončením písemné části řízení zaznamenaném podáním dopisu dne 3. července 2008, ve kterém žalobkyně informovala Tribunál o tom, že se vzdává práva předložit repliku, a na straně druhé zahájením ústní části řízení dne 13. prosince 2011, přibližně 3 roky a 5 měsíců, tedy 41 měsíců.
Přiměřenost tohoto období závisí zvláště na složitosti sporu, jakož i na jednání účastníků řízení a na tom, zda se vyskytnou námitky a překážky v průběhu řízení.
Pokud jde o složitost sporu, především platí, že pro posouzení věcí, které se týkají aplikace práva hospodářské soutěže, jako je věc T‑82/08, je v zásadě přiměřená doba 15 měsíců od ukončení písemné části řízení do zahájení ústní části řízení. Mimoto paralelní projednávání spojených věcí nemůže v projednávané věci odůvodnit prodloužení doby mezi ukončením písemné částí řízení a zahájením jeho ústní části. Nakonec je třeba uvést, že delší dobu trvání řízení v projednávané věci neodůvodňuje stupeň skutkové, právní a procesní složitosti dané věci. V tomto ohledu je třeba zejména uvést, že mezi ukončením písemné části řízení a zahájením ústní části řízení nebylo řízení ani přerušeno, ani prodlouženo přijetím jakéhokoli organizačního opatření ze strany Tribunálu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. ledna 2017, Gascogne Sack Deutschland a Gascogne v. Evropská unie,
T‑577/14
,
EU:T:2017:1
, body
až
).
Pokud jde o jednání účastníků řízení a výskyt námitek či překážek v průběhu řízení, doba mezi ukončením písemné části řízení a zahájením ústní části řízení ve věci T‑82/08 nebyla takovým jednáním ani výskytem takových námitek či překážek nikterak ovlivněna.
S ohledem na okolnosti věci T‑82/08 je tedy třeba rozhodnout, že z doby 41 měsíců mezi ukončením písemné části řízení a zahájením ústní části řízení v této věci je patrné období neodůvodněné nečinnosti v délce 26 měsíců.
Na třetím místě z analýzy spisu ve věci T‑82/08 nevyplynula žádná okolnost, která by umožnila dospět k závěru o existenci období neodůvodněné nečinnosti jednak mezi datem podání žaloby a ukončením písemné části řízení a jednak mezi zahájením ústní části řízení a vyhlášením rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
).
Z toho vyplývá, že řízení, které proběhlo ve věci T‑82/08 a bylo ukončeno vydáním rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
), porušilo čl. 47 druhý pododstavec Listiny základních práv tím, že překročilo přiměřenou lhůtu soudního rozhodování o 26 měsíců, což představuje dostatečně závažné porušení právní normy Unie, jejímž cílem je přiznání práv jednotlivcům.
b)
K tvrzené škodě a údajné příčinné souvislosti
Žalobkyně tvrdí, že nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08 jí v období od 12. února 2010, tj. dne, kdy měl být rozsudek vyhlášen, do 27. září 2012, tj. dne, kdy byl tento rozsudek skutečně vyhlášen, způsobilo majetkovou a nemajetkovou újmu.
Opodstatněnost těchto tvrzení je třeba posoudit na základě judikatury uvedené v bodech 81 a 82 výše.
1)
K tvrzené nemajetkové újmě a údajné příčinné souvislosti
Žalobkyně zaprvé tvrdí, že došlo k poškození jejího dobrého jména, jež odpovídá částce ve výši 14800000 eur, z toho důvodu, že v období od 12. února 2010 do 27. září 2012 byla neprávem vnímána tak, že nese zvýšenou odpovědnost za protiprávní jednání sankcionované rozhodnutím C(2007) 5791 (viz bod 67 výše). Zadruhé porušení zásady rovného zacházení, jehož se dopustila Komise v rozhodnutí C(2007) 5791, mělo závažnější dopady od 12. února 2010 do 27. září 2012, tj. v období, ve kterém řízení ve věci T‑82/08 překročilo přiměřenou lhůtu soudního rozhodování. Zatřetí podle judikatury Evropského soudu pro lidská práva existuje silná, třebaže vyvratitelná domněnka, že nadměrná délka řízení způsobuje nemajetkovou újmu. Začtvrté škoda vzniklá žalobkyni by měla být ohodnocena na částku odpovídající 10 % pokuty, která jí byla původně uložena rozhodnutím C(2007) 5791. Náhrada škody, kterou může uplatňovat, by se totiž měla odvíjet od výše pokuty, která jí byla uložena v období, ve kterém byla překročena přiměřená lhůta soudního rozhodování. Kromě toho částka ve výši 5 % stanovená Tribunálem v některých případech týkajících se nedodržení přiměřené lhůty ze strany Komise je příliš nízká.
Soudní dvůr Evropské unie tato tvrzení zpochybňuje. Podpůrně tvrdí, že náhrada škody z titulu napravitelné nemajetkové újmy by měla být stanovena v maximální výši 5000 eur.
Zaprvé, i kdyby v projednávané věci žalobkyně pomocí svých argumentů tvrdila, že z důvodu nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08 byla o to déle vnímána tak, že nese zvláštní odpovědnost za protiprávní jednání, toto tvrzení není podloženo důkazy prokazujícími, že nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování mohlo svou závažností poškodit její dobré jméno nad rámec takového poškození způsobeného rozhodnutím C(2007) 5791.
Za těchto podmínek žalobkyně neprokazuje, že nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08 mohlo poškodit její dobré jméno, jak tvrdí.
Zadruhé pro nápravu poškození dobrého jména tvrzeného žalobkyní je v každém případě s ohledem na předmět a závažnost tohoto nedodržení dostatečné konstatování nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování učiněné v bodě 139 výše.
S ohledem na výše uvedené žalobkyně neprokazuje, že nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08 mohlo poškodit její dobré jméno, a pro nápravu poškození dobrého jména tvrzeného žalobkyní je v každém případě s ohledem na předmět a závažnost tohoto nedodržení dostatečné konstatování nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování učiněné v bodě 139 výše.
Návrh na náhradu škody spočívající v údajném poškození dobrého jména žalobkyně proto musí být zamítnut.
2)
K tvrzené majetkové újmě a údajné příčinné souvislosti
Žalobkyně tvrdí, že nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování jí způsobilo v období od 12. února 2010 do 27. září 2012 dvě kategorie majetkové újmy, a to zaprvé škodu odpovídající zaplacení dodatečných nákladů na bankovní záruku a zadruhé škodu odpovídající ušlému zisku zmíněnému v bodě 24 výše.
Majetkovou újmu uplatňovanou žalobkyní a údajnou příčinnou souvislost mezi touto újmou a nedodržením přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08 je třeba posoudit ve světle úvodních poznámek uvedených v bodech 85 a 86 výše.
i)
K tvrzenému ušlému zisku a údajné příčinné souvislosti
Žalobkyně především vysvětluje, že úroky vyplacené Komisí na základě rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), činily za období od 12. února 2010 do 27. září 2012 celkem 224000 eur. Dále tvrdí, že při použití průměru extrémních hodnot vážených průměrných nákladů na její kapitál, určeného v bodě 96 výše na částku 7400000 eur, měla v období od 12. února 2010 do 27. září 2012 vydělat nejméně 1895000 eur. Vzhledem k tomu, že úroky vyplacené Komisí činily 224000 eur, žalobkyni vznikl ušlý zisk ve výši 1671000 eur. Konečně nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování je podle žalobkyně dostatečně přímou a určující příčinou jí tvrzeného ušlého zisku. Pokud by totiž ve věci T‑82/08 byla přiměřená lhůta soudního rozhodování dodržena, žalobkyně by dříve disponovala částkami, o kterých Soudní dvůr v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
) nakonec rozhodl, že byly vybrány neoprávněně
Soudní dvůr Evropské unie tato tvrzení zpochybňuje.
V tomto ohledu z bodů 99 až 103 výše vyplývá, že žalobkyně osobně nenesla břemeno spojené s úhradou pokuty uložené rozhodnutím C(2007) 5791. Žalobkyně tedy zjevně nemůže tvrdit, že jí mezi 12. únorem 2010 a 27. zářím 2012 vznikla skutečná a určitá škoda spočívající na jedné straně v rozdílu mezi úroky vyplacenými Komisí z části pokuty, o které Soudní dvůr v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
) nakonec rozhodl, že byla vybrána neoprávněně, a na druhé straně příjmy, které mohla žalobkyně získat, pokud by namísto zaplacení dotčené částky Komisi tuto částku investovala do své činnosti.
Podle judikatury uvedené v bodě 76 výše je proto třeba návrh na náhradu ušlého zisku tvrzeného žalobkyní zamítnout, aniž je třeba posoudit existenci údajné příčinné souvislosti.
ii)
K tvrzené úhradě nákladů na bankovní záruku a údajné příčinné souvislosti
Žalobkyně se domáhá náhrady škody, která jí měla vzniknout z důvodu úhrady dodatečných nákladů na bankovní záruku za období od 12. února 2010 do 27. září 2012.
Soudní dvůr Evropské unie tvrdí, že žalobkyně neprokazuje existenci dostatečně přímé příčinné souvislost mezi náklady na bankovní záruku zaplacenými od 12. února 2010 do 27. září 2012 a tvrzeným nedodržením přiměřené lhůty soudního rozhodování. Tato nemajetková újma totiž především vyplývá z vlastní volby žalobkyně okamžitě nesplnit povinnost uhradit pokutu v plném rozsahu. S ohledem na definici příčinné souvislosti, jež v unijním právu převládá, nelze existenci příčinné souvislosti kromě toho doložit pouze na základě konstatování, že pokud by přiměřená lhůta soudního rozhodování nebyla překročena, žalobkyně by neměla povinnost uhradit náklady na bankovní záruku za dobu, která odpovídá tomuto překročení. A konečně, i kdyby se měla použít definice příčinné souvislosti navrhovaná žalobkyní, okolnost, že zrušila záruku dne 2. srpna 2013, tedy 10 měsíců po vyhlášení rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
), a 16 měsíců před vyhlášením rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
C‑580/12 P
,
EU:C:2014:2363
), potvrzuje neexistenci přímé souvislosti mezi dobou, po kterou žalobkyně poskytovala bankovní záruku, a průtahy při projednávání věci T‑82/08.
V tomto ohledu je na prvním místě třeba uvést, že žalobkyně v žalobě tvrdí, že od 12. února 2010 do 27. září 2012 zaplatila náklady na bankovní záruku ve výši 936000 eur. Na podporu svého návrhu předkládá bankovní dokument obsahující údaje o čtvrtletních poplatcích zaplacených bance v průběhu řízení ve věci T‑82/08.
V odpověď na žádost formulovanou Tribunálem v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 89 jednacího řádu žalobkyně nicméně uvedla, že 82 % nákladů na bankovní poplatky uvedených v žalobě bylo fakturováno jí a 18 % těchto nákladů bylo fakturováno společnosti Guardian Industries.
Z toho vyplývá, že žalobkyně pouze prokazuje, že jí v důsledku platby 82 % nákladů na bankovní záruku za dobu, která odpovídá překročení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08, vznikla skutečná a určitá škoda. Jak přitom vyplývá z bodu 106 výše, žalobkyně neprokázala, že je oprávněna zastupovat společnost Guardian Industries v rámci tohoto řízení.
Na druhém místě mezi nedodržením přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08 a vznikem škody, která byla žalobkyni způsobena v důsledku toho, že hradila náklady na bankovní záruku během doby, která odpovídá překročení této přiměřené lhůty soudního rozhodování, existuje vztah příčiny a následku. Kromě toho je v projednávané věci je třeba zaprvé poukázat na to, že v okamžiku, kdy žalobkyně podala žalobu ve věci T‑82/08 dne 12. února 2008, a v okamžiku, kdy v únoru 2008 zřídila s účinností od 4. března 2008 bankovní záruku, nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování bylo nepředvídatelné. Žalobkyně mimoto mohla legitimně očekávat, že její žaloba bude projednána v přiměřené lhůtě. Zadruhé k překročení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08 došlo po prvotním rozhodnutí žalobkyně zřídit bankovní záruku. Souvislost mezi překročením přiměřené lhůty soudního rozhodování a úhradou nákladů na bankovní záruku za dobu, která odpovídá tomuto překročení, nemohla být narušena původní volbou žalobkyně okamžitě nesplnit v plném rozsahu svou povinnost zaplatit pokutu uloženou rozhodnutím C(2007) 5791, a zřídit bankovní záruku (v tomto smyslu viz rozsudek dne 10. ledna 2017, Gascogne Sack Deutschland a Gascogne v. Evropská unie,
T‑577/14
,
EU:T:2017:1
, body
až
).
Z toho vyplývá, že mezi nedodržením přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08 a škodou, která vznikla žalobkyni v důsledku úhrady nákladů na bankovní záruku po dobu, která odpovídá překročení uvedené lhůty, existuje dostatečně přímá příčinná souvislost.
iii)
K vyčíslení vzniklé škody
Na prvním místě je třeba připomenout, že délka řízení překročila přiměřenou lhůtu soudního rozhodování ve věci T‑82/08 o 26 měsíců (viz body 134 až 139 výše).
Na druhém místě z dokumentů předložených žalobkyní vyplývá, že v období 26 měsíců před vyhlášením rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
), osobně zaplatila následující čtvrtletní náklady na bankovní záruku:
Čtvrtletí
Uhrazené náklady na záruku (eur)
Období, za které přísluší náhrada škody
(v měsících)
Nahraditelná škoda (eur)
3/2010
72 523,66
48 349,11
72 523,66
72 523,66
1/2011
48 874,64 + 23 137,15
72 011,79
2/2011
75 195,73
75 195,73
3/2011
76 022,06
76 022,06
4/2011
76 022,06
76 022,06
1/2012
52 884,91 + 23 337,53
76 222,44
2/2012
78 656,11
78 656,11
3/2012
79 520,47
79 520,47






celkem
654 523,43
Z toho vyplývá, že v období 26 měsíců před vyhlášením rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
), činily náklady na bankovní záruku uhrazené žalobkyní 654523,43 eura.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba žalobkyni přiznat náhradu ve výši 654523,43 eura z titulu náhrady majetkové újmy, která jí byla způsobena v důsledku nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08 a spočívá v platbě dodatečných nákladů na bankovní záruku.
3)
K úrokům
Žalobkyně žádá Tribunál, aby jí spolu s částkou náhrady škody, o které rozhodne, přiznal úroky ode dne 12. února 2010 v průměrné sazbě používané ECB pro její hlavní refinanční operace v rozhodné době, navýšené o dva procentní body.
V tomto ohledu je třeba rozlišovat mezi kompenzačními úroky a úroky z prodlení (rozsudek ze dne 27. ledna 2000, Mulder a další v. Rada a Komise,
C‑104/89 a C‑37/90
,
EU:C:2000:38
, bod
).
Pokud jde zaprvé o kompenzační úroky, může být náhrada přiznaná žalobkyni z titulu majetkové újmy vyplacena spolu s takovými úroky za období od 27. července 2010, tj. 26 měsíců před vyhlášením rozsudku ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
), do dne vyhlášení tohoto rozsudku. Vzhledem dále k tomu, že žalobkyně nepředložila žádný důkaz o tom, že náklady na bankovní záruku, které uhradila za období od 27. července 2010 do 27. září 2012, mohly nést úrok v sazbě, kterou používá ECB pro své hlavní refinanční operace, navýšené o dva procentní body, je třeba dojít k závěru, že se měnové znehodnocení v důsledku plynutí času promítá do roční míry inflace zjištěné pro rozhodnou dobu Eurostatem (statistickým úřadem Evropské unie) v členském státě, kde je žalobkyně usazena, a to do výše nepřesahující částku požadovanou žalobkyní (v tomto smyslu viz rozsudek dne 10. ledna 2017, Gascogne Sack Deutschland a Gascogne v. Evropské unie,
T‑577/14
,
EU:T:2017:1
, body
až
a citovaná judikatura).
Co se týče zadruhé úroku z prodlení, musí být náhrada, o níž se hovoří v bodě 165 výše, spolu s kompenzačními úroky navýšena o úroky z prodlení od vyhlášení tohoto rozsudku do jejího úplného zaplacení. Sazbou úroků z prodlení bude tedy sazba stanovená ECB pro její hlavní refinanční operace, zvýšená o dva procentní body, jak navrhuje žalobkyně (v tomto smyslu viz rozsudek dne 10. ledna 2017, Gascogne Sack Deutschland a Gascogne v. Evropské unie,
T‑577/14
,
EU:T:2017:1
, body
až
a citovaná judikatura).
4)
Závěr o výši náhrady škody a o úrocích
Vzhledem ke všemu výše uvedenému je třeba projednávané žalobě částečně vyhovět v rozsahu, v němž směřuje k náhradě škody vzniklé žalobkyni z důvodu nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci T‑82/08.
Náhrada přiznaná žalobkyni z titulu škody, která jí vznikla z důvodu úhrady dodatečných nákladů na bankovní záruku, činí 654523,43 eura, navýšených za dobu od 27. července 2010 do vyhlášení tohoto rozsudku o kompenzační úroky ve výši roční míry inflace zjištěné Eurostatem v členském státě, ve kterém je tato společnost usazena.
Náhrada uvedená v bodě 171 výše bude spolu s kompenzačními úroky navýšena o úroky z prodlení za podmínek uvedených v bodě 169 výše.
Žaloba se ve zbývající části zamítá.
IV.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
V projednávané věci neměla žalobkyně úspěch ve svých návrzích na náhradu škody směřujících vůči Evropské unii zastoupené Komisí. Je tedy důvodné uložit žalobkyni náhradu nákladů řízení vynaložených Unií zastoupenou Komisí.
Podle čl. 134 odst. 3 jednacího řádu, pokud měli účastníci řízení ve věci částečně úspěch i neúspěch, ponese každý z nich vlastní náklady řízení. Jeví-li se to však vzhledem k okolnostem v projednávané věci jako odůvodněné, může Tribunál rozhodnout, že účastník řízení ponese vlastní náklady řízení a nahradí část nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení.
V projednávané věci měla žalobkyně částečně úspěch v návrhových žádáních směřujících proti Unii zastoupené Soudním dvorem Evropské unie. Z velké části však neměla úspěch v návrhu na náhradu škody. Za těchto podmínek a s ohledem na všechny okolnosti případu, je třeba rozhodnout, že žalobkyně na straně jedné a Unie zastoupená Soudním dvorem Evropské unie na straně druhé ponesou vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (třetí rozšířený senát)
rozhodl takto:

1)
Evropské unii zastoupené Soudním dvorem Evropské unie se ukládá, aby společnosti Guardian Europe Sàrl zaplatila náhradu ve výši 654523,43 eura z titulu majetkové újmy, která této společnosti vznikla z důvodu nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
T‑82/08
,
EU:T:2012:494
). Tato náhrada škody bude za dobu od 27. července 2010 do vyhlášení tohoto rozsudku navýšena o kompenzační úroky ve výši roční míry inflace zjištěné pro rozhodnou dobu Eurostatem (statistický úřad Evropské unie) v členském státě, ve kterém je tato společnost usazena.

2)
Náhrada škody uvedená v bodě 1) bude ode dne vyhlášení tohoto rozsudku do úplného splacení navýšena o úroky z prodlení v sazbě stanovené Evropskou centrální bankou (ECB) pro její hlavní refinanční operace navýšené o dva procentní body.

3)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.

4)
Společnost Guardian Europe ponese náklady řízení vynaložené Unií zastoupenou Evropskou komisí.

5)
Společnost Guardian Europe na straně jedné a Unie zastoupená Soudním dvorem Evropské unie na straně druhé ponesou vlastní náklady řízení.

Papasavvas
Labucka
Bieliūnas
Kreuschitz
Forrester
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 7. června 2017.
Obsah

(
) – Jednací jazyk: angličtina.