CELEX: 62017CJ0070
Begäran om förhandsavgörande
Konsumentskydd
Direktiv 93/13/EEG
Artiklarna 6 och 7
Oskäliga avtalsvillkor i konsumentavtal
Villkor om uppsägning av ett hypotekslån till förtida betalning
Förklaring att villkoret är delvis oskäligt
Den nationella domstolens befogenheter när ett villkor har bedömts vara oskäligt
Ersättning av det oskäliga villkoret med en nationell bestämmelse

Respektive  begäran  om  förhandsavgörande  avser  tolkningen  av  rådets  direktiv 93/13/EEG  av  den  5 april 1993  om  oskäliga  villkor  i  konsumentavtal  (EGT L 95,  1993, s. 29;  svensk  specialutgåva,  område 15, volym 12, s. 169),  särskilt  artiklarna 6  och  7.
Begäran  om  förhandsavgörande  i mål C‑70/17  har  framställts  i  ett  mål  mellan  Abanca  Corporación  Bancaria  SA  och  Alberto  García  Salamanca  Santos  angående  följderna  av  att  villkoret  om  uppsägning  till  förtida  betalning  i punkt 6  bis  i  det  avtal  om  hypotekslån  som  ingåtts  mellan  dessa  båda parter  förklarats  vara  oskäligt.
Begäran  om  förhandsavgörande  i mål C‑179/17  har  framställts  i  ett  mål  mellan  å  ena  sidan  Bankia  SA  och  å  andra  sidan  Alfonso  Antonio  Lau  Mendoza  och  Verónica  Yuliana  Rodríguez  Ramírez  angående  det  yrkande  som  framställts  vid  den  hänskjutande  domstolen  om  utmätning  av  egendom  som  intecknats  som  garanti  för  betalningen  av  ett  lån.

Tillämpliga bestämmelser

Unionsrätt
I  tjugofjärde  skälet  i  direktiv 93/13  anges  att  ”[m]edlemsstaternas  domstolar  eller  förvaltningsmyndigheter  måste  förfoga  över  lämpliga  och  effektiva  medel  för  att  förhindra  fortsatt  tillämpning  av  oskäliga  villkor  i  konsumentavtal”.
I  artikel 1.1  i  detta  direktiv föreskrivs  följande:
”Syftet  med  detta  direktiv är  att  närma  medlemsstaternas  lagar  och  andra  författningar  till  varandra  i  fråga  om  oskäliga  villkor  i  avtal  som  sluts  mellan  en  näringsidkare  och  en  konsument.”
Artikel 3  i  direktivet  har  följande  lydelse:
”1.      Ett  avtalsvillkor  som  inte  har  varit  föremål  för  individuell  förhandling  skall  anses  vara  oskäligt  om  det  i  strid  med  kravet  på  god  sed  medför  en  betydande  obalans  i  parternas  rättigheter  och  skyldigheter  enligt  avtalet  till  nackdel  för  konsumenten.
2.      Det  skall  alltid  anses  att  ett  avtalsvillkor  inte  har  varit  föremål  för  individuell  förhandling  om  det  har  utarbetats  i  förväg  och  konsumenten  därför  inte  har  haft  möjlighet  att  påverka  villkorets  innehåll;  detta  gäller  särskilt  i  samband  med  i  förväg  formulerade  standardavtal.
…”
I  artikel 6.1  i  samma  direktiv föreskrivs  följande:
”Medlemsstaterna  skall  föreskriva  att  oskäliga  villkor  som  används  i  avtal  som  en  näringsidkare  sluter  med  en  konsument  inte  är,  på  sätt  som  närmare  stadgas  i  deras  nationella  rätt,  bindande  för  konsumenten  och  att  avtalet  skall  förbli  bindande  för  parterna  på  samma  grunder,  om  det  kan  bestå  utan  de  oskäliga  villkoren.”
I  artikel 7.1  i  direktiv 93/13  föreskrivs  följande:
”Medlemsstaterna  skall  se  till  att  det  i  konsumenternas  och  konkurrenternas  intresse  finns  lämpliga  och  effektiva  medel  för  att  hindra  fortsatt  användning  av  oskäliga  villkor  i  avtal  som  näringsidkare  sluter  med  konsumenter.”

Spansk rätt
I  artikel 1124  i  Código  Civil  (civillagen)  föreskrivs  följande:
”Rätten  till  hävning  anses  underförstått  föreligga  vid  ömsesidiga  förpliktelser,  om  en  av  parterna  inte  fullgör  sina  åligganden.
Den  drabbade  får  välja  mellan  att  kräva  fullgörelse  eller  att  häva  avtalet.  I  båda  fallen  ska  skador  ersättas  och  ränta  erläggas.  Den  drabbade  får  även  kräva  hävning  efter  att  först  ha  krävt  fullgörelse,  om  en  fullgörelse  inte  går  att  få  till  stånd.
Domstol  ska  besluta  om  hävning  om  det  inte  finns  skälig  grund  för  att  fastställa  en  tidsfrist  för  att fullgöra skyldigheten.”
Artikel 1303  i  civillagen  har  följande  lydelse:
”Om  en  förpliktelse  förklaras  ogiltig,  ska  avtalsparterna  ömsesidigt  återställa  de  saker  som  avtalet  avsåg,  inbegripet  deras  avkastning  och  köpeskillingen  jämte  ränta,  utan  att  det  påverkar  vad  som  föreskrivs  i  följande  artiklar.”
Av  artikel 1857.1  i  denna  lag  framgår  att  ett  grundläggande  villkor  för  hypoteksavtal  är  att  de  har  ingåtts  ”i  syfte  att  säkerställa  att  en  huvudförpliktelse  uppfylls”.
Artikel 1858  i  civillagen  har  följande  lydelse:
”…  ett  [annat]  grundläggande  inslag  i  dessa  avtal  är  att  den  egendom  som  utgör  säkerhet  eller  har  intecknats  kan  säljas  när  tiden  för  att  uppfylla  huvudförpliktelsen  har  löpt  ut,  för  att  betala  borgenären.”
I  artikel 1876  i  samma  lag  föreskrivs  följande:
”…  [i]nteckningen  innebär  att  den  egendom  inteckningen  avser,  oavsett  vem  som  är  egendomens  ägare,  direkt  och  omedelbart  kan  tas  i  anspråk  för  att  uppfylla  den  skyldighet  för  vilken  inteckningen  utgör  säkerhet.”
Ley  1/2000  de  Enjuiciamiento  Civil  (lag  1/2000  om  civilprocessen)  av  den  7 januari 2000  (BOE nr 7  av  den  8 januari 2000, s. 575)  (nedan  kallad  LEC)  ändrades  genom  Ley  1/2013  de  medidas  para  reforzar  la  protección  a  los  deudores  hipotecarios,  reestructuración  de  deuda  y  alquiler  social  (lag  1/2013  om  åtgärder  för  att  stärka  skyddet  för  hypoteksgäldenärer,  skuldsanering  och  subventionerat  boende)  av  den  14 maj 2013  (BOE nr 116  av  den  15 maj 2013, s. 36373),  därefter  genom  Real  Decreto-Ley  7/2013  de  medidas  urgentes  de  naturaleza  tributaria,  presupuestaria  y  de  fomento  de  la  investigación,  el  desarrollo  y  la  innovación  (kungligt  lagdekret  7/2013  om  brådskande  skatte-  och  budgetåtgärder  till  främjande  av  forskning,  utveckling  och  innovation)  av  den  28 juni 2013  (BOE nr 155  av  den  29 juni 2013, s. 48767)  och  därefter  genom  Real  Decreto-ley  11/2014  de  medidas  urgentes  en  materia  concursal  (kungligt  lagdekret  11/2014  om  brådskande  åtgärder  rörande  konkurs)  av  den  5 september 2014  (BOE nr 217  av  den  6 september 2014, s. 69767).
I  artikel 693.2  LEC,  i  den  lydelse  som  var  i  kraft  då  de  avtal  som  är  aktuella  i  det  nationella  målet  ingicks,  föreskrevs  följande:
”Betalning  får  krävas  av  hela  kapitalbeloppet  jämte  ränta  om  det  har  avtalats  att  hela  skulden  förfaller  till  betalning  om  en  av  de  avtalade  delbetalningarna  inte  har  erlagts  på  förfallodagen  och  denna  överenskommelse  har  inskrivits  i  registret.”
I  artikel 693.2  LEC  om  krav  på  förtida  betalning  av  fordringar  som  är  föremål  för  delbetalning,  i  den  lydelse  som  gällde  efter  det  att  de  avtal  som  är  aktuella  i  det  nationella  målet  ingicks,  föreskrivs  följande:
”Betalning  får  krävas  av  hela  fordran  avseende  kapitalbelopp  och  ränta  om  parterna  har  avtalat  att  hela  lånet  får  sägas  upp  till  förtida  betalning  om  gäldenären  under  minst  tre  månader  har  underlåtit  att  betala  av  på  lånet  eller  underlåtit  att  erlägga  ett  sådant  antal  avbetalningar  som  innebär  att  gäldenären  har  underlåtit  att  uppfylla  sin  betalningsskyldighet  under  en  tid  som  minst  motsvarar  tre  månader  och  denna  överenskommelse  återfinns  i  låneavtalet  och  framgår  av  motsvarande  register.”
I  artikel 695  LEC,  som  rör  förfarandet  för  invändning  mot  utmätning  av  intecknade  fastigheter,  i  den  lydelse  som  gällde  efter  det  att  de  avtal  som  är  aktuella  i  det  nationella  målet  ingicks,  föreskrivs  följande:
”1.      I  de  förfaranden  som  avses  i  detta  kapitel kan  utmätningsgäldenären  endast  framställa  invändningar  som  grundar  sig  på  följande  omständigheter:
…
4)      Ett  villkor  som  utgör  grunden  för  utmätningen,  eller  som  har  gjort  det  möjligt  att  fastställa  det  utmätningsbara  beloppet,  är  oskäligt.
2.      Om  en  invändning  enligt punkt 1  framställs  ska  domstolen  skjuta  upp  verkställigheten  och  kalla  parterna  till  ett  sammanträde  vid  den  domstol  som  förordnat  om  utmätning.  Mellan  kallelsen  och  nämnda  sammanträde  ska  det  gå  minst  femton  dagar.  Under  sammanträdet  ska  domstolen  höra  parterna  och  pröva  de  handlingar  som  inkommit.  Senast  två  dagar  efter  sammanträdet  ska  rätten  meddela  beslut  i  frågan.
3.      …
Om  rätten  finner  att  den  fjärde  omständigheten  föreligger,  ska  den  ställa  in  verkställigheten  om  avtalsvillkoret  ligger  till  grund  för  utmätningen.  I  annat  fall  ska  utmätningen  fortsätta,  men  det  oskäliga  villkoret  ska  inte  tillämpas.
4.      Beslut  att  ställa  in  verkställigheten,  att  inte  tillämpa  ett  oskäligt  villkor  eller  att  avslå  en  invändning  som  gjorts  med  stöd  av  led  4  i  första  punkten  får  överklagas.
Beslut  om  andra  invändningar  som  avses  i  denna  artikel kan  inte  överklagas  och  ska  ha  verkan  endast  inom  ramen  för  det  verkställighetsförfarande  inom  vilket  de  meddelas.”
Artikel 83  i  Real  Decreto  Legislativo  1/2007  por  el  que  se  aprueba  el  texto  refundido  de  la  Ley  General  para  la  Defensa  de  los  Consumidores  y  Usuarios  y  otras  leyes  complementarias  (kungligt  lagstiftningsdekret  1/2007  om  godkännande  av  den  omarbetade  lydelsen  av  den  allmänna  lagen  om  skydd  för  konsumenter  och  användare  och  andra  kompletterande  lagar)  av  den  16 november 2007  (BOE nr 287  av  den  30 november 2007, s. 49181),  i  dess  lydelse  enligt  Ley  3/2014  (lag 3/2014)  av  den  27 mars 2014  (BOE nr 76  av  den  28 mars 2014, s. 26967),  har  följande  lydelse:
”Oskäliga  avtalsvillkor  är  ogiltiga  och  ska  behandlas  som  om  de  inte  utgör  en  del  av  avtalet.  För  detta  ändamål  ska  domstolen,  efter  att  ha  hört  parterna,  förklara  de  oskäliga  villkor  som  ingår  i  avtalet  ogiltiga.  Avtalet  förblir  bindande  för  parterna  på  samma  grunder,  om  det  kan  bestå  utan  de  oskäliga  villkoren.”

Målen vid de nationella domstolarna och tolkningsfrågorna

Mål C
‑
70/17
Genom  ett  avtal  som  undertecknades  den  30 maj 2008  beviljades  Alberto  García  Salamanca  Santos  och  Verónica  Varela  Pena  en  kredit  på  100 000 euro,  med  en  löptid  på  30  år,  av  banken  Abanca  Corporación  Bancaria  och  ställde  därvid  säkerhet  i  form  av  en  inteckning.
I  villkor  6  bis  i  detta  avtal,  angående  uppsägning  av  avtalet  i  förtid,  anges  följande:
”6  bis.  Kreditinstitutets  uppsägning  till  förtida  betalning
[Banken]  får,  utan  föregående  uppmaning  att  betala,  säga  upp  lånet  till  betalning  och  med  rättsliga  medel  kräva  betalning  av  hela  skulden,  såväl  belopp  som  förfallit  till  betalning  som  belopp  som  ännu  inte  förfallit  till  betalning,  jämte  ränta,  dröjsmålsränta,  avgifter  och  omkostnader,  i  följande  fall:
a)      Utebliven  betalning  på  förfallodagen  av  amortering  eller  ränta,  även  delvis.  Parterna  ska  uttryckligen  begära  att  detta  villkor  skrivs  in  i  fastighetsregistret,  i  enlighet  med  artikel 693  i  lag  1/2000.
…”
Alberto  García  Salamanca  Santos  väckte  en  talan  om  ogiltigförklaring  vid  behörig  spansk  domstol  i  första  instans  för  att  få  flera  villkor  i  avtalet  om  hypotekslån  ogiltigförklarade,  bland  annat  villkoret  6  bis,  eftersom  det  rörde  sig  om  oskäliga  villkor.
Nämnda  domstol  biföll  talan  och  ogiltigförklarade  bland  annat  villkor  6  bis  i  det  aktuella  avtalet  om  hypotekslån.
Abanca  Corporación  Bancaria  överklagade  denna  dom  till  Audiencia  Provincial  de  Pontevedra  (Provinsdomstolen  i  Pontevedra,  Spanien).  Denna  domstol  avslog  överklagandet  genom  dom  av  den  14 maj 2014  och  fastställde  således  den  dom  som  meddelats  i  första  instans.
Abanca  Corporación  Bancaria  överklagade  den  dom  som  meddelats  av  Audiencia  Provincial  de  Pontevedra  (Provinsdomstolen  i  Pontevedra)  till  Tribunal  Supremo  (Högsta  domstolen,  Spanien).
Den  hänskjutande  domstolen  anser  att  villkor  6  bis  är  oskäligt,  i  den  del  det  innebär  att  avtalet  om  hypotekslån  kan  sägas  upp  till  förtida  betalning  redan  när  gäldenären  har  underlåtit  att  göra en  enda  månatlig  delbetalning  av  lånet.  Den  hänskjutande  domstolen  har  angett  att  den  är  osäker  på  om  det,  mot  bakgrund  av  artikel 6.1  i  direktiv 93/13,  är  möjligt  att  fastställa  att  ett  avtalsvillkor  är  delvis  oskäligt  och  därvid  låta  den  del  av  detta  villkor  som  inte  anses  vara  oskälig  fortsätta  att  gälla.  Den  hänskjutande  domstolen  menar  i  huvudsak  att  det  förhållandet  att  man  bortser  från  den  oskäliga  delen  av  ett  avtalsvillkor  och  låter  resten  av  dess  innehåll,  som  inte  är  oskäligt,  fortsätta  att  gälla  inte  innebär  att  innehållet  i  avtalet  ändras  eller  ersätts.
Den  hänskjutande  domstolen  har  vidare  frågat  sig  huruvida  det  är  förenligt  med  direktiv 93/13  att  tillämpa  en  bestämmelse  i  nationell  rätt  som  utfyllnad  för  att  kunna  fullfölja  ett  utmätningsförfarande  som  inletts  med  tillämpning  av  ett  villkor  om  uppsägning  av  ett  låneavtal  till  förtida  betalning,  som  en  nationell  domstol  har  fastställt  är  oskäligt,  eftersom  detta  förfarande  anses  vara  fördelaktigare  för  konsumenterna  än  det  ordinarie  verkställighetsförfarandet.
Mot  denna  bakgrund  beslutade  Tribunal  Supremo  (Högsta  domstolen)  att  vilandeförklara  målet  och  ställa  följande  frågor  till  EU-domstolen:
”1)      Ska  artikel 6.1  i  direktiv 93/13  tolkas  på  så  sätt,  att  den  medger  en  möjlighet  för  en  nationell  domstol  att  –  vid  bedömningen  av  om  ett  villkor  om  uppsägning  till  förtida  betalning  i  ett  avtal  om  hypotekslån  som  ingåtts  med  en  konsument  är  oskäligt  på  grund  av  att  det,  utöver  andra  följder  om  flera  månatliga  delbetalningar  inte  betalas,  föreskriver  att  uppsägning  till  förtida  betalning  kan  ske  när  en  [enda]  månatlig  delbetalning  inte  har  betalats  –  fastställa  att  villkoret  är  oskäligt  endast  i  den  del  eller  i  det  fall  en  enda  månatlig  delbetalning  inte  har  gjorts  och  låta  den  del  av  villkoret  gälla  som  avser  uppsägning  till  förtida  betalning  när  flera  delbetalningar  inte  har gjorts,  vilket  också  föreskrivs  generellt  i  villkoret,  oberoende  av  att  den  konkreta  bedömningen  av  huruvida  villkoret  är  giltigt  eller  oskäligt  först  kan  ske  när  möjligheten  [att  säga  upp  lånet  till  förtida  betalning]  utövas?
2)      Har  en  nationell  domstol,  enligt  direktiv 93/13,  befogenhet  att  –  när  ett  villkor  om  uppsägning  av  ett  hypotekslån  till  förtida  betalning  har  förklarats  oskäligt  –  bedöma  att  det  är  mer  förmånligt  för  konsumenten  att  som  utfyllnad  tillämpa  en  bestämmelse  i  nationell  rätt,  även  om  den  innebär  att  ett  utmätningsförfarande  mot  konsumenten  inleds  eller  fortgår,  än  att  avbryta  detta  särskilda  förfarande  för  utmätning  av  intecknad  egendom  och  tillåta  borgenären  att  säga  upp  låneavtalet  eller  kräva  betalning  av  de  belopp  som  förfallit  till  betalning,  och  att  därefter  yrka  verkställighet  av  domen  om  fastställelse,  utan  de  fördelar  som  det  särskilda  förfarandet  för  utmätning  av  intecknad  egendom  tillerkänner  konsumenten?”

Mål C
‑
179/17
Den  22 juni 2005  ingick  Verónica  Yuliana  Rodríguez  Ramírez  och  Alfonso  Antonio  Lau  Mendoza  ett  avtal  om  hypotekslån  med  banken  Bankia  till  ett  belopp  om  188 000 euro,  med  en  löptid  på  37  år.
I  villkor  6  bis  i  detta  avtal,  med  rubriken  ”Kreditinstitutets  uppsägning  till  förtida  betalning”  föreskrivs  följande:
”Utan  hinder  av  den  återbetalningstid  som  anges  i  avtalet  kan  den  långivande  banken  förklara  att  lånet  har  förfallit  till  betalning  genom  att  anse  att  det  har  sagts  upp  och  att  skulden på  förhand  har  förfallit  till  betalning  i  sin  helhet,  särskilt  vid  utebliven  betalning  på  förfallodagen  av  en,  flera  eller  alla  återbetalningar  som  fastställs  i  det  andra  villkoret  (avseende  amorteringar).”
Efter  det  att  svarandena  i  det  nationella  målet  hade  underlåtit  att  göra  36  månatliga  delbetalningar  lämnade  Bankia  in  en  ansökan  om  utmätning  av  den  egendom  som  intecknats  som  säkerhet  för  betalning  av  det  beviljade  lånet  vid  Juzgado  de  Primera  Instancia  n
o
1  de  Barcelona  (Förstainstansdomstolen nr 1  i  Barcelona,  Spanien).
Den  hänskjutande  domstolen  har  uppgett  att  det  av  rättspraxis  från  Tribunal  Supremo  (Högsta  domstolen)  följer  att  för  det  fall  en  domstol  som  handlägger  ett  mål  enligt  det  särskilda  förfarandet  för  utmätning  av  intecknad  egendom  konstaterar  att  detta  förfarande  grundar  sig  på  ett  oskäligt  villkor,  i  vilket  det  bland  annat  föreskrivs  att  låneavtalet  kan  sägas  upp  till  förtida  betalning  vid  utebliven  betalning  av  en  enda  månatlig  delbetalning,  ska  den  domstolen,  i  stället  för  att  med  stöd  av  artikel 695.1  och  695.3  LEC  besluta  att  verkställighet  inte  ska  ske,  fullfölja  detta  förfarande.  Detta  resultat  kan  uppnås  genom  att  ett  sådant  villkor  ersätts  med  vad  som  anges  i  artikel 693.2  LEC,  i  den  lydelse  som  gällde  efter  det  att  det  avtal  om  hypotekslån  som  avses  i punkt 28  i  denna  dom  ingicks,  enligt  vilken  det  är  möjligt  att  säga  upp  lånet  till  förtida  betalning  vid  utebliven  betalning  av  minst  tre  månatliga  delbetalningar.
Enligt  den  hänskjutande  domstolen  framgår  det  av  denna  rättspraxis  att  det  förhållandet  att  verkställigheten  avbryts  innebär  att  banken,  efter  det  att  ett  sådant  beslut  om  att  verkställighet  inte  ska  ske  har  meddelats,  med  stöd  av  artikel 1124  i  civillagen  kan  väcka  talan  och  yrka  att  domstolen  ska  förklara  avtalet  upplöst.  Det  domstolsavgörande  som  denna  talan  utmynnar  i  kan  ligga  till  grund  för  ett  ordinarie  verkställighetsförfarande  varvid  alla  gäldenärens  tillgångar  kan  utmätas,  även  dennes bostad.
Den  hänskjutande  domstolen  har  även  angett  att  det  särskilda  förfarandet  för  utmätning  av  intecknad  egendom,  enligt  Tribunal  Supremo  (Högsta  domstolen),  kännetecknas  av  flera  funktioner  för  att  skydda  gäldenären  när  den  intecknade  egendomen  utgör  gäldenärens  privatbostad,  till  skillnad  från  det  ordinarie  verkställighetsförfarandet.
Bland  dessa  funktioner  finns  bland  annat  möjligheten  för  gäldenären  att  få  utmätningen  upphävd,  tillämpningen  av  ett  minimipris  under  vilket  gäldenärens  bostad  inte  får  säljas  på  auktion  och  rätten  för  gäldenären  att  bli  fri  från  sin  skuld  när  det  belopp  som  erhållits  efter  försäljningen  på  auktion  är  otillräckligt  för  att  täcka  hela  skulden.  På  grund  av  dessa  funktioner  har  Tribunal  Supremo  (Högsta  domstolen)  funnit  att  det  särskilda  förfarandet  för  utmätning  av  intecknad  egendom  är  mer  förmånligt  för  konsumenterna  än  det  ordinarie  verkställighetsförfarande  som  kan  tillämpas  efter  en  fastställelsetalan  med  stöd  av  artikel 1124  i  civillagen.
Den  hänskjutande  domstolen  är  emellertid  osäker  på  om  Tribunal  Supremos  (Högsta  domstolens)  praxis  är  förenlig  med  artiklarna 6  och  7  i  direktiv 93/13.
Den  hänskjutande  domstolen  har  ifrågasatt  att  förfarandet  för  utmätning  av  intecknad  egendom  är  mer  fördelaktigt  än  ett  domstolsbeslut  om  hävning  av  avtalet  om  hypotekslån  enligt  artikel 1124  i  civillagen  följt  av  ett  ordinarie  verkställighetsförfarande.  Den  domstolen  har  i  detta  hänseende  angett  att  konsumenten  i  ett  ordinarie  verkställighetsförfarande  i  praktiken  kan  vinna  tid  och  tillfälligtvis  förhindra  att  han  eller  hon  vräks  från  sin  bostad.  Det  framgår  dessutom  av  en  analys  av  rättspraxis  från  Tribunal  Supremo  (Högsta  domstolen)  och  av  ordalydelsen  i  artikel 1124  i  civillagen  att  det,  när  det  gäller  hypotekslån  för  förvärv  av  en  bostad,  är  ganska  sannolikt  att  en  fastställelsetalan  med  stöd  av  artikel 1124  i  civillagen  kommer  att  avvisas,  eftersom  denna  artikel inte  är  tillämplig  på  låneavtal.  Den  hänskjutande  domstolen  har  påpekat  att  det,  även  om  det  skulle  antas  att  artikel 1124  i  civillagen  är  tillämplig  på  låneavtal,  inte  kan  uteslutas  att  en  talan  om  hävning  ogillas  om  domstolen  anser  det  motiverat  att  bevilja  gäldenären  en  frist,  såsom  uttryckligen  är  möjligt  enligt  denna  artikel.
Vidare  är  det,  enligt  den  hänskjutande  domstolen,  problematiskt  att  tillämpa  artikel 693.2  LEC,  i  den  lydelse  som  gällde  efter  det  att  avtalet  om  hypotekslån  ingicks,  som  utfyllnad,  i  stället  för  det  avtalsvillkor  som  förklarats  vara  oskäligt,  och  detta  av  två  skäl.
För  det  första  får  en  nationell  domstol,  enligt  EU-domstolens  praxis,  bland  annat  domen  av  den  21 januari 2015,  Unicaja  Banco  och  Caixabank  (C‑482/13,  C‑484/13,  C‑485/13  och  C‑487/13,  EU:C:2015:21),  byta  ut  ett  oskäligt  avtalsvillkor  mot  en  utfyllnadsregel  i  nationell  rätt  endast  i  de  ”situationer  en  ogiltigförklaring  av  ett  oskäligt  avtalsvillkor  skulle  tvinga  den  nationella  domstolen  att  ogiltigförklara  avtalet  i  dess  helhet  och  konsumenten  därmed  skulle  drabbas  av  negativa  konsekvenser”.
För  det  andra,  även  om  det  antas  att  det  teoretiskt  sett  skulle  vara  möjligt  att  som  utfyllnad  tillämpa  artikel 693.2  LEC,  i  den  lydelse  som  gällde  efter  det  att  avtalet  om  hypotekslån  ingicks,  krävs  det  enligt  denna  bestämmelse  att  det  grundläggande  villkoret  att  det  finns  en  överenskommelse  mellan  parterna  är  uppfyllt  för  att  bestämmelsen  ska  vara  tillämplig.  I  förevarande  fall  följer  det  visserligen  av  att  avtalet  om  hypotekslån  har  ingåtts  att  det  finns  en  sådan  överenskommelse,  men  det  är  just  denna  överenskommelse  som  har  ansetts  vara  oskälig  och  därmed  förklarats  vara  ogiltig.
Av  dessa  skäl,  som  hänför  sig  till  rättsliga  frågor  som  kan  vara  betydelsefulla  för  svaret  på  den  begäran  om  förhandsavgörande  som  framställts  av  Tribunal  Supremo  (Högsta  domstolen)  i mål C‑70/17,  har  den  hänskjutande  domstolen  funnit  det  lämpligt  och  nödvändigt  att  inge  en  ny  begäran  om  förhandsavgörande  till  EU-domstolen,  för  att  denna  –  i  förekommande  fall  –  ska  kunna  förenas  med  den  begäran  som  tidigare  framställts  i mål C‑70/17.
Mot  denna  bakgrund  beslutade  Juzgado  de  Primera  Instancia  n
o
1  de  Barcelona  (Förstainstansdomstolen nr 1  i  Barcelona)  att  vilandeförklara  målet  och  ställa  följande  tolkningsfrågor  till  EU-domstolen:
”1)      Utgör  artiklarna 6  och  7  i  [direktiv 93/13]  hinder  för  en  rättspraxis  (Tribunal  Supremos  [(Högsta  domstolens)]  dom  av  den  18 februari 2016),  enligt  vilken  förfarandet  för  utmätning  av  intecknad  egendom  inte  ska  avbrytas,  trots  att  villkoret  om  uppsägning  av  lånet  till  förtida  betalning  är  oskäligt  och  trots  att  det  rör  sig  om  det  villkor  som  ligger  till  grund  för  ansökan  om  utmätning,  på  grund  av  att  det  är  mer  fördelaktigt  för  konsumenten  att  utmätningsförfarandet  fortgår  –  eftersom  konsumenten  vid  en  eventuell  verkställighet  av  ett  avgörande  som  meddelats  i  ett  fastställandeförfarande  enligt  artikel 1124  i  civillagen  inte  kan  åtnjuta  de  processuella  fördelar  som  endast  förfarandet  för  utmätning  av  intecknad  egendom  kan  ge  –  om  denna  rättspraxis  inte  beaktar  Tribunal  Supremos  [Högsta  domstolens]  egen  fasta  rättspraxis,  enligt  vilken  artikel 1124  i  civillagen  (som  avser  avtal  som  ger  upphov  till  ömsesidiga  förpliktelser)  inte  är  tillämplig  på  låneavtalet,  eftersom  detta  är  ett  ensidigt  realavtal  som  inte  uppstår  förrän  pengarna  har  utbetalats  och  som  därför  endast  ger  upphov  till  skyldigheter  för  låntagaren  och  inte  för  långivaren  (borgenären),  med  följden  att  de  yrkanden  om  hävning  och  skadestånd  som  framställts  mot  konsumenten,  om  denna  praxis  följs  i  fastställandeförfarandet,  kan  komma  att  ogillas  och  det  då  inte  kan  påstås  att  det  är  mer  fördelaktigt  för  konsumenten  att  förfarandet  för  utmätning  av  intecknad  egendom  fortgår?
2)      För  det  fall  det  antas  att  artikel 1124  i  civillagen  är  tillämplig  på  låneavtal  och  på  alla  typer  av  kreditavtal,  utgör  då  artiklarna 6  och  7  i  [direktiv 93/13]  hinder  för  en  sådan  rättspraxis  som  det  redogjorts  för  ovan,  vilken,  för  att  avgöra  om  det  är  mer  fördelaktigt  för  konsumenten  att  fortsätta  förfarandet  för  utmätning  av  intecknad  egendom  än  att  bli  föremål  för  en  fastställelsetalan  enligt  artikel 1124  i  civillagen,  inte  beaktar  att  yrkandena  om  hävning  av  avtalet  och  om  skadestånd  i  detta  senare  förfarande  kan  komma  att  ogillas  om  domstolen  tillämpar  möjligheten  i  samma  artikel 1124  i  civillagen,  enligt  vilken  ’domstolen  ska  besluta  om  hävning  om  det  inte  finns  skälig  grund  för  att  fastställa  en  ny  förfallodag’,  mot  bakgrund  av  att  det  just  när  det  gäller  hypotekslån  och  hypotekskrediter  med  lång  återbetalningstid  (20  eller  30  år)  som  tas  för  att  köpa  en  bostad  är  relativt  sannolikt  att  domstolarna  använder  sig  av  detta skäl för  att  ogilla  talan,  särskilt  när  den  faktiska  försummelsen  att  uppfylla  betalningsskyldigheten  inte  har  varit  så  allvarlig?
3)      För  det  fall  det  antas  att  det  är  mer  fördelaktigt  för  konsumenten  att  fortsätta  förfarandet  för  utmätning  av  intecknad  egendom  med  den  verkan  att  avtalet  sägs  upp  till  förtida  betalning,  utgör  då  artiklarna 6  och  7  i  [direktiv 93/13]  hinder  för  en  sådan  rättspraxis  som  det  redogjorts  för  ovan,  enligt  vilken  en  utfyllnadsbestämmelse  (artikel 693.2  LEC)  tillämpas,  trots  att  avtalet  kan  fortsätta  att  gälla  utan  villkoret  om  uppsägning  till  förtida  betalning,  och  enligt  vilken  artikel 693.2  LEC  är  tillämplig,  trots  att  den  grundläggande  förutsättningen  inte  är  uppfylld,  nämligen  att  det  i  avtalet  finns  en  giltig  och  verksam  överenskommelse  om  uppsägning  till  förtida  betalning,  vilken  just  har  förklarats  vara  oskälig,  ogiltig  och  overksam?”

Förening av målen C
‑
70/17 och C
‑
179/17
På  grund  av  sambandet  mellan  de  två målen C‑70/17  och  C‑179/17  ska  de  i  enlighet  med  artikel 54  i  domstolens  rättegångsregler  förenas  vad  gäller  denna  dom.

Prövning av tolkningsfrågorna

Upptagande till sakprövning av begäran om förhandsavgörande i mål C
‑
179/17
Den  spanska  regeringen  har  bestritt  att  begäran  om  förhandsavgörande  i mål C‑179/17  kan  tas  upp  till  sakprövning,  med  motiveringen  att  det  mål  som  eftersträvas  med  denna  begäran  är  att  komplettera  den  rättsliga  ram  som  Tribunal  Supremo  (Högsta  domstolen)  har  redogjort  för  i mål C‑70/17,  för  att  EU-domstolen  ska  ha  tillgång  till  alla  de  uppgifter  som  är  relevanta  för  att  kunna  besvara  de  frågor  som  ställts  i  detta  mål.  Syftet  med  en  begäran  om  förhandsavgörande  ska  emellertid  vara  att  erhålla  en  tolkning  av  unionsrätten  och  inte  att  korrigera  innehållet  i  frågor  som  ställts  i  andra  pågående  mål  vid  domstolen.  Den  spanska  regeringen  har  vidare  gjort  gällande  att  de  frågor  som  den  hänskjutande  domstolen  har  ställt  enbart  avser  tolkningen  av  nationella  bestämmelser.
EU-domstolen  erinrar  om  att  det,  såsom  generaladvokaten  har  påpekat  i punkt 43  i  sitt  förslag  till  avgörande,  av  fast  rättspraxis  framgår  att  det  inom  ramen  för  det  samarbete  mellan  EU-domstolen  och  de  nationella  domstolarna  som  har  införts  genom  artikel 267  FEUF  uteslutande  ankommer  på  den  nationella  domstolen,  vid  vilken  målet  anhängiggjorts  och  vilken  har  ansvaret  för  det  rättsliga  avgörandet,  att  mot  bakgrund  av  de  särskilda  omständigheterna  i  målet  bedöma  såväl  om  ett  förhandsavgörande  är  nödvändigt  för  att  döma  i  saken  som  relevansen  av  de  frågor  som  ställs  till  EU-domstolen  (dom  av  den  29 november 1978,  Redmond,  83/78,  EU:C:1978:214, punkt 25,  och  dom  av  den  14 juni 2012,  Banco  Español  de  Crédito,  C‑618/10,  EU:C:2012:349, punkt 76  och  där  angiven  rättspraxis).
EU-domstolen  är  följaktligen  i  princip  skyldig  att  meddela  ett  förhandsavgörande  när  den  fråga  som  ställts  avser  tolkningen  av  unionsrätten.  En  begäran  om  förhandsavgörande  från  en  nationell  domstol  kan  bara  avvisas  då  det  är  uppenbart  att  den  begärda  tolkningen  av  unionsrätten  inte  har  något  samband  med  de  verkliga  omständigheterna  eller  saken  i  det  nationella  målet  eller  då  frågorna  är  hypotetiska  eller  EU-domstolen  inte  har  tillgång  till  sådana  uppgifter  om  de  faktiska  eller  rättsliga  omständigheterna  som  är  nödvändiga  för  att  kunna  ge  ett  användbart  svar  på  de  frågor  som  ställts  till  den  (dom  av  den  16 juni 2015,  Gauweiler  m.fl.,  C‑62/14,  EU:C:2015:400, punkt 25,  och  dom  av  den  20 december 2017,  Global  Starnet,  C‑322/16,  EU:C:2017:985, punkt 17).
I  förevarande  fall  avser  begäran  om  förhandsavgörande  tolkningen  av  artiklarna 6  och  7  i  direktiv 93/13.  Vidare  ges  i  begäran  om  förhandsavgörande  en  tillräcklig  redogörelse  för  de  faktiska  och  rättsliga  omständigheterna  för  att  de  ställda  frågornas  räckvidd  ska  kunna  fastställas.  Dessutom  framgår  det  inte  att  den  begärda  tolkningen  av  unionsrätten  saknar  samband  med  de  verkliga  omständigheterna  eller  saken  vid  den  nationella  domstolen,  eller  att  frågan  är  hypotetisk.
Slutligen  är  frågan  om  den  hänskjutande  domstolens  syfte  är  att  komplettera  den  rättsliga  ramen  i  den  begäran  om  förhandsavgörande  som  ingetts  av  Tribunal  Supremo  (Högsta  domstolen)  i mål C‑70/17,  mot  bakgrund  av  den  rättspraxis  som  nämnts  i punkt 44  i  denna  dom,  inte  relevant  för  bedömningen  av  huruvida  begäran  om  förhandsavgörande  i mål C‑179/17  kan  tas  upp  till  sakprövning.
Följaktligen  kan  begäran  om  förhandsavgörande  i mål C‑179/17  tas  upp  till  sakprövning.

Prövning i sak
De  hänskjutande  domstolarna  har  ställt  sina  frågor  i mål C‑70/17  och  i mål C‑179/17,  vilka  bör  prövas  gemensamt,  för  att  få  klarhet  i  huruvida  artiklarna 6  och  7  i  direktiv 93/13  ska  tolkas  på  så  sätt,  att  ett  villkor  om  uppsägning  av  ett  avtal  om  hypotekslån  till  förtida  betalning  som  har  bedömts  vara  oskäligt  ändå  delvis  kan  fortsätta  att  gälla,  efter  det  att  de  delar  som  innebär  att  det  är  oskäligt  har  strukits,  och,  om  så  inte  är  fallet,  att  det  förfarande  för  utmätning  av  intecknad  egendom  som  inletts  med  stöd  av  detta  villkor  ändå  kan  fortgå  genom  tillämpning  av  en  utfyllnadsbestämmelse  i  nationell  rätt,  eftersom  det  kan  strida  mot  konsumenternas  intressen  att  inte  kunna  använda  sig  av  detta  förfarande.
Av  fast  rättspraxis  framgår  att  det  skyddssystem  som  införts  genom  direktiv 93/13  grundar  sig  på  tanken  att  konsumenten  befinner  sig  i  underläge  i  förhållande  till  näringsidkaren,  i  fråga  om  såväl  förhandlingsposition  som  informationsnivå,  vilket  medför  att  konsumenten  godkänner  villkor  som  näringsidkaren  har  utformat  i  förväg,  utan  att  kunna  påverka  villkorens  innehåll  (se,  bland  annat,  dom  av  den  3 juni 2010,  Caja  de  Ahorros  y  Monte  de  Piedad  de  Madrid,  C‑484/08,  EU:C:2010:309, punkt 27  och  där  angiven  rättspraxis).
Mot  bakgrund  av  det  underläge  som  konsumenten  befinner  sig  i  kräver  direktiv 93/13  att  medlemsstaterna  ser  till  att  det  finns  en  mekanism  som  säkerställer  att  alla  avtalsvillkor  som  inte  har  varit  föremål  för  individuell  förhandling  kan  prövas  så  att  det  kan  avgöras  om  de  är  oskäliga.  Det  ankommer  i  detta  sammanhang  på  den  nationella  domstolen  att,  med  beaktande  av  de  kriterier  som  anges  i  artiklarna 3.1  och  5  i  direktiv 93/13,  mot  bakgrund  av  de  specifika  omständigheterna  i  det  aktuella  fallet  ta  ställning  till  om  ett  sådant  avtalsvillkor  uppfyller  de  krav  på  god  sed,  balans  i  avtalsförhållandet  och  transparens  som  uppställs  i  detta  direktiv (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  21 mars 2013,  RWE  Vertrieb,  C‑92/11,  EU:C:2013:180, punkterna 42–48,  och  dom  av  den  30 april 2014,  Kásler  och  Káslerné  Rábai,  C‑26/13,  EU:C:2014:282, punkt 40).
I  förevarande  fall  framgår  det  av  den  hänskjutande  domstolens  konstateranden  att  de  villkor  som  är  i  fråga  i  de  nationella  målen,  även  om  de  har  influerats  av  artikel 693.2  LEC,  i  den  lydelse  som  gällde  då  de  avtal  om  hypotekslån  som  är  aktuella  i  de  nationella  målen  och  i  vilka  villkoren  införts  ingicks,  ska  anses  vara  oskäliga,  såvitt  det  i  dessa  föreskrivs  att  kreditinstitutet  kan  säga  upp  avtalet  i  förtid  och  kräva  återbetalning  av  lånet  så  snart  gäldenären  har  underlåtit  att  göra en  enda  månatlig  delbetalning.
Det  kan  i  detta  sammanhang  inledningsvis  påpekas  att  de  hänskjutande  domstolarna,  enligt  artikel 6.1  i  direktiv 93/13,  ska  underlåta  att  tillämpa  oskäliga  avtalsvillkor  så  att  villkoren  inte  får  några  bindande  verkningar  för  konsumenten,  om  inte  konsumenten  motsätter  sig  detta  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  4 juni 2009,  Pannon  GSM,  C‑243/08,  EU:C:2009:350, punkt 35,  och  dom  av  den  14 juni 2012,  Banco  Español  de  Crédito,  C‑618/10,  EU:C:2012:349, punkt 65).
Vidare  framgår  det  av  domstolens  praxis  att  artikel 6.1  i  direktiv 93/13  ska  tolkas  så,  att  den  utgör  hinder  för  en  nationell  bestämmelse  som  innebär  att  en  nationell  domstol,  när  den  fastställer  att  ett  oskäligt  villkor  i  ett  avtal  som  ingåtts  mellan  en  näringsidkare  och  en  konsument  är  ogiltigt,  kan  fylla  ut  detta  avtal  genom  att  ändra  innehållet  i  detta  villkor  (dom  av  den  14 juni 2012,  Banco  Español  de  Crédito,  C‑618/10,  EU:C:2012:349, punkt 73,  och  dom  av  den  30 april 2014,  Kásler  och  Káslerné  Rábai,  C‑26/13,  EU:C:2014:282, punkt 77).
För  det  fall  en  nationell  domstol  skulle  ha  möjlighet  att  ändra  innehållet  i  oskäliga  villkor  i  sådana  avtal  kunde  detta  äventyra  förverkligandet  av  det  långsiktiga  syftet  med  artikel 7  i  direktiv 93/13.  En  sådan  möjlighet  skulle  nämligen  motverka  den  avskräckande  effekt  det  har  på  näringsidkarna  att  sådana  oskäliga  villkor  helt  enkelt  inte  kan  tillämpas  gentemot  konsumenterna,  eftersom  näringsidkarna  skulle  vara  benägna  att  använda  villkoren  med  vetskap  om  att  även  om  de  skulle  ogiltigförklaras  så  skulle  den  nationella  domstolen  kunna  fylla  ut avtalet  i  nödvändig  utsträckning  på  ett  sådant  sätt  att  näringsidkarnas  intressen  tillvaratogs  (dom  av  den  14 juni 2012,  Banco  Español  de  Crédito,  C‑618/10,  EU:C:2012:349, punkt 69,  och  dom  av  den  30 april 2014,  Kásler  och  Káslerné  Rábai,  C‑26/13,  EU:C:2014:282, punkt 79).
Att  i  förekommande  fall  endast  upphäva  det skäl  till  uppsägning  som  gör  att  de  villkor  som  är  i  fråga  i  de  nationella  målen  är  oskäliga,  skulle  innebära  att  man  ändrade  innehållet  i  dessa  villkor  på  ett  sätt  som  påverkar  deras  innebörd.  Det  kan  således  inte  godtas  att  dessa  villkor  fortsätter  att  gälla  i  en  viss  del,  eftersom  detta  direkt  skulle  äventyra  den  avskräckande  verkan  som  avses  i  föregående  punkt  i  denna  dom.
Domstolen  har  emellertid  redan  slagit  fast  att  den  rättspraxis  som  angetts  i punkterna 53  och  54  i  förevarande  dom  inte  medför  att  artikel 6.1  i  direktiv 93/13,  i  en  situation  där  ett  avtal  som  ingåtts  mellan  en  näringsidkare  och  en  konsument  inte  kan  bestå  efter  det  att  ett  oskäligt  villkor  har  förklarats  vara  ogiltigt,  utgör  hinder  för  att  den  nationella  domstolen,  med  tillämpning  av  avtalsrättens  principer,  ogiltigförklarar  det  oskäliga  villkoret  och  ersätter  det  med  en  utfyllnadsregel  i  nationell  rätt  i  situationer  då  en  ogiltigförklaring  av  ett  oskäligt  avtalsvillkor  skulle  tvinga  den  nationella  domstolen  att  ogiltigförklara  avtalet  i  dess  helhet  och  konsumenten  därmed  skulle  drabbas  av  mycket  negativa  konsekvenser,  så  att  den  sistnämnda  skulle  bestraffas  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  30 april 2014,  Kásler  och  Káslerné  Rábai,  C‑26/13,  EU:C:2014:282, punkterna 80,  83,  och  84).
Domstolen  har  slagit  fast  att  ett  sådant  utbyte  är  fullt  motiverat  enligt  direktiv 93/13.  Ett  sådant  utbyte  är  nämligen  förenligt  med  syftet  med  artikel 6.1  i  direktiv 93/13,  eftersom  syftet  med  denna  bestämmelse  är  att  ersätta  den  formella  jämvikt  mellan  avtalsparternas  rättigheter  och  skyldigheter  som  följer  av  avtalet  med  en  verklig  jämvikt  så  att  parterna  blir  jämbördiga,  och  inte  att  alla  avtal  som innehåller oskäliga  villkor  ska  ogiltigförklaras  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  30 april 2014,  Kásler  och  Káslerné  Rábai,  C‑26/13,  EU:C:2014:282, punkterna 81  och  82  samt  där  angiven  rättspraxis).
Om  det,  i  en  sådan  situation  som  den  som  har  beskrivs  i punkt 56  i  denna  dom,  inte  var  tillåtet  att  ersätta  ett  oskäligt  avtalsvillkor  med  en  utfyllnadsregel  i  nationell  rätt  och  den  nationella  domstolen  därmed  tvingades  att  ogiltigförklara  avtalet  i  dess  helhet,  skulle  konsumenten  kunna  komma  att  drabbas  av  mycket  negativa  konsekvenser,  så  att  den  avskräckande  verkan  av  ogiltigförklaringen  av  avtalet  skulle  riskera  att  gå  förlorad.  När  det  gäller  ett  låneavtal  medför  en  sådan  ogiltigförklaring  i  princip  att  det resterande  lånebeloppet  omedelbart  förfaller  till  betalning  i  en  omfattning  som  riskerar  att  övergå  konsumentens  ekonomiska  resurser,  och  därmed  drabba  konsumenten  snarare  än  långivaren,  och  långivaren  skulle  således  inte  bli  avskräckt  från  att  införa  sådana  villkor  i  de  avtal  som denne  erbjuder  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  30 april 2014,  Kásler  och  Káslerné  Rábai,  C‑26/13,  EU:C:2014:282, punkterna 83  och  84).
Av  liknande skäl kan  det  konstateras  att  artikel 6.1  i  direktiv 93/13  –  i  en  situation  där  ett  avtal  om  hypotekslån  som  ingåtts  mellan  en  näringsidkare  och  en  konsument  inte  kan  bestå  efter  upphävandet  av  ett  oskäligt  villkor  vars  lydelse  grundar  sig  på  en  lagbestämmelse  vilken är  tillämplig  om  det  finns  en  överenskommelse  om  detta  mellan  avtalsparterna  –  inte  kan  tolkas  så,  att  den  utgör  hinder  för  att  en  nationell  domstol,  för  att  undvika  att  förklara  avtalet  ogiltigt,  ersätter  detta  villkor  med  den  nya  lydelsen  av  denna  referenslagbestämmelse,  som  införts  efter  det  att  avtalet  ingåtts,  eftersom  en  ogiltigförklaring  av  avtalet  skulle  innebära  att  konsumenten  utsätts  för  mycket  negativa  konsekvenser.
I  förevarande  mål  avser  de  avtal  som  är  aktuella  i  de  nationella  målen  dels  att  en  bank  beviljar  lån,  dels  den  säkerhet  som  ställs  för  dessa  lån  i  form  av  inteckning  i  fast  egendom.  De  villkor  som  är  i  fråga  i  de  nationella  målen,  som  grundar  sig  på  ordalydelsen  i  artikel 693.2  LEC,  i  den  lydelse  som  gällde  då  dessa  avtal  ingicks,  innebär  i  huvudsak  att  berörda  banker  kan  förklara  att  lånet  har  förfallit  till  betalning  och  kräva  återbetalning  av  hela  den  utestående  skulden  vid  utebliven  betalning  på  förfallodagen  av  en  enda  månatlig  delbetalning.  Det  ankommer  på  de  hänskjutande  domstolarna  att,  i  enlighet  med  nationell  rätt  och  genom  en  objektiv  tolkning  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  15 mars 2012,  Pereničová  och  Perenič,  C‑453/10,  EU:C:2012:144, punkt 32),  pröva  huruvida  det  förhållandet  att  dessa  villkor  upphävs  medför  att  avtalen  om  hypotekslån  inte  längre  kan  bestå.
I  ett  sådant  fall  ankommer  det  på  de  hänskjutande  domstolarna  att  pröva  huruvida  en  ogiltigförklaring  av  de  avtal  om  hypotekslån  som  är  aktuella  i  de  nationella  målen  innebär  att  de  berörda  konsumenterna  utsätts  för  mycket  negativa  konsekvenser.  I  detta  hänseende  framgår  det  av  besluten  om  hänskjutande  att  en  sådan  ogiltigförklaring  kan  få  konsekvenser,  i  synnerhet,  med  avseende  på  de  processuella  bestämmelser  i  nationell  lagstiftning  enligt  vilka  bankerna,  i  domstol,  kan  utverka  att  konsumenterna  ska  betala tillbaka  hela  det  utestående  lånet.  För  det  fall  de  hypotekslån  som  är  aktuella  i  det  nationella  målet  ogiltigförklaras  kan  bankerna  kräva  betalning  av  sina  fordringar  i  ett  ordinarie  verkställighetsförfarande.  Om  dessa  avtal  däremot  får  bestå  efter  det  att  det  oskäliga  villkoret  har  ersatts  med  den  nya  versionen  av  artikel 693.2  LEC,  vilket  medför  att  dessa  avtal  kan  sägas  upp  till  förtida  betalning  när  gäldenären  inte  har  gjort minst  tre  månatliga  delbetalningar,  fortsätter  det  särskilda  förfarandet  för  utmätning  av  intecknad  egendom  att  vara  tillämpligt.  Dessa  båda förfaranden  skiljer  sig  åt  bland  annat  genom  att  det  särskilda  förfarandet  för  utmätning  av  intecknad  egendom  i  form  av  en  permanentbostad  kännetecknas  av  att  gäldenären  har  möjlighet  att  frigöra  den  intecknade  egendomen  ända  fram  till  dagen  för  auktionen  genom  att  betala  de  utestående  beloppen,  av  att  gäldenären  kan  få  skuldbeloppet  nedsatt  och  av  garantin  för att  den  intecknade  egendomen  inte  säljs  till  ett  pris  som  ligger  under  75 procent  av  det  uppskattade  värdet.
En  sådan  försämring  av  de  berörda  konsumenternas  processuella  ställning,  beroende  på  att  ett  ordinarie  verkställighetsförfarande  tillämpas  i  stället  för  det  särskilda  förfarande  för  utmätning  av  intecknad  egendom,  är  relevant  vid  bedömningen  av  följderna  av  att  de  aktuella  avtalen  ogiltigförklaras  och  kan,  såsom  påpekats  i punkt 59  i  denna  dom,  i  den  mån  den  innebär  att  konsumenterna  utsätts  för  mycket  negativa  konsekvenser,  motivera  att  de  hänskjutande  domstolarna  ersätter  de  oskäliga  villkoren  med  den  lydelse  av  artikel 693.2  LEC  som  gällde  efter  det  att  de  avtal  som  är  aktuella  i  de  nationella  målen  ingicks.  Eftersom  dessa  verkställighetsförfaranden  emellertid  uteslutande  regleras  av  nationell  rätt,  ankommer  det  enbart  på  de  hänskjutande  domstolarna  att  göra  nödvändiga  kontroller  och  jämförelser  i  detta  avseende.
Om  dessa  domstolar  däremot  skulle  finna  att  de  berörda  hypotekslånen  kan  bestå  utan  de  oskäliga  villkor  som  är  aktuella  i  de  nationella  målen,  ankommer  det  på  dem  att,  i  enlighet  med  den  rättspraxis  som  angetts  i punkt 56  i  denna  dom,  bortse  från  dessa  villkor,  om  inte  konsumenten  motsätter  sig  detta,  bland  annat  i  det  fall  då  konsumenten  anser  att  en  utmätning  som  görs  med  stöd  av  ett  sådant  villkor  är  mer  fördelaktig  för  honom  eller  henne  än  det  ordinarie  verkställighetsförfarandet.  Detta  avtal  ska  nämligen  i  princip  bestå,  utan  att  det  görs  andra  ändringar  än  vad  som  följer  av  att  de  oskäliga  villkoren  upphävs,  i  den  mån  det  är  juridiskt  möjligt  att  avtalet  består  på  detta  sätt  enligt  nationell  rätt  (se,  för  ett  liknande  resonemang,  dom  av  den  26 januari 2017,  Banco  Primus,  C‑421/14,  EU:C:2017:60, punkt 71).
Av  detta  följer  att  de  frågor  som  ställts  i målen C‑70/17  och  C‑179/17  ska  besvaras  på  följande  sätt.  Artiklarna 6  och  7  i  direktiv 93/13  ska  tolkas  så  att  de  dels  utgör  hinder  för  att  låta  ett  villkor  om  uppsägning  av  ett  hypotekslån  till  förtida  betalning,  som  förklarats  vara  oskäligt,  bestå  till  viss  del  genom  att  upphäva  de  delar  av  villkoret  som  gör  det  oskäligt,  när  ett  sådan  upphävande  innebär  att  innehållet  i  villkoret  ändras  på  ett  sätt  som  påverkar  dess  innebörd,  dels  inte  utgör  hinder  för  att  den  nationella  domstolen  avhjälper  ett  sådant  villkors  ogiltighet  genom  att  ersätta  det  med  den  nya  lydelsen  av  den  författningsbestämmelse  som  har  legat  till  grund  för  detta  villkor  och  som  är  tillämplig  för  det  fall  avtalsparterna  har  kommit  överens  om  detta,  under  förutsättning  att  det  aktuella  hypotekslånet  inte  kan  bestå  om  nämnda  oskäliga  villkor  upphävs  och  under  förutsättning  att  en  ogiltigförklaring  av  avtalet  i  dess  helhet  innebär  att  konsumenten  utsätts  för  mycket  negativa  konsekvenser.

Rättegångskostnader
Eftersom  förfarandet  i  förhållande  till  parterna  i  det  nationella  målet  utgör  ett  led  i  beredningen  av  samma  mål,  ankommer  det  på  den  hänskjutande  domstolen  att  besluta  om  rättegångskostnaderna.  De  kostnader  för  att  avge  yttrande  till  domstolen  som  andra  än  nämnda  parter  har  haft  är  inte  ersättningsgilla.
Mot  denna  bakgrund  beslutar  domstolen  (stora  avdelningen)  följande:
Artiklarna 6 och 7 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal ska tolkas så att de dels utgör hinder för att låta ett villkor om uppsägning av ett hypotekslån till förtida betalning, som förklarats vara oskäligt, bestå till viss del genom att upphäva de delar av villkoret som gör det oskäligt, när ett sådant upphävande innebär att innehållet i villkoret ändras på ett sätt som påverkar dess innebörd, dels inte utgör hinder för att den nationella domstolen avhjälper ett sådant villkors ogiltighet genom att ersätta det med den nya lydelsen av den författningsbestämmelse som har legat till grund för detta villkor och som är tillämplig för det fall avtalsparterna har kommit överens om detta, under förutsättning att det aktuella hypotekslånet inte kan bestå om nämnda oskäliga villkor upphävs och under förutsättning att en ogiltigförklaring av avtalet i dess helhet innebär att konsumenten utsätts för mycket negativa konsekvenser.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk:  spanska.