CELEX: 62021CJ0752
Преюдициално запитване
Регламент (ЕС) № 952/2013
Митнически кодекс на Съюза
Правни средства за защита
Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси
Рамково решение 2005/212/ПВР
Митническа контрабанда
Принадлежащо на трето лице имущество, отнето в хода на административнонаказателно производство
Национално законодателство, което изключва третото лице от категорията на лицата, оправомощени да обжалват наказателното постановление, с което се разпорежда отнемането

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 22, параграф 7 и членове 29 и 44 от Регламент (ЕС) № 952/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 9 октомври 2013 година за създаване на Митнически кодекс на Съюза (
ОВ L 269, 2013 г., стр. 1
, наричан по-нататък „Митническият кодекс на Съюза“), на член 4 от Рамково решение 2005/212/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 година относно конфискация на облаги, средства и имущество от престъпления (
ОВ L 68, 2005 г., стр. 49
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 147) и на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Запитването е отправено в рамките на спор между JP ЕООД, учредено по българското право търговско дружество, и Отдел „Митническо разследване и разузнаване“ в ТД „Митница Бургас“ (България) по повод на приетото от последния решение за отнемане в полза на българската държава на превозно средство, собственост на JP, послужило за контрабанда на стоки.
Правна уредба
Правото на Съюза
Рамково решение 2005/212
Съгласно съображение 1 от Рамково решение 2005/212:
„Основният мотив за презграничната организирана престъпност е финансовата печалба. Поради това акцентът в една ефективна превенция и борба с организираната престъпност трябва да бъде поставен върху проследяването, замразяването, запорирането и конфискацията на облагите от престъпленията. Това обаче се утежнява, inter alia, като резултат от различия в законодателството на държавите членки“.
Член 1 от това рамково решение, озаглавен „Определения“, предвижда в четвърто тире:
„По смисъла на настоящото рамково решение:
[…]
–
„конфискация“ означава наказание или мярка, които са постановени от съд след производство, което се отнася за едно или няколко престъпления, или които водят до окончателно отнемане на имущество“.
Член 2 от същото рамково решение, озаглавен „Конфискация“, гласи:
„1.   Всяка държава членка взема необходимите мерки, за да направи възможно конфискуването, изцяло или частично, на средства на престъплението и облаги от престъпление, за ко[е]то се предвижда наказание лишаване от свобода над една година, или на имущество, чиято стойност отговаря на тези облаги.
[…]“.
Съгласно член 4 от същото рамково решение, озаглавен „Правни средства за защита“:
„Всяка държава членка предприема необходимите мерки, за да гарантира, че заинтересованите страни, които са засегнати от мерките по членове 2 и 3, разполагат с ефективни правни средства за защита на правата си“.
Митническият кодекс на Съюза
Член 5 от Митническия кодекс на Съюза, озаглавен „Определения“, предвижда:
„За целите на [Митническия кодекс на Съюза] се прилагат следните определения:
1)
„митнически органи“ означава митническите администрации на държавите членки, които отговарят за прилагането на митническото законодателство, както и всички други органи, оправомощени съгласно националното законодателство да прилагат определени митнически законодателни разпоредби;
2)
„митническо законодателство“ означава законодателството, съставено от всяко едно от следните:
а)
Кодекса и разпоредбите за неговото допълване или прилагане, приети на равнището на Съюза или на национално равнище;
б)
Общата митническа тарифа;
в)
законодателството относно системата на Съюза за освобождаване от мита;
г)
международните споразумения, които съдържат митнически разпоредби, доколкото са приложими в Съюза;
[…]
39)
„решение“ означава всеки акт на митническите органи, отнасящ се до митническото законодателство, с който се извършва произнасяне по конкретен случай, и който има правни последици за съответното(ите) лице(а);
[…]“.
Член 22 от този кодекс е озаглавен „Решения, взети въз основа на заявление“ и параграф 7 от него гласи:
„Всяко решение, което е неблагоприятно за заявителя, трябва да бъде мотивирано и в него трябва да се посочва правото за обжалване, предвидено в член 44“.
Член 29 от посочения кодекс, озаглавен „Решения, взети без предварително заявление“, гласи:
„Освен когато даден митнически орган действа като правораздавателен орган, разпоредбите на член 22, параграфи 4, 5, 6 и 7, член 23, параграф 3 и членове 26, 27 и 28 се прилагат и за решения, взети от митническите органи, без съответното лице да е подало предварително заявление“.
Член 42 от същия кодекс, озаглавен „Прилагане на санкции“, гласи:
„1.   Всяка държава членка предвижда санкции за неспазване на митническото законодателство на Съюза. Тези санкции трябва да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи.
2.   Когато се прилагат административни санкции, те могат да бъдат в една от следните две форми или в двете:
а)
имуществена санкция или глоба от митническите органи, включително, където е уместно, прилагане на споразумение вместо налагане на наказание за извършено престъпление;
б)
отмяната, спирането или изменението на разрешение, чийто титуляр е съответното лице.
3.   Държавите членки съобщават на [Европейската к]омисия в срок от 180 дни от датата на прилагане на настоящия член, в съответствие с член 288, параграф 2, действащите национални разпоредби според предвиденото в параграф 1 от настоящия член и незабавно я уведомяват за всяко тяхно последващо изменение“.
Съгласно член 43 от Митническия кодекс на Съюза, озаглавен „Решения, вземани от правораздавателен орган“:
„Членове 44 и 45 не се прилагат за жалби, които са подадени с оглед обезсилването, отмяната или изменението на решение, отнасящо се до прилагането на митническото законодателство, взето от правораздавателен орган или от митническите органи, когато действат като правораздавателни органи“.
Член 44 от този кодекс, озаглавен „Право на обжалване“, гласи:
„1.   Всяко лице има право да обжалва решенията на митническите органи, отнасящи се до прилагането на митническото законодателство, които го засягат пряко и лично.
[…]
2.   Правото на обжалване може да се упражни най-малко на две нива:
а)
първоначално — пред митническите органи или пред правораздавателен или друг орган, определен за тази цел от държавите членки;
б)
впоследствие — пред по-висша независима инстанция, която може да бъде правораздавателен орган или еквивалентен специализиран орган съгласно действащите разпоредби в държавите членки.
3.   Жалбата се подава в държавата членка, където е взето или поискано решението.
4.   Държавите членки осигуряват процедура на обжалване, която позволява бързо потвърждение или поправка на решенията, взети от митническите органи“.
Директива 2014/42/ЕС
Член 2 от Директива 2014/42/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 3 април 2014 година за обезпечаване и конфискация на средства и облаги от престъпна дейност в Европейския съюз (
ОВ L 127, 2014 г., стр. 39
) гласи:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
4)
„конфискация“ означава окончателно отнемане на имущество, постановено от съд във връзка с престъпление;
[…]“.
Член 14 от тази директива, озаглавен „Замяна на Съвместно действие 98/699/ПВР и на някои разпоредби от рамкови решения 2001/500/ПВР и 2005/212/ПВР“, предвижда в параграф 1:
„[…] членове 3 и 4 от Рамково решение 2001/500/ПВР [на Съвета от 26 юни 2001 година относно прането на пари, идентифицирането, проследяването, замразяването, изземването и конфискацията на средствата и приходите от престъпна дейност (
ОВ L 182, 2001 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 175)] и първите четири тирета от член 1, както и член 3 от Рамково решение 2005/212/ПВР се заменят с настоящата директива по отношение на държавите членки, обвързани с настоящата директива, без да се засягат задълженията на тези държави членки, свързани с крайния срок за транспониране на рамковите решения в националното право“.
Българското право
ЗМ
Член 231 от Закона за митниците (ДВ, бр. 15 от 6 февруари 1998 г.) в редакцията му, приложима към фактите по главното производство (наричан по-нататък „ЗМ“), предвижда:
„Наказателните постановления се издават от директора на Агенция „Митници“ или от определени от него длъжностни лица“.
Съгласно член 232 от ЗМ:
„(1)   Когато нарушителят е неизвестен, актът се подписва от актосъставителя и от един свидетел и не се връчва. В този случай се издава наказателно постановление, което влиза в сила от момента на издаването му.
[…]“.
Член 233 от този закон гласи:
„(1)   Който пренесе или превози стоки през държавната граница или направи опит за това без знанието и разрешението на митническите органи, доколкото извършеното не представлява престъпление, се наказва за митническа контрабанда с глоба от 100 до 200 на сто върху митническата стойност на стоките или при износ — стойността на стоките.
[…]
(8)   Превозните и преносните средства, които са послужили за превозването или пренасянето на стоките - предмет на митническа контрабанда, се отнемат в полза на държавата независимо чия собственост са, освен ако стойността им явно не съответства на стойността на предмета на митническата контрабанда“.
ЗАНН
Член 59 от Закона за административните нарушения и наказания (ДВ, бр. 92 от 28 ноември 1969 г.) в редакцията му, приложима към фактите по главното производство (наричан по-нататък „ЗАНН“), гласи:
„(1)   Наказателното постановление и електронният фиш подлежат на обжалване пред районния съд, в района на който е извършено или довършено нарушението, а за нарушенията, извършени в чужбина — пред Софийския районен съд.
(2)   Нарушителят и поискалият обезщетение могат да обжалват постановлението в седемдневен срок от връчването му, а прокурорът може да подаде протест срещу него в двуседмичен срок от издаването му“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 11 юли 2020 г. българските митнически органи установяват опит да бъдат пренесени без разрешение от Турция към България инжектори за автомобили, натоварени в тежкотоварен автомобил с полуремарке.
Окръжна прокуратура Хасково (България) образува наказателно производство за квалифицирана митническа контрабанда. С постановление от 15 декември 2020 г. прокурор при Окръжна прокуратура Хасково прекратява наказателното производство поради липса на доказателства.
Във връзка с това преписката е изпратена в отдел „Митническо разследване и разузнаване“, за да се прецени дали да се търси административнонаказателна отговорност съгласно ЗМ.
Поради невъзможност за установяване на авторството на нарушението, на 22 февруари 2021 г. началник-отделът на Териториална дирекция „Митница Бургас“ издава на основание член 232, алинея 1 от ЗМ наказателно постановление срещу неизвестен извършител. Съгласно тази разпоредба, когато нарушителят е неизвестен, наказателното постановление влиза в сила от момента на издаването му.
С постановлението от неизвестен извършител се отнемат в полза на българската държава инжекторите за автомобил. С посоченото постановление, на основание член 233, алинея 8 от ЗМ, българските митнически органи отнемат в полза на държавата тежкотоварното превозно средство и полуремаркето на обща стойност 111604,20 български лева (BGN) (около 57300 EUR), и двете собственост на JP.
Дружеството обжалва постановлението пред Районен съд Свиленград (България), който с определение от 20 април 2021 г. оставя без разглеждане жалбата като недопустима, тъй като посоченото дружество няма правен интерес от обжалване.
Този съд приема, от една страна, че съгласно член 59, алинея 2 от ЗАНН правото да обжалва разглежданото в главното производство постановление имат нарушителят и поискалият обезщетение, а право на протест има прокурорът. От друга страна, той постановява, че доколкото съответното наказателно постановление е издадено срещу неизвестен извършител, то в съответствие с член 232, алинея 1 от ЗМ е влязло в сила от момента на издаването му и не подлежи на обжалване.
JP обжалва определението пред Административен съд Хасково, запитващата юрисдикция, като твърди, че макар да е трето, неучастващо в административнонаказателното производство лице, търпи имуществени вреди от отнемането на негово имущество, без да му се предоставя реална възможност да защити законните си права и интереси.
Тази юрисдикция потвърждава, че българското право не предвижда право на обжалване, когато, както в главното производство, е издадено наказателно постановление срещу неизвестен извършител. Всъщност в такъв случай от член 232, алинея 1 от ЗМ изрично следва, че такова постановление не подлежи на обжалване.
Поради това посочената юрисдикция изразява съмнения относно съвместимостта на националната правна уредба, от една страна, с Митническия кодекс на Съюза и от друга страна, с Рамково решение 2005/212, ако се предположи, че последното се прилага и в случаите, когато извършеното деяние не представлява престъпление.
При тези обстоятелства Административен съд Хасково решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Следва ли нормата на член 44 точка 1 от [Митническия кодекс на Съюза] във връзка с член 13 от [Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г.,] и член 47 от [Хартата] да се тълкува в смисъл, че не се допуска съществуването на национална правна норма като тази на член 59, алинея 2 от ЗАНН, която не включва в кръга на лицата, имащи право на жалба срещу наказателно постановление, собственика на вещите, отнети със същото, тогава когато последният не е извършител на инкриминираното деяние?
2)
Следва ли [нормите] на член 22, [параграф] 7, [както и на членове] 29 и […] 44 от [Митническия кодекс на Съюза] във връзка с член 13 от [Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи] и член 47 от [Хартата] да се тълкуват в смисъл, че не допускат съществуването на национална правна уредба като тази на член 232, алинея 1 от ЗМ, която изключва обжалваемостта на издаденото срещу неизвестен извършител наказателно постановление, доколкото с последното съгласно националното законодателство може да бъде разпоредено отнемане в полза на държавата [на] имущество — собственост на трето, неучастващо в административнонаказателното производство лице?
3)
Следва ли per argumentum a fortiori нормата на член 4 от Рамково решение [2005/212] във [връзка с] член 47 от Хартата да се тълкуват в смисъл, че същата е относима и в случаите, когато деянието не съставлява престъпление и следва ли същата да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като тази на член 59, алинея 2 от ЗАНН, изключваща собственика на отнетото имущество от кръга на лицата, с право на обжалване и тази на член 232 от ЗМ, предвиждаща изрична необжалваемост на акт, с който по националното законодателство е допустимо отнемането на имущество, от трето, неучастващо в административнонаказателното производство лице?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
С първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 44 от Митническия кодекс на Съюза трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която не предвижда право на обжалване на наказателно постановление за лице, чието имущество е отнето въз основа на такова постановление, в което обаче това лице не се разглежда като извършител на административното нарушение, свързано с наложената санкция.
В това отношение следва да се отбележи, че съгласно член 44 от този кодекс всяко лице има право да обжалва решенията на митническите органи, отнасящи се до прилагането на митническото законодателство, които го засягат пряко и лично.
Що се отнася до понятието „решение“, на което се позовава тази разпоредба, то е определено в член 5, точка 39 от посочения кодекс като „всеки акт на митническите органи, отнасящ се до митническото законодателство, с който се извършва произнасяне по конкретен случай, и който има правни последици за съответното(ите) лице(а)“, като се уточнява, че митническото законодателство включва по-специално, в съответствие с точка 2 от този член, Митническия кодекс на Съюза и разпоредбите за неговото допълване или прилагане, приети на национално равнище.
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че разглежданото в главното производство наказателно постановление, прието от митническите органи, които се произнасят по конкретен случай на митническа контрабанда, има правно действие по отношение на JP, доколкото е отнето имущество на това юридическо лице като „съответно лице“. Следователно става въпрос за „решение“ по смисъла на член 5, точка 39 от Митническия кодекс на Съюза.
Следва да се добави, от една страна, че съгласно член 42, параграф 1 от този кодекс държавите членки са длъжни да предвидят санкции за неспазване на митническото законодателство, така че решението, в случай на митническа контрабанда като установената в главното производство да се наложи такава санкция, по-специално отнемане на вещи, представлява решение, отнасящо се до прилагането на митническото законодателство по смисъла на член 44 от посочения кодекс.
От друга страна, макар че на пръв поглед разглежданото в главното производство наказателно постановление формално да не е адресирано до JP — обстоятелство, което запитващата юрисдикция следва да провери, — това не променя факта, че то поражда преки правни последици за това дружество, доколкото неговото имущество е отнето въз основа на това постановление. Ето защо следва да се приеме, че посоченото постановление засяга пряко и лично JP по смисъла на член 44 от същия кодекс.
От това следва, че наказателно постановление като разглежданото в главното производство трябва в съответствие с член 44 от Митническия кодекс на Съюза да подлежи на обжалване, така че този кодекс не допуска национална правна уредба, която не предвижда право на обжалване на такова постановление за лице, което е пряко и лично засегнато от него.
С оглед на всички тези съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че член 44 от Митническия кодекс на Съюза трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която не предвижда право на обжалване на наказателно постановление за лице, чието имущество е отнето въз основа на такова постановление, в което обаче това лице не се разглежда като извършител на административното нарушение, свързано с наложената санкция.
По третия въпрос
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 4 от Рамково решение 2005/212 трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага към решение относно деяние, което не представлява престъпление, и ако това е така, че не допуска национална правна уредба, която предвижда, че трето лице, чието имущество може да бъде отнето в административнонаказателно производство, няма правни средства за защита срещу това решение.
В това отношение следва да се отбележи, че член 2 от това рамково решение, към който препраща член 4 от него, предвижда, че всяка държава членка взема необходимите мерки, за да направи възможно конфискуването, изцяло или частично, на средства на престъплението и облаги от престъпление, за коeто престъпление се предвижда наказание лишаване от свобода над една година, или на имущество, чиято стойност отговаря на тези облаги.
От текста на този член следва, че материалното приложно поле на посоченото рамково решение, както е видно и от самото заглавие и от съображение 1 от същото рамково решение, в които се говори съответно за „конфискация на облаги, средства и имущество от престъпления“ и „организирана престъпност“, се ограничава до престъпленията, така че същото рамково решение не се прилага за решение, което не се постановява в или след производство, което се отнася за едно или няколко престъпления (вж. в този смисъл решение от 19 март 2020 г., Агро Ин 2001,
C‑234/18
,
EU:C:2020:221
, т.
).
Същото приложно поле е ограничено и в смисъл, че се отнася само до престъпления с определена тежест, а именно престъпленията, за които се предвижда наказание лишаване от свобода над една година.
Що се отнася до понятието „конфискация“, следва да се вземе предвид не определението в член 1, четвърто тире от Рамково решение 2005/212, а това в член 2, точка 4 от Директива 2014/42, тъй като в член 14, параграф 1 от тази директива се предвижда, че тя заменя по-специално член 1, първите четири тирета от посоченото рамково решение (решение от 10 ноември 2022 г., ДЕЛТА СТРОЙ 2003,
C‑203/21
,
EU:C:2022:865
, т.
).
Съгласно член 2, точка 4 от тази директива понятието „конфискация“ се определя като „окончателно отнемане на имущество, постановено от съд във връзка с престъпление“.
Достатъчно е обаче да се констатира, от една страна, че в главното производство наказателното постановление е било издадено след производство с административен характер, което производство не се отнася до едно или няколко престъпления, а още по-малко до престъпление, за което се предвижда наказание лишаване от свобода над една година, както се изисква в член 2 от Рамково решение 2005/212.
От друга страна, от преписката, с която разполага Съдът, е видно също, че това постановление е прието от българските митнически органи, а не от съд, както изисква член 2, точка 4 от Директива 2014/42.
Следователно Рамково решение 2005/212 не е приложимо ratione materiae в случай, в който извършеното деяние не представлява престъпление.
Доколкото материалното приложно поле на това рамково решение е ясно определено и то е прието с цел да се въведат общи минимални правила в ясно определена област, която впрочем се отнася до сътрудничеството по наказателноправни въпроси, то също така не може да бъде приложено по аналогия в материалноправно отношение към положение като разглежданото в главното производство.
С оглед на всички тези съображения на третия въпрос следва да се отговори, че член 4 от Рамково решение 2005/212 трябва да се тълкува в смисъл, че не се прилага към решение относно деяние, което не представлява престъпление.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:

1)
Член 44 от Регламент (ЕС) № 952/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 9 октомври 2013 година за създаване на Митнически кодекс на Съюза
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска национална правна уредба, която не предвижда право на обжалване на наказателно постановление за лице, чието имущество е отнето въз основа на такова постановление, в което обаче това лице не се разглежда като извършител на административното нарушение, свързано с наложената санкция.

2)
Член 4 от Рамково решение 2005/212/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 година относно конфискация на облаги, средства и имущество от престъпления
трябва да се тълкува в смисъл, че
не се прилага към решение относно деяние, което не представлява престъпление.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: български.