CELEX: 62018CJ0666
Zahtjev za prethodnu odluku
Intelektualno vlasništvo
Poštovanje prava intelektualnog vlasništva
Direktiva 2004/48/EZ
Pravna zaštita računalnih programa
Direktiva 2009/24/EZ
Ugovor o licenciji za računalni program
Neovlaštena izmjena izvornog koda računalnog programa koju je izvršio stjecatelj licencije protivno ugovoru o licenciji
Tužba zbog povrede autorskih prava koju je autor programa podnio protiv stjecatelja licencije
Priroda primjenjivog sustava odgovornosti

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (
SL 2004., L 157, str. 45
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.) i tumačenje članka 4. Direktive 2009/24/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o pravnoj zaštiti računalnih programa (
SL 2009., L 111, str. 16
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 268.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društava IT Development SAS i Free Mobile SAS u vezi s navodnom povredom autorskih prava na program i time prouzročenom štetom.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2004/48
U skladu s uvodnim izjavama 10., 13. i 15. Direktive 2004/48:
„(10)
Cilj je ove Direktive usklađivanje [zakonodavstava država članica] radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne razine zaštite [intelektualnog vlasništva] na unutarnjem tržištu.
[…]
(13)
Potrebno je odrediti područje primjene ove Direktive što je šire moguće kako bi se obuhvatila sva prava intelektualnog vlasništva pokrivena odredbama [prava Unije] u ovom području i/ili nacionalnim pravom dotične države članice. […]
[…]
(15)
Ova Direktiva ne bi trebala utjecati na materijalno pravo intelektualnog vlasništva […]”
Članak 1. te direktive, kojim se definira njezin predmet, glasi:
„Ova se Direktiva odnosi na mjere, postupke i pravna sredstva potrebna radi osiguranja provedbe prava intelektualnog vlasništva. […]”
Članak 2. navedene direktive, naslovljen „Područje primjene”, propisuje:
„1.   Ne dovodeći u pitanje sredstva koja su predviđena ili koja mogu biti predviđena zakonodavstvom [Unije] ili nacionalnim zakonodavstvom, ako su ta sredstva povoljnija za nositelje prava, mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni ovom Direktivom primjenjuju se, u skladu s člankom 3., na svaku povredu prava intelektualnog vlasništva kako je predviđeno pravom [Unije] i/ili nacionalnim pravom dotične države članice.
[…]
3.   Ova Direktiva ne utječe na:
(a)
odredbe [Unije] koje uređuju materijalno pravo intelektualnog vlasništva […]
[…]”
Članak 3. Direktive 2004/48, naslovljen „Opća obveza”, određuje:
„1.   Države članice propisuju mjere, postupke i pravna sredstva potrebne za osiguravanje provedbe prava intelektualnog vlasništva obuhvaćenih ovom Direktivom. Te mjere, postupci i pravna sredstva moraju biti pošteni i pravični, ne smiju biti nepotrebno složeni ili skupi, ili nametati nerazumne vremenske rokove ili neopravdana odlaganja.
2.   Te mjere, postupci i pravna sredstva također moraju biti učinkoviti i razmjerni i moraju odvraćati od povrede te se moraju se primjenjivati na takav način da se izbjegne stvaranje zapreka zakonitoj trgovini i da se osigura zaštita protiv njihove zlouporabe.”
Članak 4. te direktive, naslovljen „Osobe ovlaštene za podnošenje zahtjeva za primjenu mjera, postupaka i pravnih sredstava”, glasi kako slijedi:
„Kao osobe koje su ovlaštene zatražiti primjenu mjera, postupaka i pravnih sredstava iz ovog poglavlja države članice moraju priznati:
(a)
nositelje prava intelektualnoga vlasništva, u skladu s odredbama mjerodavnog prava;
[…]”
Direktiva 2009/24
U skladu s uvodnom izjavom 15. Direktive 2009/24:
„Reproduciranjem, prevođenjem, prilagodbom ili izmjenom, bez odobrenja, oblika koda u kojem je primjerak računalnog programa dan na raspolaganje povređuju se isključiva prava autora. […]”
Članak 1. Direktive 2009/24, kojim se definira njezin predmet, propisuje u stavku 1.:
„U skladu s odredbama ove Direktive države članice zaštićuju računalne programe autorskim pravom kao književna djela u smislu Bernske konvencije za zaštitu književnih i umjetničkih djela. […]”
Članak 4. te direktive, naslovljen „Ograničene radnje”, propisuje:
„1.   Podložno odredbama članaka 5. i 6. isključiva prava nositelja prava u smislu članka 2. uključuju pravo izvršiti ili odobriti:
[…]
(b)
prijevod, prilagodbu, obradu i bilo koju drugu izmjenu računalnog programa i reproduciranje rezultata tih postupaka, ne dovodeći u pitanje prava osobe koja mijenja program;
[…]”
Članak 5. spomenute direktive, naslovljen „Iznimke od ograničenih radnji”, određuje u stavku 1.:
„U nedostatku posebnih ugovornih odredaba za poduzimanje radnji iz točaka (a) i (b) članka 4. stavka 1. nije potrebno odobrenje nositelja prava ako su te radnje zakonitom stjecatelju potrebne za korištenje računalnog programa u skladu s njegovom namjeravanom svrhom, uključujući i za ispravljanje pogrešaka.”
U skladu s člankom 8. prvim stavkom Direktive 2009/24, njezine odredbe ne dovode u pitanje druge pravne propise kao što su, među ostalim, oni o ugovornom pravu.
Francusko pravo
Članak L. 112‑2 codea de la propriété intellectuelle (Zakonik o intelektualnom vlasništvu) predviđa:
„U smislu ovog Zakonika, autorskim djelima smatraju se osobito:
[…]
13°
Programi, uključujući pripremni materijal za njihovu izradu;
[…]”
U skladu s člankom L. 122‑6 tog zakonika:
„Podložno odredbama članka L. 122‑6-1, pravo iskorištavanja koje pripada autoru programa uključuje pravo izvršiti i odobriti:
1°
Trajno ili privremeno reproduciranje računalnog programa […];
2°
Prijevod, prilagodbu, obradu i bilo koju drugu izmjenu računalnog programa i reproduciranje rezultata tih postupaka;
[…]”
Članak L. 122‑6-1 navedenog zakonika predviđa:
„I. Radnje predviđene u točkama 1. i 2. članka L. 122‑6 ne podliježu odobrenju autora ako su potrebne kako bi se osobi koja ga ima pravo koristiti omogućilo korištenje računalnog programa u skladu s njegovom namjeravanom svrhom, uključujući i ispravljanje pogrešaka.
Međutim, autor ima pravo ugovorom zadržati pravo ispravljanja pogrešaka i odrediti posebna pravila kojima će podlijegati radnje predviđene u točkama 1. i 2. članka L. 122‑6, nužne kako bi se osobi koja ga ima pravo koristiti omogućilo korištenje programa u skladu s njegovom namjeravanom svrhom.”
Članak L. 335‑3 drugi stavak tog zakonika glasi kako slijedi:
„Povreda jednog od prava autora računalnog programa, definiranih u članku L. 122‑6, također je protupravna povreda autorskih prava.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
Ugovorom od 25. kolovoza 2010., koji je izmijenjen dodatkom od 1. travnja 2012., društvo IT Development dodijelilo je društvu Free Mobile – telefonskom operatoru koji nudi mobilne pakete na francuskom tržištu – licenciju i ugovor o održavanju za programski paket nazvan ClickOnSite, program za centralizirano upravljanje projektom koji mu omogućava da organizira i u stvarnom vremenu prati kako njegovi timovi i vanjski pružatelji tehničkih usluga napreduju u postavljanju svih njegovih antena za radiotelefoniju.
Društvo IT Development podnijelo je 18. lipnja 2015. protiv društva Free Mobile tužbu zbog povrede autorskih prava na računalni program ClickOnSite tribunalu de grande instance de Paris (Okružni sud u Parizu, Francuska) te je pritom tražilo naknadu štete. Tom je društvu prigovorilo izmjenu programa, osobito uvođenjem novih obrazaca. Osim tvrdnje o bitnoj naravi tih izmjena, društvo IT Development istaknulo je – u potporu navodu da društvo Free Mobile nije imalo pravo učiniti ih – odredbu članka 6. Ugovora o licenciji, naslovljenog „Opseg licencije”, u skladu s kojim se, u biti, klijentu izričito zabranjuje da izravno ili neizravno reproducira programski paket, dekompilira i/ili provodi operacije obrnutog inženjeringa na tom paketu, kao i da izmijeni, ispravi, prilagodi, stvara sekundarna djela ili dodatke, izravno ili neizravno, u odnosu na taj paket.
Društvo Free Mobile podnijelo je protutužbu zbog nedopuštenog postupanja i istaknulo da su zahtjevi društva IT Development nedopušteni i neosnovani.
Presudom od 6. siječnja 2017. tribunal de grande instance de Paris (Okružni sud u Parizu) proglasio je nedopuštenima zahtjeve društva IT Development zasnovane na odgovornosti za štetu društva Free Mobile, odbio je zahtjev potonjeg za naknadu štete zbog nedopuštenog postupanja te društvu IT Development naložio snošenje troškova. Taj je sud ocijenio da postoje dva različita sustava odgovornosti u području intelektualnog vlasništva, kao prvo, sustav odgovornosti za štetu u slučaju povrede prava na iskorištavanje programa, kako su određena zakonom i, kao drugo, sustav ugovorne odgovornosti u slučaju povrede autorskog prava zaštićenog ugovorom te da se u ovom slučaju društvu Free Mobile očito prigovara zbog povrede njegovih ugovornih obveza, obuhvaćenih tužbom zbog ugovorne odgovornosti, a ne zbog protupravne povrede autorskih prava na računalni program.
Društvo IT Development protiv te je presude couru d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu, Francuska) podnijelo žalbu zahtijevajući da Sudu uputi prethodno pitanje, ukine prvostupanjsku presudu i proglasi dopuštenom njegovu tužbu zbog povrede autorskih prava. Ono također zahtijeva da se utvrdi da izmjene programa koje je provelo društvo Free Mobile čine povredu autorskih prava, da se potonjem naloži da mu plati iznos od 1440000 eura za naknadu nanesene mu štete odnosno da se, podredno, na temelju ugovora društvu Free Mobile naloži da mu plati iznos od 840000 eura na ime naknade te štete. Nadalje, društvo IT Development zahtijeva da se u svakom slučaju, pod prijetnjom novčane kazne, društvu Free Mobile i njegovu podugovaratelju, društvu Coraso, zabrani uporaba programa te izvlačenje i ponovna uporaba podataka iz tog programa.
Društvo Free Mobile zahtijeva od coura d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu), među ostalim, da potvrdi prvostupanjsku presudu, naloži društvu IT Development da mu plati iznos od 50000 eura na ime naknade štete zbog nedopuštenog postupanja i da proglasi nedopuštenima i u svakom slučaju neosnovanima sve zahtjeve tog društva.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da se građanskopravna odgovornost u francuskom pravu temelji na načelu nekumulativnosti, što znači da se, s jedne strane, pojedinac ne može zbog istih činjenica pozivati i na ugovornu odgovornost i na odgovornost za štetu druge osobe i da je, s druge strane, odgovornost za štetu isključena u korist ugovorne odgovornosti čim su stranke povezane valjanim ugovorom, a šteta koju je pretrpjela jedna od stranaka proizlazi iz neispunjenja ili neurednog ispunjenja jedne od ugovornih obveza. Osim toga, taj sud napominje da se u francuskom pravu smatra da je povreda autorskih prava izvorno kazneno djelo i da je obuhvaćena odgovornošću za štetu, ali da u tom pravu ne postoji nijedna odredba u skladu s kojom ta povreda ne može postojati kada su stranke vezane ugovorom. U tom pogledu, primjerice, tužba zbog povrede može se podnijeti u području patenata i žigova protiv stjecatelja licencije koji krši ograničenja iz ugovora.
Sud koji je uputio zahtjev napominje, međutim, da se člankom 2. Direktive 2004/48, kojom se definira njezino područje primjene, na općenit način propisuje da se mjere, postupci i pravna sredstva koje ta direktiva predviđa primjenjuju na svaku povredu prava intelektualnog vlasništva, pri čemu se ne razlikuje proizlazi li ta povreda ili ne proizlazi iz neizvršenja ugovora.
U tim je okolnostima cour d’appel de Paris (Prizivni sud u Parizu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Je li činjenica da stjecatelj licencije za računalni program ne poštuje uvjete ugovora o licenciji za taj program (protekom probnog razdoblja, prekoračenjem broja ovlaštenih korisnika ili druge jedinice mjere, kao što su to procesori koji se mogu upotrebljavati za izvršavanje programskih naredbi, ili promjenom izvornog programskog koda kad je licencijom to pravo ograničeno na izvornog nositelja):
–
povreda prava intelektualnog vlasništva (u smislu Direktive [2004/48]) koju je pretrpio nositelj autorskog prava na računalni program predviđenog člankom 4. Direktive [2009/24] o pravnoj zaštiti računalnih programa,
–
ili se pak može podvrgnuti posebnom pravnom uređenju, kao što je to uređenje opće ugovorne odgovornosti?”
O prethodnom pitanju
Uvodno valja podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu u skladu s kojom je u okviru suradnje između nacionalnih sudova i Suda, ustanovljene člankom 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji mu omogućuje rješavanje spora koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud mora, ako je potrebno, preoblikovati postavljena pitanja (presude od 28. lipnja 2018., Crespo Rey,
C‑2/17
,
EU:C:2018:511
, t.
40.
, i od 26. rujna 2019., UTEP 2006.,
C‑600/18
,
EU:C:2019:784
, t.
17.
i navedena sudska praksa).
U predmetnom slučaju, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je u glavnom postupku problematično pitanje primjene načela nekumulativnosti, na temelju kojeg odgovornost za štetu treba isključiti kada se djelovanje poput onog u tom postupku zasniva na navodnoj povredi ugovornih obveza, a ne na postojanju štetne radnje.
Kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, navedeno načelo francuskog prava podrazumijeva, s jedne strane, to da se pojedinac ne može zbog istih činjenica pozivati i na ugovornu odgovornost i na odgovornost za štetu druge osobe i, s druge strane, to da je odgovornost za štetu isključena u korist ugovorne odgovornosti čim su stranke povezane valjanim ugovorom, a šteta koju je pretrpjela jedna od stranaka proizlazi iz neispunjenja ili neurednog ispunjenja jedne od ugovornih obveza.
Sud koji je uputio zahtjev također je istaknuo da je u francuskom pravu povreda autorskih prava kazneno djelo koje se obično zasniva na odgovornosti za štetu, a ne na neispunjenju ugovora. Nadalje, francuska je vlada navela u svojim pisanim očitovanjima da je pojam „povreda autorskih prava” u francuskom pravu prijevod izraza „povreda prava intelektualnog vlasništva” u smislu Direktive 2004/48, tako da pravila francuskog prava koja se odnose na tužbu zbog povrede autorskih prava predstavljaju prenošenje te direktive.
S obzirom na navedeno, valja smatrati da svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li direktive 2004/48 i 2009/24 tumačiti na način da je povreda odredbe ugovora o licenciji za računalni program koja se odnosi na prava intelektualnog vlasništva nositelja autorskih prava na tom programu obuhvaćena pojmom „povreda prava intelektualnog vlasništva” u smislu Direktive 2004/48 i da stoga navedeni nositelj mora moći uživati jamstva koja pruža ta direktiva, neovisno o tome koji se sustav odgovornosti primjenjuje u skladu s nacionalnim pravom.
Valja napomenuti da sud koji je uputio zahtjev u postavljenom pitanju nabraja više mogućih oblika povrede ugovora o licenciji za računalni program, to jest činjenicu da stjecatelj licencije za taj program zanemaruje istek probnog razdoblja, prekoračuje broj ovlaštenih korisnika ili druge jedinice mjere, kao što su to procesori koji se mogu upotrebljavati za izvršenje programskih naredbi, ili mijenja izvorni programski kod kad je licencijom to pravo ograničeno na izvornog nositelja. U glavnom predmetu isključivo je riječ o posljednjem navedenom primjeru, tako da se u predmetnom slučaju valja na njega ograničiti.
Kada je riječ o Direktivi 2009/24, kojom se utvrđuju materijalna prava autora računalnih programa, treba istaknuti da države članice, na temelju njezina članka 1., zaštićuju računalne programe autorskim pravom kao književna djela. U skladu s člankom 4. te direktive, isključiva prava nositelja tih programa, koje države članice moraju zaštititi, uključuju, među ostalim, uz određene njome predviđene iznimke, pravo izvršiti ili odobriti prijevod, prilagodbu, obradu i bilo koju drugu izmjenu računalnog programa. Prema tome, zabrana izmjene izvornog programskog koda obuhvaćena je pravima autora računalnog programa čiju zaštitu Direktiva 2009/24 predviđa. Valja dodati da se, na temelju članka 3. spomenute direktive, ta zaštita priznaje svim fizičkim ili pravnim osobama koje zadovoljavaju uvjete u skladu s nacionalnim zakonodavstvom o autorskom pravu koje se primjenjuje na književna djela.
Iz toga proizlazi da Direktiva 2009/24 zaštitu prava nositelja autorskih prava na računalni program o kojem je riječ ne čini ovisnom o pitanju je li navodna povreda tih prava obuhvaćena povredom ugovora o licenciji.
S tim u vezi valja istaknuti da se u uvodnoj izjavi 15. navedene direktive navodi isključivo to da se prilagodbom ili izmjenom oblika koda u kojem je primjerak računalnog programa dan na raspolaganje povređuju isključiva prava autora, pri čemu se ne spominje izvor povrede, ugovorni ili neki drugi.
Kada je riječ o Direktivi 2004/48, njome se – kako to proizlazi iz uvodnih izjava 10. i 15. i članka 1. – utvrđuju mjere, postupci i pravna sredstva potrebna radi osiguranja provedbe prava intelektualnog vlasništva, što obuhvaća i prava iz Direktive 2009/24.
U skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive 2004/48, ona se primjenjuje na „svaku povredu prava intelektualnog vlasništva”. Iz teksta te odredbe, napose iz pridjeva „svaki”, proizlazi da tu direktivu treba tumačiti na način da obuhvaća i povrede koje proizlaze iz nepoštovanja ugovorne odredbe o iskorištavanju prava intelektualnog vlasništva, uključujući prava autora računalnog programa.
Taj zaključak potvrđuju ciljevi Direktive 2004/48 i kontekst njezina članka 2. stavka 1., o kojem – prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda – valja voditi računa prilikom tumačenja te odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 26. svibnja 2016., Envirotec Denmark,
C‑550/14
,
EU:C:2016:354
, t.
27.
i navedenu sudsku praksu).
Kada je, najprije, riječ o cilju Direktive 2004/48, iz njezinih uvodnih izjava 10. i 13. proizlazi da se on sastoji od usklađivanja zakonodavstava država članica radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne zaštite intelektualnog vlasništva na unutarnjem tržištu i da područje primjene te direktive treba odrediti što je šire moguće kako bi se obuhvatila sva prava intelektualnog vlasništva pokrivena odredbama prava Unije u ovom području odnosno nacionalnim pravom dotične države članice.
Nadalje, Sud je ocijenio da je cilj Direktive 2004/48 taj da države članice osiguraju djelotvornu zaštitu intelektualnog vlasništva, osobito u informacijskom društvu (vidjeti u tom smislu presudu od 12. srpnja 2011., L’Oréal i dr.,
C‑324/09
,
EU:C:2011:474
, t.
131.
).
Iz sudske prakse Suda također proizlazi da se odredbama te direktive uređuju aspekti prava intelektualnog vlasništva koji su usko povezani, s jedne strane, s provedbom tih prava i, s druge strane, s povredom tih prava, zahtijevajući postojanje učinkovitih pravnih sredstava čija je svrha sprječavanje, prestanak i otklanjanje povrede postojećeg prava intelektualnog vlasništva (vidjeti u tom smislu presudu od 10. travnja 2014., ACI Adam i dr.,
C‑435/12
,
EU:C:2014:254
, t.
61.
i navedenu sudsku praksu).
Kada je, nadalje, riječ o kontekstu članka 2. stavka 1. Direktive 2004/48, ona u svojem članku 4. propisuje da je svaki nositelj prava intelektualnog vlasništva ovlašten zatražiti primjenu u njoj navedenih mjera, postupaka i pravnih sredstava, u skladu s odredbama mjerodavnog prava. Mogućnost postavljanja takvog zahtjeva nije podvrgnuta nikakvom ograničenju u pogledu izvora povrede tih prava, ugovornog ili nekog drugog.
S obzirom na navedeno treba utvrditi da je povreda odredbe ugovora o licenciji za računalni program koja se odnosi na prava intelektualnog vlasništva nositelja autorskih prava na taj program obuhvaćena pojmom „povreda prava intelektualnog vlasništva” u smislu Direktive 2004/48 i da, shodno tomu, spomenuti nositelj mora moći uživati jamstva koja ona pruža.
Međutim, iako je cilj Direktive 2004/48 utvrditi mjere, postupke i pravna sredstva koja stoje na raspolaganju nositeljima prava intelektualnog vlasništva, što uključuje i prava autora računalnih programa predviđena u Direktivi 2009/24, prvonavedenom se direktivom ne utvrđuju konkretni modaliteti primjene tih jamstava te se ne propisuje primjena određenog sustava odgovornosti u slučaju povrede tih prava.
Iz toga proizlazi da je nacionalni zakonodavac i dalje slobodan utvrđivati konkretne modalitete zaštite spomenutih prava i definirati osobito narav tužbe, zbog povrede ugovora ili za naknadu štete, koju spomenuti nositelji mogu u slučaju povrede svojih prava intelektualnog vlasništva podnijeti protiv stjecatelja licencije za računalni program. Međutim, neophodno je da se u svim slučajevima poštuju zahtjevi iz Direktive 2004/48.
S tim u vezi, osobito iz članka 3. te direktive proizlazi da mjere, postupci i pravna sredstva potrebna za osiguravanje provedbe prava intelektualnog vlasništva moraju biti pošteni i pravični, ne smiju biti nepotrebno složeni ili skupi ili nametati nerazumne vremenske rokove ili neopravdana odlaganja. Oni također moraju biti učinkoviti i razmjerni i moraju odvraćati od povrede te se moraju primjenjivati na takav način da se izbjegne stvaranje zapreka zakonitoj trgovini i da se osigura zaštita protiv njihove zlouporabe.
Iz prethodnih razmatranja slijedi da je utvrđivanje primjenjivog sustava odgovornosti u slučaju povrede prava autora računalnog programa koju počini stjecatelj licencije za taj program u nadležnosti država članica. Primjena određenog sustava odgovornosti ne bi, međutim, smjela ni u kojem slučaju onemogućiti djelotvornu zaštitu prava intelektualnog vlasništva nositelja autorskih prava na računalni program, kako je uređena direktivama 2004/48 i 2009/24.
U predmetnom slučaju, sud koji je uputio zahtjev napominje da nijedna odredba nacionalnog prava koja se tiče povrede autorskih prava izričito ne određuje da se na tu povredu moguće pozvati samo kada stranke nisu vezane ugovorom. On također ističe da se povreda autorskih prava u najširem smislu definira kao povreda prava intelektualnog vlasništva, što uključuje i povredu prava autora računalnog programa.
U tom pogledu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, nacionalni je sud dužan, na temelju načela usklađenog tumačenja domaćeg prava, to pravo tumačiti u najvećoj mogućoj mjeri u skladu sa zahtjevima prava Unije i na taj način osigurati u okviru svojih nadležnosti punu učinkovitost prava Unije kada odlučuje u određenom sporu u kojem postupa. To načelo zahtijeva da nacionalni sud u obzir uzme cjelokupno nacionalno pravo kako bi ocijenio u kojoj se mjeri ono može primijeniti na način da ne dovede do rezultata koji bi bio suprotan pravu Unije (vidjeti u tom smislu presude od 19. prosinca 2013., Koushkaki,
C‑84/12
,
EU:C:2013:862
, t.
75.
i
76.
i od 24. lipnja 2019., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, t.
55.
). S obzirom na elemente navedene u prethodnoj točki u predmetnom je slučaju moguće tumačenje usklađeno sa zahtjevima direktiva 2004/48 i 2009/34, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
S obzirom na sve navedeno, na upućeno pitanje valja odgovoriti tako da direktive 2004/48 i 2009/24 treba tumačiti na način da je povreda odredbe ugovora o licenciji za računalni program koja se odnosi na prava intelektualnog vlasništva nositelja autorskih prava na tom programu obuhvaćena pojmom „povreda prava intelektualnog vlasništva” u smislu Direktive 2004/48 i da stoga navedeni nositelj mora moći uživati jamstva koja pruža ta direktiva, neovisno o tome koji se sustav odgovornosti primjenjuje u skladu s nacionalnim pravom.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

Direktivu 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva i Direktivu 2009/24/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o pravnoj zaštiti računalnih programa treba tumačiti na način da je povreda odredbe ugovora o licenciji za računalni program koja se odnosi na prava intelektualnog vlasništva nositelja autorskih prava na tom programu obuhvaćena pojmom „povreda prava intelektualnog vlasništva” u smislu Direktive 2004/48 i da stoga navedeni nositelj mora moći uživati jamstva koja pruža ta direktiva, neovisno o tome koji se sustav odgovornosti primjenjuje u skladu s nacionalnim pravom.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski