CELEX: 62016TJ0868
Ansvar uden for kontraktforhold
økonomisk og monetær politik
omstrukturering af den græske offentlige gæld
aftale om ombytning af gældsinstrumenter udelukkende for centralbankerne i Eurosystemet
den private sektors deltagelse
klausuler om kollektiv optræden
private kreditorer
offentlige kreditorer
tilregnelse
tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, som tillægger borgerne rettigheder
artikel 63, stk. 1, TEUF
artikel 120 TEUF til 127 TEUF og artikel 352, stk. 1, TEUF
ejendomsret
ligebehandling

)
Sagens baggrund
Den 21. oktober 2009 gav Den Hellenske Republik Den Europæiske Unions Statistiske Kontor (Eurostat) meddelelse om et offentligt underskud på 12,5% af bruttonationalproduktet (BNP) i stedet for den sats på 3,7% af BNP, der var blevet anmeldt i foråret 2009. Denne revision af Den Hellenske Republiks økonomiske oplysninger gav anledning til tvivl om medlemsstatens solvens og medførte dermed en forhøjelse af rentesatserne for de græske gældsinstrumenter i løbet af de første måneder af 2010.
Henset til den omstændighed, at den græske gældskrise truede med at få virkninger i andre medlemsstater i euroområdet og at bringe stabiliteten i euroområdet som helhed i fare, blev euroområdets stats- og regeringschefer under Det Europæiske Råds topmøde den 25. marts 2010 enige om – med deltagelse fra Den Internationale Valutafond (herefter »IMF«) – at indføre en mellemstatslig mekanisme med bistand til Den Hellenske Republik bestående af koordinerede bilaterale lån til en ikke-koncessionel rentesats.
I slutningen af april 2010 nedjusterede et kreditvurderingsbureau vurderingen af græske gældsinstrumenter fra BBB- til BB+, hvilket er en vurdering, der anses for at beskrive en højrisikogæld. Den 27. april 2010 advarede kreditvurderingsbureauet Standard & Poor’s (S & P) indehaverne af græske gældsinstrumenter om, at de i gennemsnit kun havde en chance på mellem 30% og 50% for at få deres penge tilbage i tilfælde af en omstrukturering af den græske offentlige gæld eller betalingsstandsning fra den græske stats side.
Den 23. april 2010 anmodede Den Hellenske Republik om aktivering af den ovenfor i præmis 2 nævnte mellemstatslige bistandsmekanisme. Den 2. maj 2010 accepterede medlemsstaterne i euroområdet i henhold til nævnte bistandsmekanisme at yde Den Hellenske Republik 80 mia. EUR inden for en finansieringsramme på 110 mia. EUR bevilget sammen med IMF.
Den 9. maj 2010 blev det inden for rammerne af Økofinrådet besluttet at træffe en række foranstaltninger, herunder for det første vedtagelsen af Rådets forordning EU nr. 407/2010 af 11. maj 2010 om oprettelse af en europæisk finansiel stabiliseringsmekanisme (
EUT 2010, L 118, s. 1
) på grundlag af artikel 122, stk. 2, TEUF og for det andet oprettelsen af den europæiske finansielle stabilitetsfacilitet (EFSF). Den 7. juni 2010 blev EFSF oprettet, og medlemsstaterne i euroområdet og EFSF undertegnede rammeaftalen, der fastsatte de vilkår, hvorunder EFSF skulle yde finansiel stabilitetsstøtte.
I en pressemeddelelse af 10. maj 2010 gav ECB meddelelse om indførelsen af et program til opkøb af statslige gældsinstrumenter på det sekundære marked for værdipapirer (herefter »program til opkøb af værdipapirer«).
Den 14. maj 2010 vedtog ECB afgørelse 2010/281/EU om oprettelse af et program for værdipapirmarkeder (ECB/2010/5) (
EUT 2010, L 124, s. 8
) på grundlag af artikel 127, stk. 2, første led, TEUF og artikel 18, stk. 1, i protokol (nr. 4) om statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank (
EUT 2010, C 83, s. 230
, herefter »ESCB-statutten«). I henhold til ordlyden af ESCB-statuttens artikel 1, udgør Den Europæiske Centralbank (ECB) og de nationale centralbanker Det Europæiske System af Centralbanker (herefter »ESCB«). ECB og de nationale centralbanker i de medlemsstater, der har euroen som valuta, udgør Eurosystemet.
I anden, tredje og femte betragtning til afgørelse 2010/281 er bl.a. anført følgende:
»(2)
Styrelsesrådet besluttede den 9. maj 2010 og meddelte offentligt, at der i lyset af de aktuelle ekstraordinære forhold på de finansielle markeder, kendetegnet ved alvorlige spændinger i visse markedssegmenter, som er hæmmende for den pengepolitiske transmissionsmekanisme og dermed den effektive gennemførelse af pengepolitikken, der sigter mod prisstabilitet på mellemlang sigt, burde indføres et midlertidigt program for værdipapirmarkeder (i det følgende benævnt »programmet«). Under programmet kan euroområdets nationale centralbanker i forhold til deres procentvise andel i fordelingsnøglen for kapitalindskud i ECB, samt ECB, i direkte kontakt med modparterne udføre direkte interventioner på euroområdets markeder for offentlige og private gældsinstrumenter.
(3)
Programmet udgør et element i Eurosystemets fælles pengepolitik og vil gælde midlertidigt. Programmets formål er at rette op på de dårligt fungerende værdipapirmarkeder og genskabe en hensigtsmæssig pengepolitisk transmissionsmekanisme.
[…]
(5)
Som led i Eurosystemets fælles pengepolitik bør Eurosystemets centralbankers køb af belånbare omsættelige gældsinstrumenter til omgående levering under programmet indføres i overensstemmelse med vilkårene i denne afgørelse.«
I henhold til artikel 1 i afgørelse 2010/281 »kan Eurosystemets centralbanker købe følgende: […] på det sekundære marked, belånbare omsættelige gældsinstrumenter, der er udstedt af centralregeringer eller offentlige enheder i de medlemsstater, som har indført euro«. Artikel 2 fastsætter som belånbarhedskriterier for gældsinstrumenter bl.a., at de er »denomineret i euro« og udstedt af de nævnte centralregeringer eller offentlige enheder.
Inden for rammerne af det program til opkøb af værdipapirer, der blev indført ved afgørelse 2010/281, købte ECB og de nationale centralbanker i euroområdet statslige gældsinstrumenter, herunder fra Den Hellenske Republik, mellem maj 2010 og marts 2011 samt mellem august 2011 og februar 2012. Det fremgår af afgørelse nr. 2/13203/0023A af 15. februar 2012 (FEK B’ 574), nr. 2/14328/0023A af 20. februar 2012 (FEK B’ 705) og nr. 2/14949/0023A af 21. februar 2012 (FEK B’ 413), truffet af det græske finansministerium, at på dette tidspunkt var ECB, de nationale centralbanker i euroområdet og Den Europæiske Investeringsbank (EIB) i besiddelse af græske gældsinstrumenter for en samlet nominel værdi på henholdsvis 42732860000 EUR, 13519799177,59 EUR og 315350000 EUR. Den Europæiske Union repræsenteret ved Europa-Kommissionen havde ligeledes græske gældsinstrumenter for en nominel værdi på 106700000 EUR, hvoraf en del, dvs. værdipapirer for en samlet nominel værdi på 55700000 EUR, blev forvaltet af EIB i Den Europæiske Unions navn og for dennes regning. Disse institutionelle kreditorer var således i besiddelse af græske gældsinstrumenter til en samlet nominel værdi af 56674709177,59 EUR.
Fra maj 2011 indledte Den Hellenske Republik, medlemsstaterne i euroområdet og en række af den græske stats kreditorer drøftelser med henblik på indførelse af et nyt finansielt støtteprogram, hvis overordnede mål var at gøre det muligt for Den Hellenske Republik at vende tilbage til en holdbar finansiel situation. Et af de påtænkte elementer i de nævnte drøftelser var en omstrukturering af den græske offentlige gæld, inden for rammerne af hvilken Den Hellenske Republiks private kreditorer skulle bidrage til at nedbringe gældsbyrden for dermed at undgå en situation med betalingsstandsning. I første omgang drejede disse drøftelser sig imidlertid bl.a. om en eventuel frivillig forlængelse af løbetiden for de græske gældsinstrumenter, som var ejet af private kreditorer.
Den 6. juni 2011 sendte den tyske finansminister en skrivelse til ECB, IMF og andre finansministre i medlemsstaterne i euroområdet, hvori han anbefalede en ombytning af gældsinstrumenter, der forlænger løbetiden for de græske gældsinstrumenter, som ejes af private kreditorer, med syv år.
Den 20. juni 2011 vedtog Eurogruppen efter et møde om Den Hellenske Republiks finansielle situation en erklæring, hvori det bl.a. hedder:
»[H]enset til den vanskelige økonomiske situation forekommer det lidet sandsynligt, at [Den Hellenske Republik] får adgang til det private marked i begyndelsen af 2012. Ministrene er enige om, at der med henblik på den nødvendige supplerende finansiering vil blive anvendt såvel offentlige som private kilder, og overvejer den fremgangsmåde, der tager sigte på at opnå frivillig deltagelse fra den private sektor i form af uformelle og frivillige refinansieringer af [Den Hellenske Republiks] eksisterende gæld, der snart forfalder, med henblik på i væsentlig grad at nedbringe den nødvendige finansiering år efter år inden for rammerne af programmet, samtidig med at det undgås, at der sker delvis misligholdelse af betalingsforpligtelsen.«
Det Europæiske Råd behandlede på mødet den 23. og 24. juni 2011 Den Hellenske Republiks finansielle situation og konkluderede i denne henseende følgende:
»14. Det Europæiske Råd anmoder de [græske] myndigheder om beslutsomt at fortsætte de bestræbelser, der er nødvendige for [at bringe den græske stat] frem til en holdbar situation. Det er uopsætteligt, at det omfattende reformprogram, der fastlægges efter aftale med Kommissionen sammen med ECB og IMF, inden for de kommende dage vedtages endeligt, og at det [græske] parlament samtidigt gennemfører vedtagelsen af de væsentligste love vedrørende budgetstrategien og privatiseringerne. Efter anmodning fra den [græske] regering, som blev meddelt af den [græske] premierminister, tjener disse elementer både som grundlag for at definere hovedparametrene for et nyt program, der støttes af partnerne i euroområdet i fællesskab og [af] IMF i overensstemmelse med gældende praksis, og for at udbetale de midler, der var nødvendige for at dække [Den Hellenske Republiks] finansieringsbehov i juli [2011].
15. Stats- og regeringscheferne for medlemsstaterne i euroområdet er enige om, at der med henblik på den nødvendige supplerende finansiering vil blive anvendt […] [såvel] offentlige [som] private kilder. De tilslutter sig Eurogruppens fremgangsmåde den 20. juni [2011] med henblik på at opnå frivillig deltagelse fra den private sektor i form af uformelle og frivillige forlængelser af den nuværende [græske offentlige] gæld, der snart forfalder, med henblik på i væsentlig grad at nedbringe den nødvendige finansiering år efter år inden for rammerne af programmet, samtidig med at det undgås, at der sker delvis misligholdelse af betalingsforpligtelsen.«
Den 24. juni 2011 skrev Fédération bancaire française, der er en sammenslutning, som repræsenterer banker, der udøver erhvervsmæssig virksomhed i Frankrig, til Den Franske Republiks økonomi-, finans- og industriminister med henblik på bl.a. at foreslå, at de nuværende græske gældsinstrumenter, som var ejet af private kreditorer, fik forlænget forfaldstidspunktet til 30 år, bl.a. på betingelse af, at ECB var rede til ikke at sælge sine græske gældsinstrumenter i denne periode.
I en pressemeddelelse af 1. juli 2011 udtalte Institute of International Finance (herefter »IIF«) bl.a.:
»Bestyrelsen for [IIF] bestræber sig på at arbejde sammen med sine medlemmer og de øvrige finansielle institutioner, den offentlige sektor og de græske myndigheder for at yde et væsentligt bidrag til [Den Hellenske Republik] i form af pengestrømme samt for at lægge et grundlag for, at den græske gæld bliver mere holdbar.
Den private finansielle sektor er indstillet på at deltage i en frivilligt, kooperativ, gennemsigtig og bredt baseret indsats for at støtte [Den Hellenske Republik] på baggrund af den særlige, ekstraordinære situation […]
De private investorers bidrag vil supplere den parallelle offentlige finansierings- og likviditetsstøtte og vil blive baseret på et lille antal valgmuligheder […]«
Den 21. juli 2011 fremlagde IIF et udkast til programmet for ombytning af gældsinstrumenter og forlængelse af løbetider. Programmet havde til formål at ombytte eksisterende græske gældsinstrumenter til fire forskellige instrumenter sammen med en ordning for tilbagekøb af den græske offentlige gæld, som fastlagt af den offentlige sektor, dvs. for det første en ombytning af gældsinstrumenter udstedt til pari til et 30-årigt instrument. For det andet et tilbud om gældsinstrumenter udstedt til pari, der indebærer konvertering af gældsinstrumenter, der er udløbet, til 30-årige instrumenter. For det tredje ombytning af gældsinstrumenter udstedt til nedskrivning til et 30-årigt instrument. Og for det fjerde ombytning af nedskrevne gældsinstrumenter til et 15-årigt instrument.
Den 21. juli 2011 mødtes euroområdets stats- og regeringschefer og EU-institutionerne for at drøfte, hvilke foranstaltninger der skulle træffes for at overvinde euroområdets vanskeligheder.
I deres fælles erklæring af 21. juli 2011 udtalte de bl.a. følgende:
»1. Vi hilser de foranstaltninger, der er truffet af den [græske] regering for at stabilisere de offentlige finanser og [for at] reformere økonomien, samt den nye pakke med foranstaltninger, herunder privatisering, der for nylig er vedtaget af det [græske] parlament, velkommen. Disse foranstaltninger er uden fortilfælde, men nødvendige for at få den græske økonomi tilbage på et holdbart vækstspor. Vi er bevidste om den indsats, som justeringsforanstaltningerne kræver af de græske borgere, og er overbeviste om, at disse ofre er helt nødvendige for den økonomiske genopretning og vil bidrage til landets fremtidige stabilitet og velfærd.
2. Vi er enige om at støtte et nyt program for [Den Hellenske Republik] og sammen med IMF og frivillige bidrag fra den private sektor fuldt ud at fylde finansieringsgabet. Den samlede offentlige finansiering vil beløbe sig til anslået 109 mia. EUR. Dette program vil, navnlig gennem lavere rentesatser og forlænget løbetid, blive udarbejdet for klart at forbedre gældens holdbarhed og [Den Hellenske Republiks] refinansieringsprofil. Vi opfordrer IMF til fortsat at bidrage til finansieringen af det nye program [for Den Hellenske Republik]. Vi agter at anvende [EFSF] som finansieringsredskab i forbindelse med den næste udbetaling. Vi vil meget nøje overvåge, at programmet gennemføres fuldt ud på grundlag af regelmæssige vurderinger foretaget af [Europa-]Kommissionen sammen med ECB og IMF.
[…]
5. Den finansielle sektor har tilkendegivet, at den er rede til på frivillig basis gennem en række muligheder, der styrker den samlede holdbarhed yderligere, at støtte [Den Hellenske Republik]. Den private sektors nettobidrag anslås til 37 mia. EUR […]. Kreditforbedringen vil blive frembragt for at understøtte kvaliteten af sikkerhedsstillelsen, således at den fortsat kan anvendes i forbindelse med adgang til Eurosystemets likviditetsoperationer for græske banker. Vi vil om nødvendigt stille tilstrækkelige midler til rådighed med henblik på rekapitalisering af græske banker.«
Vedrørende den private sektors deltagelse anføres følgende i punkt 6 i den fælles erklæring af 21. juli 2011:
»For så vidt angår vores generelle tilgang til den private sektors deltagelse i euroområdet ønsker vi at understrege, at [Den Hellenske Republik] har behov for en exceptionel og unik løsning.«
Den 21. oktober 2011 offentliggjorde IMF en analyse af holdbarheden af den græske offentlige gæld, der bl.a. anførte følgende:
»Den private sektors (PSI) deltagelse [Private Sector Involvement (PSI) herefter »PSI«), der er påtænkt, kan ligeledes spille en afgørende rolle for at gøre [Den Hellenske Republiks] gæld holdbar […] For at vurdere det mulige omfang af forbedringerne af gældsudviklingen og deres eventuelle indvirkninger på den offentlige finansiering, kan illustrative scenarier, hvor der anvendes gældsinstrumenter udstedt til nedskrivning med en formodet forrentning på 6% og uden garanti, tages i betragtning. Resultaterne viser, at ved at anvende nedskrivninger på 50[%], kan gælden nedbringes til et niveau lige over 120[%] af BNP inden [udgangen af] 2020. Henset til den stadigt forsinkede adgang til markedet er en supplerende offentlig finansiering af større omfang, der anslås til ca. 114 mia. EUR (på grundlag af de anvendte antagelser om adgang til markedet), fortsat nødvendig. For yderligere at nedbringe gælden er det nødvendigt at øge den private sektors bidrag (for således at nedbringe gælden til under 110[%] af BNP frem [til] 2020 bør den nominelle værdi nedsættes med mindst 60[%], og/eller den offentlige sektors finansiering bør fastsættes på gunstigere vilkår). I så fald kan kravet om supplerende offentlig finansiering nedsættes til ca. 109 mia. EUR […]«
På euroområdets stats- og regeringschefers topmøde den 26. oktober 2011 erklærede de bl.a. følgende:
»12. Den private sektors deltagelse spiller en afgørende rolle for at gøre [Den Hellenske Republiks] gæld holdbar. Vi ser derfor med tilfredshed på de aktuelle drøftelser mellem [Den Hellenske Republik] og landets private investorer om at finde en løsning på en udvidet deltagelse fra den private sektors side. Sammen med et ambitiøst reformprogram for den græske økonomi bør den private sektors deltagelse sikre, at den græske gældskvote nedbringes med et mål om at nå 120% inden udgangen af 2020. Med henblik herpå opfordrer vi [Den Hellenske Republik], de private investorer og alle de involverede parter til at gennemføre en frivillig udveksling af [gældsinstrumenter] med en nominel nedskrivning på 50% for den nominelle græske gæld på private investorers hænder. Medlemsstaterne i euroområdet vil bidrage til pakken vedrørende den private sektors deltagelse med op til 30 mia. EUR. Den offentlige sektor er på det grundlag rede til en yderligere finansiering af programmet med op til 100 mia. EUR frem til 2014, inklusive den nødvendige rekapitalisering af de græske banker. Det nye program vil skulle vedtages inden udgangen af 2011, og udvekslingen af [gældsinstrumenter] bør gennemføres fra begyndelsen af 2012. Vi opfordrer IMF til fortsat at bidrage til finansieringen af det nye græske program.«
Ifølge det græske finansministeriums pressemeddelelse af 17. november 2011 havde dette ministerium indledt forhandlinger med indehaverne af græske gældsinstrumenter med henblik på en frivillig ombytning af sådanne instrumenter med en nominel nedskrivning på 50% af den nominelle værdi af den græske gæld på private investorers hænder, jf. punkt 12 i erklæringen fra euroområdets stats- og regeringschefer af 26. oktober 2011.
Den 2. februar 2012 anmodede Den Hellenske Republik i henhold til artikel 127, stk. 4, TEUF, sammenholdt med artikel 282, stk. 5, TEUF, ECB om en udtalelse om udkastet til græsk lov nr. 4050/2012 om indførelse af regler om ændring af de vilkår, der gælder for omsættelige gældsinstrumenter, som er udstedt af eller garanteres af den græske stat, inden for rammerne af aftaler med disses indehavere, med henblik på omstrukturering af den græske offentlige gæld, bl.a. på grundlag af anvendelsen af »klausuler om kollektiv optræden« (herefter »CAC-klausuler«).
Den 15. februar 2012 indgik ECB og de nationale centralbanker i euroområdet på den ene side og Den Hellenske Republik på den anden side en aftale om ombytning af ECB’s og de nationale centralbankers beholdninger af græske gældsinstrumenter med nye græske gældsinstrumenter med den samme nominelle værdi, rente, rentebetalings- og tilbagebetalingsdato som de gældsinstrumenter, der ombyttes, men med andre serienumre (ISIN-numre) og datoer (herefter »ombytningsaftalen af 15. februar 2012«).
Den 17. februar 2012 afgav ECB udtalelse CON/2012/12 om de omsættelige gældsinstrumenter udstedt eller garanteret af den græske stat. Det fremgår bl.a. af nævnte udtalelse, for det første, at »det er vigtigt, at medlemsstaterne bevarer evnen til enhver tid at opfylde alle deres forpligtelser, også med henblik på at sikre finansiel stabilitet«, for det andet, at »Den Hellenske Republiks tilfælde er exceptionelt og unikt« (afsnit 2.1), for det tredje, at målet med lovudkastet er at fremme den private sektors deltagelse og nærmere bestemt fastsættelse af en procedure med henblik på i overensstemmelse med CAC-klausulerne at fremme forhandling med indehavere af græske gældsinstrumenter og opnåelse af deres accept af et tilbud fra Den Hellenske Republik om ombytning af sådanne gældsinstrumenter og dermed en mulig omstrukturering af den græske offentlige gæld (afsnit 2.2), for det fjerde, at »ECB hilser det velkomment, at vilkårene for en sådan ombytning er resultatet af forhandlinger mellem Den Hellenske Republik og de institutioner, der repræsenterer indehaverne af gældsinstrumenterne« (afsnit 2.3), for det femte, at »[a]nvendelsen af CAC-klausuler som en procedure med henblik på at opnå en ombytning af gældsinstrumenter i det store og hele er i overensstemmelse med almindelig praksis […]« (afsnit 2.4), og for det sjette, at »Den Hellenske Republiks regering er eneansvarlig for at træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på i sidste ende at sikre, at dens gæld er bæredygtig« (afsnit 2.6).
I en pressemeddelelse af 21. februar 2012 efter afslutningen på disse forhandlinger bekendtgjorde det græske finansministerium for det første hovedtrækkene ved den planlagte frivillige ombytning af græske gældsinstrumenter, den såkaldte PSI, og meddelte for det andet, at der ville blive udarbejdet og vedtaget en lov herom. Denne transaktion ville indebære en anmodning om indgåelse af en aftale og en opfordring henvendt til de private indehavere af visse græske gældsinstrumenter med henblik på ombytning af disse med nye gældsinstrumenter med en nominel værdi svarende til 31,5% af den gæld, der ombyttes, og med instrumenter udstedt af EFSF med en løbetid på 24 måneder og en nominel værdi på 15% af de græske gældsinstrumenter, der ombyttes, idet disse forskellige værdipapirer tilvejebringes af Den Hellenske Republik ved indgåelsen af aftalen. Desuden ville alle private investorer, der deltog i denne transaktion, få stillet sikkerhed til rådighed, der var uafhængig af Den Hellenske Republik og var knyttet til BNP med en nominel værdi svarende til de nye gældsinstrumenters værdi.
Af Eurogruppens erklæring af samme dato fremgår bl.a. følgende:
»Eurogruppen noterer sig, at de græske myndigheder og den private sektor har indgået en aftale om de almindelige betingelser for tilbuddet om ombytning med PSI, som vedrører alle værdipapirindehavere i den private sektor. Denne aftale garanterer en nedskrivningssats på 53,5%. Eurogruppen vurderer, at denne aftale er et passende grundlag for at iværksætte tilbuddet om ombytning til indehaverne af græske statsgældsinstrumenter (PSI). PSI-tiltagets succes er en nødvendig forudsætning for det program, som efter planen skal efterfølge det nuværende. Eurogruppen forventer en omfattende deltagelse i gældsombytningen fra de private kreditorers side, hvilket vil være et betydeligt bidrag til holdbarheden af [Den Hellenske Republiks] gæld.
[…]
Eurogruppen noterer sig, at de græske [gældsinstrumenter] indehaves af Eurosystemet […] i offentlighedens interesse. Eurogruppen noterer sig, at udbyttet af de græske [gældsinstrumenter], som indehaves af Eurosystemet, vil indgå i ECB’s og [de nationale centralbankers] overskud. ECB’s overskud tilfalder [de nationale centralbanker] ifølge statuttens bestemmelser om fordelingen af ECB’s overskud. [De nationale centralbankers] overskud tilfalder medlemsstaterne i euroområdet ifølge bestemmelserne i de [nævnte bankers] vedtægter om fordeling af overskud.
[…]
De respektive bidrag fra den private og den offentlige sektor skal sikre, at [Den Hellenske Republiks] offentlige gældskvote bringes på et nedstigende spor for at nå op på 120,5% af BNP i 2020. På dette grundlag, og såfremt den politiske konditionalitet, der er fastlagt inden for rammerne af programmet, er løbende opfyldt, bekræfter Eurogruppen, at medlemsstaterne i euroområdet er rede til gennem EFSF og med håbet om, at IMF yder et betydeligt bidrag, at tilvejebringe et supplerende offentligt program med et beløb på op til 130 mia. EUR inden 2014.
Det præciseres, at udbetalingerne med henblik på PSI-tiltaget og den endelige beslutning om at godkende garantierne for det [nye] program afhænger af et vellykket PSI-tiltag, og af Eurogruppens bekræftelse – på grundlag af en vurdering foretaget af trojkaen – af [Den Hellenske Republiks] retlige gennemførelse af de foranstaltninger, der tidligere var blevet aftalt. Den offentlige sektor tager stilling til det nøjagtige beløb for den finansielle støtte, der skal ydes inden for rammerne af det [nye] græske program i starten af marts, når resultaterne fra PSI foreligger og når de tidligere aftalte foranstaltninger er blevet gennemført.
Vi gentager vores tilsagn om at yde [Den Hellenske Republik] en passende støtte i programmets løbetid og efter dette, indtil [Den Hellenske Republik] har genvundet sin markedsadgang, og på betingelse af, at den fuldt ud overholder tilpasningsprogrammets krav og mål.«
Den 23. februar 2012 vedtog det græske parlament nomos 4050/2012, Kanones tropopoiiseos titlon, ekdoseos i engiiseos tu Elliniku Dimosiu me symfonia ton Omologiuchon (lov nr. 4050/2012 om ændring med indehavernes samtykke af gældsinstrumenter, som er udstedt af eller garanteres af den græske stat) (FEK A’ 36). I medfør af mekanismen med CAC-klausuler skulle de foreslåede ændringer blive retligt bindende for alle indehavere af gældsinstrumenter, som var undergivet græsk ret og udstedt før den 31. december 2011 som anført i det græske ministerråds retsakt om godkendelse af opfordringen til PSI, hvis disse ændringer var vedtaget kollektivt og uden sondring mellem serier af et beslutningsdygtigt antal indehavere af instrumenter, der repræsenterede mindst to tredjedele af den nominelle værdi for de instrumenter, der er den del af CAC-klausulerne. Desuden blev det i præamblen til den nævnte lov bl.a. anført, at »[ECB] og de øvrige medlemmer af Eurosystemet har indgået særlige aftaler med [Den Hellenske Republik] for at forhindre, at deres opgave og institutionelle rolle, samt [ECB’s] rolle hvad angår udformningen af pengepolitikken, som fastsat i traktaten, undermineres«.
I en pressemeddelelse af 24. februar 2012 præciserede det græske finansministerium betingelserne for den frivillige ombytning af gældsinstrumenter med inddragelse af private investorer for en nominel værdi på ca. 206 mia. EUR med henvisning til lov nr. 4050/2012.
Tilbuddet om frivillig ombytning af gældsinstrumenter udløb den 8. marts 2012.
I en pressemeddelelse af 9. marts 2012 erklærede det græske finansministerium, at de betingelser, der var fastsat i lov nr. 4050/2012, principielt var opfyldt, og bekendtgjorde, med hvor stor en andel de private kreditorer havde accepteret tilbuddet om ombytning.
I denne henseende anførtes bl.a. følgende:
»[I]ndehavere af gældsinstrumenter udstedt eller garanteret af [Den Hellenske Republik] for et beløb af ca. 172 mia. EUR har indgivet deres gældsinstrumenter til ombytning eller samtykket i de ændringer, som er foreslået som svar på [Den Hellenske Republiks] opfordringer og anmodninger om samtykke af 24. februar 2012.
Ud af ca. 177 mia. EUR i gældsinstrumenter undergivet græsk ret, som er udstedt af Den Hellenske Republik, og som er genstand for opfordringerne, har Den Hellenske Republik modtaget tilbud om ombytning og samtykke fra indehavere af gældsinstrumenter med en nominel værdi på ca. 152 mia. EUR, hvilket svarer til 85,8% af disse gældsinstrumenters udestående nominelle værdi. Indehavere af 5,3% af disse gældsinstrumenters udestående nominelle værdi reagerede på anmodningen om samtykke med afvisning af de foreslåede ændringer. [Den Hellenske Republik] har oplyst sine kreditorer inden for den offentlige sektor om, at den har til hensigt, efter bekræftelse og godkendelse fra [den græske centralbank] som ansvarlig for proceduren i henhold til lov nr. 4050/2012 […], at godtage de modtagne samtykker og ændre vilkårene for alle sine gældsinstrumenter, som er undergivet græsk ret, herunder dem, der ikke er blevet indgivet til ombytning efter opfordringerne hertil, i overensstemmelse med førnævnte lov. Den Hellenske Republik forlænger derfor ikke perioden for opfordringerne vedrørende sine gældsinstrumenter, som er undergivet græsk ret.
[…] Bliver samtykkerne til de foreslåede ændringer af de gældsinstrumenter, der er undergivet græsk ret, accepteret, vil den samlede nominelle værdi af de nævnte gældsinstrumenter, der skal ombyttes, og andre gældsinstrumenter [som er undergivet en anden ret end græsk ret], der har været genstand for opfordringerne og med hensyn til hvilke Den Hellenske Republik har modtaget tilbud om ombytning og samtykker til de foreslåede ændringer, nå op på 197 mia. EUR eller 95,7% af den samlede nominelle værdi af de gældsinstrumenter, der er omfattet af opfordringerne.«
Sagsøgerne, QI og de andre fysiske personer, hvis navne er anført i bilaget, har som indehavere af græske gældsinstrumenter deltaget i omstruktureringen af den græske offentlige gæld i medfør af den PSI og de CAC-klausuler, som blev gennemført i henhold til lov nr. 4050/2012, efter – ifølge deres egne udtalelser – at have afslået tilbuddet om ombytning af deres gældsinstrumenter.
[
udelades
]
Retlige bemærkninger
Om ansvaret for den omtvistede adfærd med henblik på Unionens og ECB’s ansvar uden for kontraktforhold
Betingelserne for, at Unionen og ECB ifalder ansvar uden for kontraktforhold
I henhold til artikel 340, stk. 2, TEUF skal Unionen for så vidt angår ansvar uden for kontraktforhold i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, erstatte skader forvoldt af dens institutioner eller af dens ansatte under udøvelsen af deres hverv. På samme måde skal ECB i henhold til artikel 340, stk. 3, TEUF i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, erstatte skader forvoldt af den selv eller af dens ansatte under udøvelsen af deres hverv.
Unionens eller ECB’s ansvar uden for kontraktforhold som omhandlet i denne bestemmelse forudsætter, at en række betingelser er opfyldt, nemlig at den adfærd, som EU’s institutioner eller ECB lægges til last, har været retsstridig, at der faktisk er lidt et tab, og at der er en årsagsforbindelse mellem denne institutions adfærd og det hævdede tab (jf. dom af 20.9.2016, Ledra Advertising m.fl. mod Kommissionen og ECB,
C-8/15 P – C-10/15 P
,
EU:C:2016:701
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, dom af 16.12.2020, Rådet m.fl. mod K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, præmis
, og dom af 24.1.2017, Nausicaa Anadyomène og Banque d’escompte mod ECB,
T-749/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:21
, præmis
).
Unionen eller ECB kan desuden ikke pålægges ansvar uden for kontraktforhold, uden at alle betingelserne for erstatningspligten, der således er fastlagt i artikel 340, stk. 2 og 3, TEUF, er opfyldt (jf. i denne retning dom af 9.9.2008, FIAMM m.fl. mod Rådet og Kommissionen,
C-120/06 P og C-121/06 P
,
EU:C:2008:476
, præmis
og
, kendelse af 12.3.2020, EMB Consulting m.fl. mod ECB,
C-571/19 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2020:208
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og dom af 24.1.2017, Nausicaa Anadyomène og Banque d’escompte mod ECB,
T-749/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:21
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Når skader er forvoldt af nationale myndigheder, vil kun disse nationale myndigheder derimod kunne drages til ansvar, og kun de nationale domstole kan tilkende erstatning herfor. Det følger heraf, at det for at afgøre, om Unionens retsinstanser har kompetence, skal undersøges, om den hævdede ulovlighed, der ligger til grund for erstatningspåstanden, rent faktisk hidrører fra en EU-institution og ikke kan anses for at kunne tilregnes en national myndighed (jf. dom af 16.12.2020, Rådet m.fl. mod K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
For at kunne tilregnes Unionen skal den ansvarspådragende adfærd begås af en »institution« som omhandlet i artikel 340, stk. 2, TEUF, hvilke ikke blot omfatter de EU-institutioner, der er opregnet i artikel 13, stk. 1, TEU, men også alle Unionens organer, kontorer og agenturer, der er oprettet ved eller i medfør af traktaterne, og som har til formål at bidrage til virkeliggørelsen af Unionens mål (jf. dom af 16.12.2020, Rådet m.fl. mod K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde har sagsøgerne foreholdt flere af EU’s institutioner, organer, kontorer og agenturer, heriblandt Kommissionen, ECB, Det Europæiske Råd, Rådet, Eurogruppen, Eurosystemet og EIB, den ulovlige adfærd, der er forbundet med PSI og med aktiveringen af CAC-klausulerne (herefter »de anfægtede foranstaltninger«), samt med udelukkelsen af offentlige kreditorer fra deltagelse i omstruktureringen af den græske offentlige gæld, og som de mener, kan tilregnes enten Unionen eller ECB.
[
udelades
]
Rettens bemærkninger
Det skal indledningsvis bemærkes, at den omstændighed, at bl.a. erklæringer fra Eurogruppen eller Det Europæiske Råd eller en udtalelse fra ECB ikke i sig selv er retligt bindende, ikke er tilstrækkelig til, at Unionen eller ECB uden videre kan unddrage sig ansvar uden for kontraktforhold for en af EU’s institutioners eller ECB’s adfærd som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i præmis 46 ovenfor, eftersom enhver adfærd, der ligger til grund for en skade, ifølge fast retspraksis kan godtgøre et sådant ansvar. Hvis Unionens retsinstanser ikke kunne vurdere lovligheden af en EU-institutions eller et EU-organs adfærd, ville proceduren i artikel 268 TEUF og artikel 340, stk. 2 og 3, TEUF således blive berøvet sin effektive virkning (jf. i denne retning dom af 23.3.2004, Ombudsmanden mod Lamberts,
C-234/02 P
,
EU:C:2004:174
, præmis
-
samt 60 og 61, og af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Heraf følger, at Kommissionen og ECB ikke kan påberåbe sig den retspraksis, der gik forud for dommen af 23. marts 2004, Ombudsmanden mod Lamberts (
C-234/02 P
,
EU:C:2004:174
), i hvilken retspraksis erstatningssøgsmål blev afvist alene af den grund, at den hævdede retsstridighed var knyttet til en handling uden retsvirkninger (jf. dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad for det første angår arten og virkningerne af Eurogruppens erklæringer af 20. juni 2011 og 21. februar 2012, skal det i øvrigt bemærkes, at Eurogruppen formelt blev oprettet ved Det Europæiske Råds resolution af 13. december 1997 om samordningen af den økonomiske politik i ØMU’ens tredje fase og om EF-traktatens artikel 109 og 109 B (
EFT 1998, C 35, s. 1
), hvorefter »[m]inistrene fra [de medlemsstater, der deltager i euro-området] kan mødes uformelt for at drøfte spørgsmål vedrørende det specifikke ansvar, som de har for den fælles valuta«, og »Kommissionen og eventuelt [ECB] vil blive indbudt til at deltage i møderne« (punkt 6). Eurogruppen blevet oprettet som et mellemstatsligt organ uden for Unionens institutionelle og retlige rammer med henblik på at give ministrene fra de medlemsstater, der har euroen som valuta (herefter »eurolandene«), mulighed for at udveksle og koordinere deres synspunkter om spørgsmål vedrørende deres fælles ansvar for den fælles valuta. Den fungerer således som en forbindelse mellem det nationale plan og EU-planet med henblik på samordningen af eurolandenes økonomiske politik (jf. i denne retning dom af 16.12.2020, Rådet m.fl. mod K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, præmis
).
Eurogruppen indgår således ikke blandt de forskellige sammensætninger af Rådet, der er opregnet i bilag I til dettes forretningsorden, vedtaget ved Rådets afgørelse 2009/937/EU af 1. december 2009 (
EUT 2009, L 325, s. 35
), hvis liste er omhandlet i artikel 16, stk. 6, TEU. Eurogruppen kan derfor hverken sidestilles med en sammensætning af Rådet eller kvalificeres som et af Unionens organer, kontorer eller agenturer. Derimod er Eurogruppen kendetegnet ved sin uformelle karakter, der har til formål at give ØMU’en et mellemstatsligt samordningsinstrument, uden dog at have indvirkning på Rådets rolle, som er i centrum for Unionens økonomiske beslutningsproces, eller ECB’s uafhængighed. På samme måde ændrer den omstændighed, at bl.a. Kommissionen og ECB i henhold til artikel 137 TEUF og protokol nr. 14 om Eurogruppen deltager i Eurogruppens møder, ikke dennes mellemstatslige karakter eller karakteren af sidstnævntes erklæringer, som ikke kan anses for at være udtryk for disse to EU-institutioners beslutningsbeføjelse. Eurogruppen har således ikke nogen selvstændig kompetence i Unionens retsorden, idet artikel 1 i protokol nr. 14 begrænser sig til at anføre, at dens møder finder sted efter behov for at drøfte spørgsmål i tilknytning til det specifikke ansvar, som eurolandenes ministre deler for så vidt angår den fælles valuta, idet det forudsættes, at dette ansvar påhviler dem alene på grund af deres kompetence på nationalt plan (jf. i denne retning dom af 20.9.2016, Mallis m.fl. mod Kommissionen og ECB,
C-105/15 P – C-109/15 P
,
EU:C:2016:702
, præmis
og
, og af 16.12.2020, Rådet m.fl. mod K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, præmis
-
).
Det følger heraf, at disse erklæringer, uafhængigt af indholdet og de eventuelle virkninger af Eurogruppens erklæringer af 20. juni 2011 og 21. februar 2012, ikke kan tilregnes hverken Unionen eller ECB, således at Retten ikke har kompetence til at påkende deres lovlighed, herunder i forbindelse med et erstatningssøgsmål, med henblik på vurderingen af, om Unionen eller ECB eventuelt ifalder ansvar uden for kontraktforhold.
For det andet finder ovenstående betragtninger vedrørende Eurogruppens erklæringer som følge af dens mellemstatslige karakter nødvendigvis anvendelse mutatis mutandis og så meget desto mere på den fælles erklæring fra euroområdets stats- og regeringschefer på euroområdets topmøde den 26. oktober 2011 (jf. i denne retning forslag til afgørelse fra generaladvokat Pitruzzella forenede sager Rådet m.fl. mod K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P
,
EU:C:2020:390
, punkt
). Erklæringen kan derfor ikke kvalificeres som en EU-retsakt eller en retsakt, der kan tilregnes Unionen, hvorfor Retten heller ikke har kompetence til at påkende dens lovlighed med henblik på vurderingen af, om Unionen eventuelt ifalder ansvar uden for kontraktforhold.
For det tredje er det ganske vist korrekt, at den fælles erklæring fra euroområdets stats- og regeringschefer og EU-institutionerne af 21. juli 2011 går ud over den rent mellemstatslige ramme for de erklæringer, der er nævnt ovenfor i præmis 72-75, for så vidt som den indebærer de nævnte institutioners deltagelse. Det kan således ikke udelukkes, at den nævnte erklæring i det mindste delvist kan tilregnes Unionen. Hvad angår erklæringens indhold, begrænser den sig imidlertid til at bekræfte topmødets parters vilje til at »støtte« det nye program for finansiel støtte til Den Hellenske Republik »og sammen med IMF og frivillige bidrag fra den private sektor fuldt ud at fylde [medlemsstatens] finansieringsgab[..]« (punkt 2). Endvidere nævnes der i erklæringens punkt 5 bl.a. Den »finansielle sektors« vilje til at »støtte« Den Hellenske Republik »på frivillig basis« ved at vurdere »den private sektors nettobidrag […] til 37 mia. EUR«. Vedrørende den private sektors deltagelse præciseres i punkt 6 i den nævnte erklæring, at Den Hellenske Republik »har behov for en exceptionel og unik løsning«. Denne erklæring indeholder således ingen oplysninger om en eventuel »tvungen« deltagelse for de private indehavere af græske gældsinstrumenter i omstruktureringen af den græske offentlige gæld, der gør det muligt at fastslå en årsagssammenhæng mellem erklæringens indhold og det tab, som sagsøgerne angiveligt har lidt. Så meget desto mere kan den ikke tillægges bindende virkning i den forstand, at den har pålagt en retligt bindende forpligtelse eller endog har pålagt Den Hellenske Republik at gennemføre de anfægtede foranstaltninger. Under alle omstændigheder udelukker fraværet af et sådant pålæg ikke, at der foreligger politiske eller retlige forpligtelser i henhold til folkeretten for Den Hellenske Republik med hensyn til visse af dens kreditorer, herunder navnlig medlemsstaterne i euroområdet og IMF, som følger af bilaterale eller multilaterale aftaler, der er indgået på mellemstatsligt niveau (jf. bl.a. de aftaler, der er nævnt i præmis 7, 10 og 11 i dom af 3.5.2017, Sotiropoulou m.fl. mod Rådet,
T-531/14
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:297
), hvis prøvelse ligger uden for Rettens kompetence, og i den foreliggende sag har sagsøgerne ikke bestridt lovligheden, men som ganske vist kunne have en betydelig indvirkning på den græske lovgivers udøvelse af sit skøn i forbindelse med udstedelsen af bl.a. lov nr. 4050/2012.
Uafhængigt af, om den fælles erklæring fra euroområdets stats- og regeringschefer og EU-institutionerne af 21. juli 2011 kan tilregnes Unionen eller ej, kan den således ikke give anledning til, at Unionen ifalder ansvar uden for kontraktforhold.
Hvad for det fjerde angår Det Europæiske Råds konklusioner af 23. og 24. juni 2011 følger det af denne institutions status som omhandlet i artikel 13, stk. 1, andet afsnit, andet led, TEU, sammenholdt med artikel 15 TEU, at dens retsakter og handlinger i princippet kan tilregnes Unionen og derfor kan medføre, at den ifalder ansvar uden for kontraktforhold. Denne vurdering foregriber imidlertid ikke den juridiske karakter af de retsakter, der er vedtaget af Det Europæiske Råd, navnlig i henhold til artikel 15, stk. 4, TEU, som ifølge sagsøgerne har karakter af »afgørelser«. I denne henseende har Kommissionen, ECB, Det Europæiske Råd og Rådet med rette anført, at det ikke fremgår af indholdet af de nævnte konklusioner, at de har en sådan karakter af afgørelse eller er retligt bindende i den forstand, at de har skabt en forpligtelse for Den Hellenske Republik til at gennemføre de anfægtede foranstaltninger. For det første har Det Europæiske Råd i punkt 14 begrænset sig til at anmode »de [græske] myndigheder om beslutsomt at fortsætte de bestræbelser, der er nødvendige for [at bringe den græske stat] frem til en holdbar situation« og herunder det græske parlament om at vedtage »de væsentligste love vedrørende budgetstrategien og privatiseringerne« – og dermed ikke de love vedrørende PSI, der var genstand for lov nr. 4050/2012 – som grundlæggende elementer for gennemførelsen af det nye program for finansiel støtte til Den Hellenske Republik. For det andet har Det Europæiske Råd i punkt 15 blot tilsluttet sig Eurogruppens holdning i sin erklæring af 20. juni 2011, navnlig hvad angår en form for frivillig PSI, der er forskellig fra den anfægtede PSI. Henset til det ovenfor i præmis 71 anførte kan disse betragtninger alene dog ikke muliggøre en forhåndsudelukkelse af konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde den 23. og 24. juni 2011 fra Rettens prøvelse i henhold til artikel 268 TEUF, sammenholdt med artikel 340, stk. 2, TEUF.
Hvad for det femte angår Unionens eventuelle ansvar for tilsidesættelse af Kommissionens tilsynspligt i henhold til artikel 17, stk. 1, TEU skal det bemærkes, at borgerne ved Unionens retsinstanser kan anlægge et søgsmål om Unionens ansvar uden for kontraktforhold mod Rådet, Kommissionen og ECB vedrørende de retsakter eller handlinger, som disse EU-institutioner vedtager, som følge af sådanne politiske aftaler indgået inden for Eurogruppen (dom af 16.12.2020, Rådet m.fl. mod K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, præmis
). I denne henseende fremgår det af artikel 17, stk. 1, TEU, at Kommissionen »fremmer Unionens almene interesser« og »fører tilsyn med gennemførelsen af EU-retten« (dom af 27.11.2012, Pringle,
C-370/12
,
EU:C:2012:756
, præmis
, og af 20.9.2016, Ledra Advertising m.fl. mod Kommissionen og ECB,
C-8/15 P – C-10/15 P
,
EU:C:2016:701
, præmis
). Denne institution bevarer således i forbindelse med sin deltagelse i Eurogruppens aktiviteter sin rolle som traktaternes vogter. Det følger heraf, at dens eventuelle passivitet i forbindelse med kontrollen af, om de politiske aftaler, der er indgået inden for Eurogruppen, er forenelige med EU-retten, kan føre til, at Unionen ifalder ansvar uden for kontraktforhold i henhold til artikel 340, stk. 2, TEUF (dom af 16.12.2020, Rådet m.fl. mod K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, præmis
).
I medfør af pligten til at føre tilsyn med gennemførelsen af EU-retten i henhold til artikel 17, stk. 1, TEU, som anerkendt i præmis 57 og 59 i dom af 20. september 2016, Ledra Advertising m.fl. mod Kommissionen og ECB (
C-8/15 P – C-10/15 P
,
EU:C:2016:701
), og bekræftet ved præmis 96 i dom af 16. december 2020, Rådet m.fl. mod K. Chrysostomides & Co. m.fl. (
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P
,
EU:C:2020:1028
), er Kommissionen ikke underlagt en generel pligt til at forebygge tilsidesættelser af EU-retten, der begås af andre af EU’s institutioner, organer, kontorer og agenturer i en resultatforpligtelses forstand (jf. i denne retning generaladvokat Wahls forslag til afgørelse de forenede sager Ledra Advertising m.fl. mod Kommissionen og ECB,
C-8/15 P – C-10/15 P
,
EU:C:2016:290
, præmis
og
). I præmis 59 i dom af 20. september 2016, Ledra Advertising m.fl. mod Kommissionen og ECB (
C-8/15 P – C-10/15 P
,
EU:C:2016:701
), begrænsede Domstolen sig til at fastslå, at Kommissionen i sin egenskab af traktaternes vogter, således som det fremgår af artikel 17, stk. 1, TEU, bør afholde sig fra at underskrive en aftales protokol, hvis den er i tvivl om, hvorvidt denne er forenelig med EU-retten. I lyset af denne betragtning anførte Domstolen i samme doms præmis 67, at Kommissionen i henhold til denne bestemmelse, som pålægger den en generel opgave med at føre tilsyn med gennemførelsen af EU-retten, var forpligtet til at sikre, at en sådan protokol er forenelig med chartrets grundlæggende rettigheder, hvilket således kun kan henvise til dens egen adfærd og ikke til den adfærd, der udvises af andre EU-institutioner eller andre EU-organer, og endnu mindre til adfærden hos en mellemstatslig enhed som Eurogruppen. I nævnte doms præmis 68 indledte Domstolen således en undersøgelse af spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen selv havde bidraget til en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af sagsøgernes ejendomsret i disse andre sager. I præmis 95 og 96 i dom af 16. december 2020, Rådet m.fl. mod K. Chrysostomides & Co. m.fl. (
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P
,
EU:C:2020:1028
), udledte Domstolen ligeledes af denne retspraksis i samme retning, at det var Kommissionens eventuelle »passivitet« i forbindelse med kontrollen af, om visse politiske aftaler, der var indgået inden for Eurogruppen, var forenelige med EU-retten, som kunne føre til, at Unionen ifaldt ansvar uden for kontraktforhold i henhold til artikel 340, stk. 2, TEUF.
Denne manglende resultatforpligtelse bekræftes af, at det i medfør af dens tilsynspligt i henhold til artikel 17, stk. 1, TEU ikke er muligt for Kommissionen aktivt at forebygge vedtagelsen af en retsakt fra en enhed, der ikke er omfattet af Unionens institutionelle ramme, såsom Eurogruppen, og endnu mindre af en retsakt, hvis relevans ikke er godtgjort, såsom Eurogruppens angivelige afgørelse eller påbud (jf. præmis 76 ovenfor).
For det sjette finder disse betragtninger anvendelse mutatis mutandis på ECB, for så vidt som ECB var involveret i drøftelserne vedrørende det nye program for finansiel støtte til Den Hellenske Republik. Det må således konstateres, at ECB’s rolle inden for denne mellemstatslige ramme kun var rådgivende i henhold til rammeaftalen fra EFSF og artikel 1, fjerde punktum, i protokol nr. 14, hvorefter »[ECB] opfordres til at deltage i disse [uformelle] møder, […] for [eurolandenes ministre]« bl.a. vedrørende analysen af den græske offentlige gælds holdbarhed. Selv om ECB’s udtalelse af 17. februar 2012, der blev vedtaget i henhold til artikel 127, stk. 4, TEUF og artikel 282, stk. 5, TEUF, sammenholdt med Rådets afgørelse 98/415/EF af 29. juni 1998 om de nationale myndigheders høring af ECB vedrørende udkast til retsforskrifter (
EFT 1998, L 189, s. 42
), således som det blev fastslået i dom af 23. maj 2019, Steinhoff m.fl. mod ECB (
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
-
), derimod ikke kunne være bindende for de græske myndigheder, ville den nævnte udtalelse principielt kunne indebære et erstatningsansvar for ECB uden for kontraktforhold, forudsat at der tages hensyn til ECB’s vide skønsbeføjelse i henhold til artikel 127 TEUF, artikel 282 TEUF og ESCB-statuttens artikel 18 (jf. i denne retning dom af 24.1.2017, Nausicaa Anadyomène og Banque d’escompte mod ECB,
T-749/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:21
, præmis
og den deri nævnte retspraksis; jf. ligeledes i denne retning og analogt dom af 11.12.2018, Weiss m.fl.,
C-493/17
,
EU:C:2018:1000
, præmis
,
og
).
Endelig fremgår det af den retspraksis, der er nævnt i præmis 71 ovenfor, at retsakter, handlinger eller undladelser foretaget af EU’s institutioner, organer, kontorer og agenturer, som påtales af sagsøgerne, dvs. foretaget af bl.a. Eurosystemet, ECB, EIB, Kommissionen, Rådet og Det Europæiske Råd, i princippet kan medføre, at Unionen eller ECB ifalder ansvar uden for kontraktforhold, uanset om de er retligt bindende eller ej.
Disse retsakter, handlinger eller undladelser vedrører for det første den angivelige indførelse af en pligt til høring af Den Hellenske Republiks offentlige kreditorer i bred forstand, for så vidt som disse omfatter EU’s institutioner, organer, kontorer og agenturer, for det andet ECB’s udtalelse 17. februar 2012, for det tredje det forhold, at Eurosystemet, og herunder ECB og andre institutionelle kreditorer, ikke deltog i omstruktureringen af den græske offentlige gæld, bl.a. som følge af gennemførelsen af ombytningsaftalen af 15. februar 2012, der allerede har været genstanden for dom af 7. oktober 2015, Accorinti m.fl. mod ECB (
T-79/13
,
EU:T:2015:756
), og af 24. Januar 2017, Nausicaa Anadyomène og Banque d’escompte mod ECB (
T-749/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:21
) og for det fjerde, at EU’s institutioner ikke har vedtaget foranstaltninger for at forebygge en tilsidesættelse af EU’s primære ret som omhandlet i dom af 20. september 2016, Ledra Advertising m.fl. mod Kommissionen og ECB (
C-8/15 P – C-10/15 P
,
EU:C:2016:701
, præmis
-
og
), og af 16. december 2020, Rådet m.fl. mod K. Chrysostomides & Co. m.fl. (
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, præmis
).
Følgelig skal det undersøges, om disse forskellige retsakter, handlinger eller undladelser indeholder tilstrækkeligt kvalificerede tilsidesættelser af EU-retsregler, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder.
For så vidt som søgsmålet i denne forbindelse vedrører retsakter, handlinger eller undladelser, der er foretaget af Eurogruppen og euroområdets stats- og regeringschefer, har Retten derimod ikke kompetence til at påkende deres lovlighed.
Det første ulovlighedsanbringende om de anfægtede foranstaltningers ultra vires-karakter samt om en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af artikel 120 TEUF – 127 TEUF og af artikel 352, stk. 1, TEUF
[
udelades
]
Dette anbringende er bl.a. baseret på den forudsætning, at de bestemmelser, der angiveligt er tilsidesat, udgør EU-retsregler, der tillægger borgerne rettigheder.
Det skal i denne henseende for det første bemærkes, at med henblik på at garantere den effektive virkning af betingelsen om tilsidesættelse af en retsregel, der tillægger borgerne rettigheder, er det nødvendigt, at den beskyttelse, som den påberåbte regel giver, er effektiv i forhold til den person, der påberåber sig den, og følgelig, at denne person er blandt de personer, som den pågældende regel tillægger rettigheder. Der kan således ikke tilkendes erstatning i henhold til en regel, der ikke beskytter borgeren selv mod den ulovlighed, som han har påberåbt sig, men som beskytter en anden borger. For det andet har en retsregel til formål at tillægge borgerne rettigheder, når den har skabt en fordel, der kan betegnes som en velerhvervet rettighed, når den har til formål at beskytte borgernes rettigheder, eller den indebærer, at borgerne tillægges rettigheder, hvis indhold kan fastslås (jf. i denne retning dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Det må imidlertid konstateres, at ingen af de bestemmelser, der er påberåbt i henhold til artikel 120 TEUF – 127 TEUF, artikel 282, stk. 2, TEUF og artikel 352, stk. 1, TEUF, udgør en EU-retlig regel, der tillægger sagsøgerne rettigheder, som disse gyldigt kan påberåbe sig til støtte for det foreliggende ulovlighedsanbringende.
For det første nøjes artikel 120 TEUF og 121 TEUF nemlig med at anerkende medlemsstaternes primære kompetence på området for den økonomiske politik, samtidig med at disse bestemmelser fastsætter procedurer med henblik på at samordne medlemsstaternes økonomiske politik, men de indeholder ingen tilstrækkeligt klar, præcis og ubetinget regel, fra hvilken sagsøgerne kan udlede subjektive rettigheder, som kan påberåbes for Unionens retsinstanser eller for de nationale retsinstanser (jf. i denne retning dom af 20.3.2018, Garlsson Real Estate m.fl.,
C-537/16
,
EU:C:2018:193
, præmis
og
, og kendelse af 22.3.2010, SPM mod Rådet og Kommissionen,
C-39/09 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2010:157
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Det samme gælder indholdet af artikel 122 TEUF, som bemyndiger Rådet til dels at vedtage foranstaltninger, der er afpasset efter den økonomiske situation, navnlig hvis der opstår alvorlige forsyningsvanskeligheder med hensyn til visse produkter, især på energiområdet (stk. 1), dels kan Rådet i tilfælde af vanskeligheder eller alvorlig risiko for store vanskeligheder i en medlemsstat som følge af naturkatastrofer eller usædvanlige begivenheder, som den ikke selv er herre over, på bestemte betingelser yde den pågældende medlemsstat finansiel støtte fra Unionen (stk. 2).
For det andet fastlægger artikel 123, stk. 1, TEUF ganske vist et klart, præcist og ubetinget forbud for ESCB til at yde enhver form for direkte finansiel bistand (overtræk eller at yde dem andre former for kreditfaciliteter) til statslige myndigheder eller at købe »gældsinstrumenter« direkte fra medlemsstaterne, uden imidlertid generelt at udelukke, at ESCB har mulighed for fra en sådan stats kreditorer at opkøbe værdipapirer, som denne stat tidligere har udstedt, og som er handlet på et sekundært marked (jf. i denne retning dom af 27.11.2012, Pringle,
C-370/12
,
EU:C:2012:756
, præmis
, af 16.6.2015, Gauweiler m.fl.,
C-62/14
,
EU:C:2015:400
, præmis
, og af 11.12.2018, Weiss m.fl.,
C-493/17
,
EU:C:2018:1000
, præmis
og
). Det samme gør sig gældende for artikel 125, stk. 1, TEUF, hvoraf det navnlig fremgår, at Unionen ikke hæfter for og heller ikke må påtage sig forpligtelser indgået af statslige myndigheder.
Henset til det ene mål af almen interesse, der forfølges både af artikel 123, stk. 1, TEUF og af artikel 125, stk. 1, TEUF – såvel som af artikel 124 TEUF (jf. præmis 98 og 98 nedenfor) – har disse regler imidlertid ikke til formål at tillægge borgerne rettigheder som omhandlet i den i præmis 91 ovenfor nævnte retspraksis.
Forbuddet i artikel 123, stk. 1, TEUF har nemlig sin oprindelse i EF-traktatens artikel 104 (senere artikel 101 EF), som blev indsat i EF-traktaten ved Maastrichttraktaten. Det fremgår af forarbejderne til denne sidstnævnte traktat, at artikel 123 TEUF har til formål at tilskynde medlemsstaterne til at følge en sund budgetpolitik ved at undgå, at monetær finansiering af offentlige underskud eller gunstigere vilkår for offentlige myndigheders lånoptagelse på de finansielle markeder fører til alt for store budgetunderskud eller alt for stor gæld hos medlemsstaterne (jf. udkast til traktat om ændring af traktaten om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab med henblik på indførelse af en økonomisk og monetær union,
Bulletin for De Europæiske Fællesskaber
, supplement 2/91, s. 22 og 52). Som det fremgår af syvende betragtning til Rådets forordning nr. 3603/93 af 13. december 1993 om fastlæggelse af definitioner med henblik på gennemførelse af forbuddene i [artikel 123 TEUF] og artikel [125, stk. 1, TEUF] (
EFT 1993, L 332, s. 1
), kan køb på det sekundære marked under disse omstændigheder ikke gyldigt bruges til at omgå målsætningen i artikel 123 TEUF (jf. i denne retning dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl.,
C-62/14
,
EU:C:2015:400
, præmis
-
, og af 11.12.2018, Weiss m.fl.,
C-493/17
,
EU:C:2018:1000
, præmis
).
Det følger heraf, at det formål, der forfølges med såvel artikel 123 TEUF som artikel 125 TEUF, svarer til det formål, der forfølges med artikel 126 TEUF, og som forpligter medlemsstaterne til at undgå uforholdsmæssigt store offentlige underskud. Dette formål tilsigter ikke at beskytte borgeren, men Unionen som sådan, herunder dens medlemsstater, mod adfærd, der er i strid med kravet om overholdelse af en sund budgetdisciplin, som kan skabe en overdreven gældsætning eller uforholdsmæssigt store underskud i visse medlemsstater og dermed bringe den økonomiske og finansielle stabilitet i hele Unionen i fare, samt udgøre en trussel for at den fælles valuta kunne fungere effektivt (jf. i denne retning generaladvokat Cruz Villalóns forslag til afgørelse Gauweiler m.fl.,
C-62/14
,
EU:C:2015:7
, præmis
-
). Denne vurdering finder tilsvarende anvendelse på forbuddet i artikel 125 TEUF, der sikrer, at medlemsstaterne fortsat er underlagt markedets logik, når de stifter gæld, idet denne logik skal tilskynde dem til at opretholde budgetdisciplin, hvis overholdelse bidrager på EU-plan til virkeliggørelsen af et højere mål, nemlig opretholdelse af Den Monetære Unions finansielle stabilitet (jf. i denne retning dom af 27.11.2012, Pringle,
C-370/12
,
EU:C:2012:756
, præmis
og
).
Artikel 123, stk. 1, TEUF og artikel 125, stk. 1, TEUF udgør således retsregler, der er vedtaget udelukkende med det formål at tjene offentlighedens interesser og navnlig Unionens interesse som helhed, således at disse regler kun beskytter Unionen og dens medlemsstater som repræsentanter for Unionens interesser.
For det tredje forbyder artikel 124 TEUF således enhver foranstaltning, der ikke er baseret på tilsynsmæssige hensyn, og hvorved der gives bl.a. medlemsstaterne privilegeret adgang til finansielle institutioner, med henblik på at tilskynde medlemsstaterne til at følge en sund budgetpolitik ved at undgå, at monetær finansiering af offentlige underskud eller gunstigere vilkår for offentlige myndigheders lånoptagelse på de finansielle markeder fører til alt for store budgetunderskud eller alt for stor gæld hos medlemsstaterne. Dette forbud fandtes oprindeligt i EF-traktatens artikel 104 A (senere artikel 102 EF), som blev indsat i EF-traktaten ved Maastrichttraktaten og det udgør der ligesom artikel 123 TEUF og 125 TEUF (jf. præmis 95 ovenfor) en del af EUF-traktatens bestemmelser om den økonomiske politik, der har til formål at tilskynde medlemsstaterne til at følge en sund budgetpolitik ved at undgå, at monetær finansiering af offentlige underskud eller gunstigere vilkår for offentlige myndigheders lånoptagelse på de finansielle markeder fører til alt for store budgetunderskud eller alt for stor gæld hos medlemsstaterne (jf. dom af 1.10.2015, Bara m.fl.,
C-201/14
,
EU:C:2015:638
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og kendelse af 12.3.2020, EMB Consulting m.fl. mod ECB,
C-571/19 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2020:208
, præmis
; jf. ligeledes i denne retning dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
).
Det følger heraf, at forbuddet i artikel 124 TEUF ikke tillægger borgerne og virksomhederne rettigheder, men tager sigte på at beskytte EU-institutionerne og medlemsstaternes institutioner mod de finanspolitiske risici, der er forbundet med en privilegeret adgang til finansielle institutioner, og dermed mod adfærd, der kan underminere den økonomiske og finansielle stabilitet i Unionen som helhed (jf. i denne retning kendelse af 12.3.2020, EMB Consulting m.fl. mod ECB,
C-571/19 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2020:208
, præmis
, og dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
-
).
For det fjerde skal det konstateres, at artikel 127, stk. 1, TEUF, sammenholdt med artikel 282, stk. 2, TEUF, hvorefter hovedmålet for Unionens monetære politik er at fastholde prisstabilitet (dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl.,
C-62/14
,
EU:C:2015:400
, præmis
), ikke umiddelbart har til formål at tillægge borgerne rettigheder.
I denne henseende har Domstolen præciseret, at målet om at sikre en hensigtsmæssig pengepolitisk transmission både var at sikre nævnte politiks enhed og samtidig bidrage til denne politiks hovedmål, nemlig at fastholde prisstabilitet. ESCB’s evne til at påvirke prisudviklingen ved sine afgørelser vedrørende den monetære politik afhænger nemlig i vidt omfang af transmissionen af de impulser, som ESCB udsender på pengemarkedet i forskellige økonomiske sektorer. En forringet funktion af den pengepolitiske transmissionsmekanisme kan følgelig medføre, at ESCB’s afgørelser mister deres virkning i en del af euroområdet, og kan således bringe den monetære politiks enhed i fare. Eftersom en forringet funktion af transmissionsmekanismen endvidere ændrer effektiviteten af de foranstaltninger, som ESCB vedtager, berøres ESCB’s evne til at sikre prisstabiliteten nødvendigvis heraf. Foranstaltninger, der har til formål at sikre denne transmissionsmekanisme, kan dermed knyttes til det hovedmål, der er defineret i artikel 127, stk. 1, TEUF (jf. i denne retning dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl.,
C-62/14
,
EU:C:2015:400
, præmis
og
).
Uafhængigt af det ovenstående indgik den adfærd, som ECB kritiseres for, herunder navnlig vedtagelsen og gennemførelsen af ombytningsaftalen af 15. februar 2012 med det formål at undgå anvendelsen af CAC-klausulerne på de græske gældsinstrumenter, som centralbankerne i Eurosystemet var indehavere af, inden for rammerne for udøvelsen af dens grundlæggende kompetencer og opgaver, som er betroet den, med henblik på fastlæggelsen og gennemførelsen af Unionens pengepolitik, jf. artikel 127 TEUF og 282 TEUF samt ESCB-statuttens artikel 18, og tog sigte på at bevare de nævnte centralbankers handlefrihed, herunder navnlig deres evne til at deltage i de finansielle markeder og refinansiere kreditinstitutterne, som omfatter de græske banker, i henhold til ESCB-statuttens artikel 18, stk. 1, første og andet led, og dermed at sikre kontinuiteten i Eurosystemets funktion i sin helhed (jf. i denne retning dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
,
og
, og af 24.1.2017, Nausicaa Anadyomène og Banque d’escompte mod ECB,
T-749/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:21
, præmis
; jf. ligeledes præmis 174-178 nedenfor).
Henset til den vide skønsbeføjelse, som er tillagt ECB på området for den monetære politik, hvis udøvelse indebærer komplekse økonomiske og sociale vurderinger i kontekst af Eurosystemet eller endog hele Unionen, forudsætter en eventuel tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse begået af ECB af artikel 120 TEUF – 127 TEUF således, at det skal godtgøres, at der er sket en åbenbar og grov tilsidesættelse af grænserne for denne vide skønsmæssige beføjelse (jf. i denne retning dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
og
; jf. ligeledes i denne retning og analogt dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl.,
C-62/14
,
EU:C:2015:400
, præmis
og
, og af 11.12.2018, Weiss m.fl.,
C-493/17
,
EU:C:2018:1000
, præmis
og
). Henset til det ovenfor i præmis 102 anførte kan sagsøgerne imidlertid ikke med rette gøre gældende, at ECB i den foreliggende sag har begået en åbenbar og grov tilsidesættelse af grænserne for sin vide skønsmæssige beføjelse og for sin kompetencer i henhold til navnlig artikel 127, stk. 1, TEUF, sammenholdt med artikel 282, stk. 2, TEUF, der kræver, at der foretages politiske, økonomiske og sociale valg, dvs. at finde forlig mellem de forskellige mål, som er omhandlet i bestemmelsen, hvoraf hovedmålet er at fastholde prisstabilitet.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at de retsregler, som sagsøgerne har påberåbt sig til støtte for klagepunktet om, at institutionerne handlede ultra vires, ikke tillægger dem specifikke rettigheder, hvis tilsidesættelse kan medføre, at Unionen eller ECB ifalder ansvar uden for kontraktforhold.
Denne konklusion gælder så meget desto mere for så vidt angår den supplerende kompetenceregel i artikel 352, stk. 1, TEUF, hvoraf en eventuel tilsidesættelse ikke kan påberåbes af en borger til støtte for et erstatningskrav.
Følgelig skal dette anbringende forkastes i det hele.
Det andet ulovlighedsanbringende om en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af artikel 123 TEUF
[
udelades
]
Ud over det forhold, at artikel 123, stk. 1, TEUF ikke tillægger borgerne rettigheder (jf. præmis 93-97 ovenfor), er det tilstrækkeligt at fastslå, at dette anbringende er selvmodsigende, for så vidt som det er i strid med fast retspraksis, der omvendt har fastslået, at en ubetinget deltagelse af centralbankerne i Eurosystemet i omstruktureringen af den græske offentlige gæld mod PSI og CAC-klausuler havde kunnet risikere at blive anset for en intervention med en tilsvarende virkning som de pågældende centralbankers direkte køb af statslige instrumenter, der er forbudt i henhold til artikel 123 TEUF (jf. i denne retning dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
; jf. ligeledes i denne retning og analogt dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl.,
C-62/14
,
EU:C:2015:400
, præmis
og
, og af 11.12.2018, Weiss m.fl.,
C-493/17
,
EU:C:2018:1000
, præmis
og
). Som sagsøgerne selv har gjort gældende, tog de handlinger, som ECB kritiseres for, navnlig vedtagelsen af ombytningsaftalen af 15. februar 2012, imidlertid netop sigte på at undgå, at centralbankerne i Eurosystemet deltog i omstruktureringen af den græske offentlige gæld ved at ofre en del af værdien af de græske statsgældsbeviser i deres respektive porteføljer.
I denne henseende har sagsøgerne gjort gældende, at Domstolen på visse betingelser accepterer, at ECB, når den køber statslige gældsinstrumenter inden for rammerne af et tilbagekøbsprogram, såsom programmet for direkte monetær transaktion, uundgåeligt udsætter sig for risikoen for at lide tab, navnlig i tilfælde af nedskrivning, der besluttes af den pågældende medlemsstats øvrige kreditorer. Domstolen har kvalificeret denne risiko som uadskillelig fra opkøb af sådanne værdipapirer på de sekundære markeder, og har præciseret, at denne operation er blevet tilladt af traktaternes ophavsmænd uden at være underlagt et krav om, at ECB gives status som privilegeret kreditor (dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl.,
C-62/14
,
EU:C:2015:400
, præmis
og
). Accepten af en sådan risiko inden for rammerne af en bestemt tilbagekøbsordning indebærer dog ikke omvendt, at der foreligger en absolut forpligtelse for ECB til under alle omstændigheder at acceptere en pari passu-behandling med de andre kreditorer (jf. i denne retning dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
), og dette gælder så meget desto mindre, når en sådan fremgangsmåde risikerer at skabe en tilsvarende virkning som ECB’s direkte opkøb af statslige gældsinstrumenter fra en udstedende medlemsstat, og navnlig når den for alle investorerne skaber en vished om Eurosystemets fremtidige opkøb af deres statsobligationer på de sekundære markeder (jf. i denne retning og analogt dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl.,
C-62/14
,
EU:C:2015:400
, præmis
).
Følgelig skal dette anbringende forkastes som ugrundet.
Det tredje ulovlighedsanbringende vedrørende en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af ejendomsretten, der er sikret ved chartrets artikel 17, stk. 1
[
udelades
]
Ejendomsretten, som er sikret ved chartrets artikel 17, stk. 1, som fastslår retten for enhver til at besidde lovligt erhvervet ejendom, udgør en retsregel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder, hvis overholdelse er en betingelse for, at Unionens retsakter er lovlige (jf. i denne retning dom af 20.9.2016, Ledra Advertising m.fl. mod Kommissionen og ECB,
C-8/15 P – C-10/15 P
,
EU:C:2016:701
, præmis
, og af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Desuden er chartrets bestemmelser i henhold til dets artikel 51 rettet til bl.a. EU’s institutioner som omhandlet i artikel 13, stk. 1, TEU, heriblandt ECB, som er forpligtede til at respektere chartrets rettigheder, overholde dets principper og fremme dets anvendelse (jf. i denne retning dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
og
).
Heraf følger, at en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af chartrets artikel 17, stk. 1, fra en af EU’s institutioner, kontorer eller agenturer side, heriblandt ECB, principielt kan indebære, at enten Unionen eller ECB ifalder ansvar uden for kontraktforhold i henhold til artikel 340, stk. 2 og 3, TEUF (jf. i denne retning dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
).
Endvidere indebærer den grundlæggende karakter af denne regel, der beskytter borgerne, og Kommissionen og ECB’s tilsvarende forpligtelse til at fremme dens overholdelse, at disse borgere har ret til at forvente, at disse institutioner gør opmærksom på en tilsidesættelse af en sådan regel i forbindelse med udøvelsen af sine beføjelser eller ved at undlade at bidrage hertil (jf. i denne retning dom af 20.9.2016, Ledra Advertising m.fl. mod Kommissionen og ECB,
C-8/15 P – C-10/15 P
,
EU:C:2016:701
, præmis
,
og
-
, af 16.12.2020, Rådet m.fl. mod K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, præmis
, og af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
).
Den ejendomsret, som sikres ved chartrets artikel 17, stk. 1, er imidlertid ikke et absolut prærogativ. Udøvelsen af ejendomsretten kan være genstand for restriktioner, der er begrundet i formål af almen interesse, som Unionen forfølger, og som, når henses til deres formål, ikke indebærer et uforholdsmæssigt og uantageligt indgreb i det centrale indhold af de beskyttede rettigheder (jf. i denne retning dom af 20.9.2016, Ledra Advertising m.fl. mod Kommissionen og ECB,
C-8/15 P – C-10/15 P
,
EU:C:2016:701
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis, kendelse af 12.3.2020, EMB Consulting m.fl. mod ECB,
C-571/19 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2020:208
, præmis
, og dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
).
I henhold til chartrets artikel 52, stk. 1, skal enhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved chartret, dog være fastlagt i lovgivningen og respektere disses væsentligste indhold, og der kan under iagttagelse af proportionalitetsprincippet kun indføres begrænsninger af disse rettigheder og friheder, såfremt disse er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder (jf. i denne retning dom af 20.9.2016, Ledra Advertising m.fl. mod Kommissionen og ECB,
C-8/15 P – C-10/15 P
,
EU:C:2016:701
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, af 16.12.2020, Rådet m.fl. mod K. Chrysostomides & Co. m.fl.,
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
).
I det foreliggende tilfælde er det for det første ubestridt, at lov nr. 4050/2012, der var genstand for ECB’s udtalelse af 17. februar 2012, gjorde det muligt at nedsætte den nominelle værdi af de omtvistede gældsinstrumenter, som sagsøgerne var indehavere af, og dermed deres krav på tilbagebetaling af den nominelle værdi på disse gældsinstrumenters forfaldstidspunkt (jf. i denne retning dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
).
Forfaldne gældsinstrumenter skal nemlig principielt indløses til deres nominelle værdi. Sagsøgerne havde således principielt ved deres gældsinstrumenters forfald et pengekrav mod den græske stat på et beløb svarende til deres nominelle værdi. Vedtagelsen af lov nr. 4050/2012 ændrede disse betingelser ved at indføre CAC-klausulerne. Som der er redegjort for i præmis 33 ovenfor, fandt CAC-klausulerne anvendelse på visse græske gældsinstrumenter og fastsatte mere præcist muligheden for at ændre vilkårene for disse gennem en aftale mellem på den ene side den græske stat og på den anden side et flertal af indehaverne af græske gældsinstrumenter, der repræsenterede mindst to tredjedele af den nominelle værdi af de pågældende gældsinstrumenter. I medfør af de relevante bestemmelser i nævnte lov bliver en ændring, der sker som følge af en sådan aftale, retligt bindende for alle indehavere af græske gældsinstrumenter, herunder dem, der ikke har givet deres samtykke til den foreslåede ændring (jf. i denne retning dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
).
Lov nr. 4050/2012 gjorde det således muligt at tvinge indehavere af græske gældsinstrumenter til at deltage i nedbringelsen af den græske offentlige gæld gennem en værdiforringelse af disse gældsinstrumenter, så snart et beslutningsdygtigt antal indehavere havde godkendt denne nedbringelse. Denne lov ændrede på denne måde rettighederne for indehaverne af græske gældsinstrumenter på trods af, at udstedelsesvilkårene ikke indeholdt ændringsklausuler (dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
).
I tilslutning til vedtagelsen af denne lov offentliggjorde de græske myndigheder hovedtrækkene ved en PSI med henblik på nedbringelse af den græske offentlige gæld og opfordrede indehavere af de pågældende gældsinstrumenter til at deltage i en ombytning af disse. Da det påkrævede quorum og flertal for den planlagte ombytning var opnået, fik alle indehavere af græske gældsinstrumenter, herunder dem, der modsatte sig denne ombytning, deres gældsinstrumenter ombyttet i henhold til lov nr. 4050/2012 og blev derfor ramt af værdiforringelsen (dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
).
Det følger heraf, at de anfægtede foranstaltninger medførte et indgreb i sagsøgernes ejendomsret, som mod deres vilje blev pålagt en væsentlig nedsættelse af den nominelle værdi af de græske gældsinstrumenter, som de var indehavere af (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.7.2016, Mamatas m.fl. mod Grækenland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, §§ 90-93).
Et yderligere indgreb i sagsøgernes ejendomsret, som ganske vist er af et mindre omfang, følger af Eurosystemets og andre institutionelle kreditorers, såsom EIB og Unionen, manglende deltagelse i omstruktureringen af den græske offentlige gæld. Som sagsøgerne har gjort gældende, ville en sådan deltagelse, der udgør en samlet nominel værdi på 56674709177,59 EUR (jf. præmis 10 ovenfor), nødvendigvis have medført en mindre betydelig nedsættelse af den nominelle værdi af hver af de omhandlede græske gældsinstrumenter med henblik på nedsættelsen af den græske offentlige gæld på ca. 107 mia. EUR.
For det andet bemærkes, at selv om vedtagelsen og gennemførelsen af lov nr. 4050/2012 således medførte et indgreb i sagsøgernes ejendomsret, må det fastslås, at nævnte lov tilgodeså mål af almen interesse, herunder målet om at sikre banksystemets stabilitet i hele eurozonen (jf. i denne retning og analogt dom af 20.9.2016, Ledra Advertising m.fl. mod Kommissionen og ECB,
C-8/15 P – C-10/15 P
,
EU:C:2016:701
, præmis
og
). På samme måde har Menneskerettighedsdomstolen i dom af 21. juli 2016, Mamatas m.fl. mod Grækenland (CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 103), fastslået, at Den Hellenske Republik lovligt kunne træffe foranstaltninger med henblik på i fællesskabets almene interesse at nå målene om opretholdelse af den økonomiske stabilitet og omstrukturering af gælden. Uden en omstrukturering af den græske offentlige gæld via de anfægtede foranstaltninger forelå der således på dette tidspunkt en ikke ubetydelig risiko for en yderligere forværring af den græske stats økonomiske situation og de offentlige finansers bæredygtighed, eller endog den eventuelle insolvens for denne stat, hvor dens gældsinstrumenter, som muligvis ikke ville blive indløst, ikke længere ville kunne godtages af ECB og de nationale centralbanker som sikkerhed inden for rammerne af Eurosystemets lånetransaktioner, og følgelig en påvirkning af det finansielle systems stabilitet og af hele Eurosystemets funktion (jf. i denne retning dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
og
). De anfægtede foranstaltninger bidrog således til at bevare såvel de græske offentlige finanser som stabiliteten i det finansielle system i eurozonen og fremmede derved de enkelte finansielle institutioners soliditet (jf. i denne retning kendelse af 12.3.2020, EMB Consulting m.fl. mod ECB,
C-571/19 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2020:208
, præmis
, og dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
).
Hvad for det tredje angår spørgsmålet om, hvorvidt værdiforringelsen af de græske gældsinstrumenter, som sagsøgerne var indehavere af, og navnlig udelukkelsen af Eurosystemets deltagelse i omstruktureringen af den græske offentlige gæld, ikke udgjorde indgreb, som, henset til det forfulgte formål, indebar uforholdsmæssige og uantagelige indgreb i det centrale indhold af den beskyttede rettighed, skal der henvises til de følgende betragtninger, som er bekræftet i retspraksis.
For det første bærer en kreditor risikoen for debitors, herunder en statslig debitors, insolvens. En investors køb af statslige gældsinstrumenter er pr. definition en transaktion, der indebærer en vis finansiel risiko, da den er forbundet med usikkerhed med hensyn til udviklingen på kapitalmarkederne. Denne risiko er så meget større, når den stat, der udsteder gældsinstrumenter, står over for en yderst ustabil økonomisk situation, der medfører udsving i værdien af de nævnte gældsinstrumenter, eller endog en ikke ubetydelig risiko for denne stats, om end blot delvise, betalingsstandsning. Følgelig burde sagsøgerne vide, at erhvervelsen af græske gældsinstrumenter allerede før finanskrisens begyndelse i 2009 indebar en betydelig risiko for tab, eftersom den udstedende græske stats gældsætning var høj og dens underskud stort (jf. i denne retning dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
og
, af 24.1.2017, Nausicaa Anadyomène og Banque d’escompte mod ECB,
T-749/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:21
, præmis
, og af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
og
).
I den foreliggende sag bekræftes denne vurdering med hensyn til datoerne for udstedelsen af de omtvistede græske gældsinstrumenter, der ifølge sagsøgernes egne udsagn, for de flestes vedkommende fandt sted mellem januar 2009 og marts 2010. Disse indkøb fandt således hovedsageligt sted enten i den periode, hvor Den Hellenske Republik allerede befandt sig i en ekstrem underskudssituation (Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.7.2016, Mamatas m.fl. mod Grækenland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 101), og som gik forud for udløsningen af finanskrisen i oktober 2009, eller i en periode, hvor dens økonomiske situation var udsat for alvorlige forstyrrelser på det finansielle marked, forstærket af et betydeligt fald i raterne af dens gældsinstrumenter (dom af 24.1.2017, Nausicaa og Banque d’escompte mod ECB,
T-749/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:21
, præmis
). Det må derfor fastslås, at sagsøgerne – i det mindste for så vidt angår købene af værdipapirer udstedt fra 2010 og fremefter – foretog højrisikoinvesteringer, for hvilke det ikke kan udelukkes, at de var styret af et spekulativt formål og ikke opsparingsmål, i håb om at opnå et højt afkast. Ydermere kunne de forskellige opfattelser blandt euroområdets medlemsstater og de øvrige involverede organer, såsom Kommissionen, IMF og ECB, med hensyn til en omstrukturering af den græske offentlige gæld ikke være blevet overset af private investorer som sagsøgerne. Under sådanne ekstraordinære omstændigheder kunne en forudseende og påpasselig erhvervsdrivende ikke udelukke risikoen for en omstrukturering af den græske offentlige gæld for at undgå i det mindste delvis, betalingsstandsning fra Den Hellenske Republik (jf. i denne retning dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
og
, af 24.1.2017, Nausicaa Anadyomène og Banque d’escompte mod ECB,
T-749/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:21
, præmis
og
, og af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
-
).
Det er for det andet ubestridt, henset til omfanget af den finansielle krise, som den græske stat har befundet sig i siden 2010, at et nyt finansielt støtteprogram til fordel for denne stat, der var blevet udarbejdet, og som skulle gennemføres på multilateralt og mellemstatsligt niveau mellem medlemsstaterne i euroområdet, først og fremmest støttet af EFSF og dernæst af den europæiske stabilitetsmekanisme (herefter »ESM«), som indført i henhold til traktaten herom mellem Kongeriget Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Republikken Estland, Irland, Den Hellenske Republik, Kongeriget Spanien, Den Franske Republik, Den Italienske Republik, Republikken Cypern, Storhertugdømmet Luxembourg, Republikken Malta, Kongeriget Nederlandene, Republikken Østrig, Den Portugisiske Republik, Republikken Slovenien, Den Slovakiske Republik og Republikken Finland, indgået i Bruxelles den 2. februar 2012, og som trådte i kraft den 27. september 2012, samt deltagelsen fra IMF, var blevet en nødvendighed. Som sagsøgerne selv har anført, udgjorde omstruktureringen af den græske offentlige gæld, som påtænkt med de anfægtede foranstaltninger, ligesom udelukkelsen af Eurosystemets deltagelse i den nævnte omstrukturering i henhold til de indgåede bilaterale og multilaterale aftaler betingelser, der gik forud for gennemførelsen af denne finansielle støtte (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.7.2016, Mamatas m.fl. mod Grækenland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 116). Det fremgår således af Eurogruppens erklæring af 21. februar 2012, at omstruktureringen af den græske offentlige gæld i henhold til lov nr. 4050/2012 var den forudgående betingelse for, at de statslige og institutionelle kreditorer kunne yde supplerende finansiel støtte. Henset til de på dette tidspunkt foreliggende omstændigheder kunne en udelukkende frivillig PSI, uden CAC-klausuler, imidlertid med sikkerhed ikke garantere deltagelsen af en tilstrækkelig procentdel af private indehavere af græske gældsinstrumenter til at opnå den krævede grad af gældsnedsættelse og i sidste ende opnå en nedsættelse af den græske offentlige gæld med et beløb på ca. 107 mia. EUR (Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.7.2016, Mamatas m.fl. mod Grækenland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 104). Henset til den moralske risiko (moral hazard), som Kommissionen, ECB, Det Europæiske Råd og Rådet med rette har anført foreligger, var det endvidere heller ikke sikret, at en PSI uden CAC-klausuler ville have indebåret en tilstrækkelig høj deltagelse til, at medlemsstaterne i euroområdet kunne frigive lån på op til 130 mia. EUR indtil 2014 (jf. Eurogruppens erklæring af 21.2.2012). Problemet angående den moralske risiko kunne nemlig skabe et yderligere incitament for enhver investor eller indehaver af græske gældsinstrumenter til – med henblik på at bevare sin formue – at afvise et tilbud om frivillig ombytning af gældsinstrumenter eller endda til at købe flere værdipapirer i tilfælde af en nedsættelse af deres handelsværdi i håb om, at andre kreditorer eller fællesskabet i bred forstand ville påtage sig de negative konsekvenser af den risikobetonede investering. Var CAC-klausulerne ikke blevet indført, ville det derfor ikke blot have medført, at der blev anvendt en højere procentvis værdinedsættelse for så vidt angår de græske gældsinstrumenter, der tilhørte dem, der måtte være villige til at acceptere en nedsættelse af gælden, men det ville ligeledes have bidraget til at afholde et stort antal indehavere af sådanne gældsinstrumenter fra at deltage i gældsnedbringelsen, eller skabt et incitament for dem til at modarbejde gennemførelsen af formålet hermed. De anfægtede foranstaltninger var således nødvendige både for at sikre, at den planlagte omstrukturering af den græske offentlige gæld ville lykkedes, og for at gøre det muligt at yde en supplerende finansiel støtte med det formål på kort sigt at forhindre en betalingsstandsning fra den græske stat og på mellemlangt sigt at hjælpe den græske stat med at få den finansielle krise under kontrol og genoprette en økonomisk balance. Det følger heraf, at sagsøgerne ikke har godtgjort, at lov nr. 4050/2012 var åbenbart uegnet eller uforholdsmæssig med dette formål for øje, eller at en udelukkende frivillig PSI, uden CAC-klausuler, eller en mindre nedskrivningsprocentsats ville have udgjort lige så effektive, men mindre byrdefulde foranstaltninger med henblik på at nå de forfulgte mål af almen interesse (jf. i denne retning dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
).
Henset til ovenstående betragtninger skal sagsøgernes argument om, at de private indehavere af græske gældsinstrumenter kun havde råderet over en ubetydelig del af den græske offentlige gæld til en værdi af 2,262 mia. EUR, hvilket kun repræsenterede ca. 1,09% af de 206 mia. EUR, der var omfattet af tilbuddet om ombytning af gældsinstrumenter, hvorfor inkluderingen heraf var åbenbart uforholdsmæssig med henblik på at nå det forfulgte mål af almen interesse, forkastes. Selv hvis det antages, at sagsøgerne i denne henseende tager udgangspunkt i begrebet »private indehavere« i indskrænket forstand ved at begrænse det til at omfatte fysiske personer eller sparere, til forskel fra institutionelle eller professionelle indehavere eller juridiske personer (jf. det femte ulovlighedsanbringende) er det tilstrækkeligt at fastslå, at denne sondring er uden relevans (jf. præmis 156-166 nedenfor).
For det tredje førte den tvungne ombytning af græske gældsinstrumenter i medfør af lov nr. 4050/2012 og godkendelsen fra et flertal af indehaverne af sådanne gældsinstrumenter ganske vist til et meget betydeligt fald i deres nominelle værdi. Sagsøgerne, der ikke gav deres samtykke til den foreslåede ændring af de gældende vilkår for deres gældsinstrumenter, blev således pålagt de nye vilkår, som var indeholdt i nævnte lov, herunder en nedsættelse af den nominelle værdi af disse gældsinstrumenter. Den græske lovgiver kunne imidlertid lovligt indføre en afdragssats, der skulle anvendes horisontalt på grundlag af den nominelle værdi af de belånbare græske gældsinstrumenter, eftersom en anden beregning på grundlag af markedsværdien for hver af de enkelte gældsinstrumenter på en bestemt dato eller deres respektive forfaldstidspunkter ville have været umulig at foretage. Referencepunktet kan med henblik på at vurdere omfanget af det af sagsøgerne lidte tab således ikke være det beløb, som de havde regnet med på tidspunktet for deres græske gældsinstrumenters forfald. Selv om den nominelle værdi af et gældsinstrument afspejler fordringens værdi for dens indehaver på forfaldstidspunktet, repræsenterer den ikke den reelle markedsværdi for de græske gældsinstrumenter på det tidspunkt, hvor den græske stat vedtog lov nr. 4050/2012, dvs. den 23. februar 2012, når denne værdi allerede var påvirket af den græske stats svækkede betalingsdygtighed i 2010 og 2011, som indebar, at det var forudseeligt, at den græske stat på forfaldstidspunktet, ikke ville være i stand til at opfylde sine forpligtelser i henhold til de aftalevilkår, der indgik i disse gældsinstrumenter (jf. i denne retning dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
, og Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.7.2016, Mamatas m.fl. mod Grækenland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 112).
For det fjerde kan sagsøgerne ikke gøre gældende, at udelukkelsen af Eurosystemets deltagelse i omstruktureringen af den græske offentlige gæld var en unødvendig eller åbenbart uforholdsmæssig begrænsning. For det første havde den græske stats statslige og institutionelle kreditorer, som det bl.a. fremgår af Eurogruppens erklæring af 21. februar 2012, ligeledes gjort den supplerende finansielle støtte betinget af denne udelukkelse. For det andet indgik såvel vedtagelsen som gennemførelsen af ombytningsaftalen af 15. februar 2012, der skulle gøre det muligt for centralbankerne i Eurosystemet at undslippe PSI og anvendelsen af CAC-klausulerne, i rammer for Eurosystemets udøvelse af grundlæggende kompetencer og opgaver, da de tog sigte på at bevare centralbankernes handlefrihed og sikre kontinuiteten i Eurosystemets funktion. Denne sidstnævnte krævede navnlig, at de nævnte centralbanker fortsat kunne acceptere græske gældsinstrumenter som passende sikkerhed i Eurosystemets kreditoperationer som omhandlet i ESCB-statuttens artikel 18, stk. 1, andet led (jf. i denne retning dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
,
og
; jf. ligeledes præmis 102 ovenfor), hvilket ikke ville have været muligt i tilfælde af nedskrivning og dermed delvis betalingsstandsning fra den græske stat. Som anført ovenfor i præmis 109 kunne den ubetingede deltagelse af centralbankerne i Eurosystemet i omstruktureringen af den græske offentlige gæld mod PSI og CAC-klausuler ydermere være blevet anset for en intervention med en tilsvarende virkning som de nævnte centralbankers direkte køb af statslige instrumenter, der er forbudt i henhold til artikel 123 TEUF (jf. i denne retning dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
, og af 24.1.2017, Nausicaa Anadyomène og Banque d’escompte mod ECB,
T-749/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:21
, præmis
; jf. ligeledes i denne retning dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl.,
C-62/14
,
EU:C:2015:400
, præmis
og
, og af 11.12.2018, Weiss m.fl.,
C-493/17
,
EU:C:2018:1000
, præmis
og
).
Henset til samtlige ovenstående betragtninger kan sagsøgerne ikke med føje gøre gældende dels, at de græske gældsinstrumenter, der indehaves af de private kreditorer, ville have udgjort en ubetydelig del af den græske offentlige gæld, dels, at den foretagne nedskrivning i tilfælde af Eurosystemets deltagelse i omstruktureringen af den græske offentlige gæld ville have været betydeligt mindre, og at Eurosystemet ville have rådet over mindre indgribende midler til at undgå de negative virkninger af en pari passu-behandling.
Under hensyn til karakteren af den omhandlede ejendomsret, omfanget samt alvorsgraden og barskheden af den græske statsgældskrise, godkendelsen fra den græske stat og fra flertallet af indehaverne af græske gældsinstrumenter af en ombytning, som indebar en forringelse af værdien af disse gældsinstrumenter, og størrelsesordenen af de lidte tab udgjorde hverken værdiforringelsen af de omtvistede græske gældsinstrumenter i henhold til de anfægtede foranstaltninger eller udelukkelsen af Eurosystemets deltagelse i omstruktureringen af den græske offentlige gæld, henset til det forfulgte formål, et uforholdsmæssigt og uantageligt indgreb i det centrale indhold af sagsøgernes ejendomsrettigheder som sikret ved chartrets artikel 17, stk. 1. Da der ikke foreligger en tilsidesættelse af denne bestemmelse, kan det endelig ikke bebrejdes hverken Kommissionen eller ECB, at de ikke gjorde opmærksom på en sådan tilsidesættelse i bl.a. ECB’s udtalelse af 17. februar 2012 (jf. i denne retning dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
-
).
Følgelig skal det tredje ulovlighedsanbringende forkastes som ugrundet.
Det fjerde ulovlighedsanbringende om en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af sagsøgernes rettigheder i henhold til artikel 63, stk. 1, TEUF
[
udelades
]
Artikel 63, stk. 1, TEUF forbyder alle restriktioner for kapitalbevægelser mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande. Sådanne restriktioner omfatter bl.a. foranstaltninger, der træffes af en medlemsstat, som kan indebære, at investorer fra andre medlemsstater afholdes fra, begrænses eller hindres i at foretage investeringer i nævnte medlemsstat, eller omvendt, at investorer fra denne medlemsstat afholdes fra, begrænses eller hindres i at foretage investeringer i andre medlemsstater (jf. dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Kapitalens frie bevægelighed, som er fastslået i artikel 63, stk. 1, TEUF, udgør en af Unionens grundlæggende friheder, der skal respekteres af såvel medlemsstaterne som af EU-institutionerne og dermed også af ECB (jf. dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal konstateres, at uafhængigt af spørgsmålet, om gennemførelsen af lov nr. 4050/2012 kunne medføre en restriktion for kapitalbevægelserne som omhandlet i artikel 63, stk. 1, TEUF, ville en sådan restriktion, såfremt den var blevet godtgjort, være begrundet i tvingende almene hensyn. De frie kapitalbevægelser kan således begrænses af en national lovgivning på betingelse af, at denne lovgivning på grundlag af objektive hensyn, der er uafhængige af den pågældende kapitals oprindelse, er begrundet i tvingende almene hensyn og overholder proportionalitetsprincippet, hvilket kræver, at den er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det formål, der legitimt forfølges, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det (jf. dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Dette er tilfældet i den foreliggende sag for så vidt angår de anfægtede foranstaltninger og udelukkelsen af Eurosystemets deltagelse i omstruktureringen af den græske offentlige gæld. Som der er redegjort for i præmis 131 ovenfor, var de omstændigheder, der lå til grund for lov nr. 4050/2012, virkelig exceptionelle, eftersom en, i det mindste delvis, betalingsstandsning for den græske stats vedkommende udgjorde et troværdigt perspektiv på kort sigt, hvis der ikke blev gennemført en omstrukturering. Desuden tog de anfægtede foranstaltninger og den nævnte udelukkelse som anført i præmis 102 og 134 ovenfor sigte på at sikre banksystemets stabilitet i hele eurozonen, hvilket udgør et tvingende alment hensyn (jf. i denne retning dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
).
Desuden har sagsøgerne ikke godtgjort, at de anfægtede foranstaltninger og denne udelukkelse var uforholdsmæssige. Disse foranstaltninger gjorde det muligt at genoprette banksystemets stabilitet i hele eurozonen, og det er ikke blevet godtgjort, at de gik ud over, hvad der var nødvendigt for at genoprette denne stabilitet. Særligt ville private kreditorers deltagelse i ombytningen af de græske gældsinstrumenter på rent frivillig basis, således som sagsøgerne har argumenteret for, ikke have gjort det muligt at sikre en vellykket ombytning af gældsinstrumenter, men ville derimod skabe et kontraproduktivt incitament for ikke at deltage. I et sådant tilfælde ville det nemlig ikke have været garanteret, at et tilstrækkeligt antal af de nævnte kreditorer ville have accepteret en sådan frivillig ombytning, henset til den moralske risiko, som den indebar (jf. præmis 131 ovenfor). En vellykket ombytning af gældsinstrumenter var imidlertid en forudsætning for omstruktureringen af den græske offentlige gæld, der på sin side var nødvendig for at stabilisere euroområdets banksystem (jf. i denne retning dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, præmis
).
Følgelig er det med urette, at sagsøgerne har gjort gældende, at EU’s institutioner eller ECB har tilsidesat de frie kapitalbevægelser som omhandlet i artikel 63 TEUF.
Det fjerde anbringende skal derfor forkastes som ugrundet.
Det femte ulovlighedsanbringende om en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af retten til ligebehandling, der er fastsat i chartrets artikel 20
[
udelades
]
Rettens bemærkninger
–
Henvisning til retspraksis
Ligebehandlingsprincippet, der er et generelt princip i EU-retten, kræver, at ensartede situationer ikke behandles forskelligt, og forskellige situationer ikke behandles ens, medmindre forskelsbehandlingen er objektivt begrundet. En tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet på grund af en forskellig behandling forudsætter desuden, at de pågældende situationer er ensartet vurderet, henset til alle de omstændigheder, som kendetegner dem (jf. dom af 16.12.2020, Rådet mod Chrysostomides & Co. m.fl.,
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Det er i lyset af disse i retspraksis fastsatte principper, at dette anbringendes første og andet led skal undersøges.
–
Det første led om en ligebehandling trods den manglende sammenlignelighed mellem de private investorer og de institutionelle eller professionelle investorer
Hvad angår det første led er det med urette, at sagsøgerne har anført, at de private investorer, navnlig sparerne, som havde investeret i græske gældsinstrumenter, ikke med henblik på PSI befandt sig i en situation, der var sammenlignelig med situationen for institutionelle eller professionelle investorer eller indehavere, men som ifølge sagsøgernes ordvalg ikke henhørte under kategorien offentlige kreditorer.
For det første har sagsøgerne ikke bestridt, at ligesom visse institutionelle eller professionelle investorer, vil fysiske eller juridiske personer, som har en betydelig finansiel kapacitet, såsom selskabet QJ i den foreliggende sag, der var indehaver af græske gældsinstrumenter til en nominel værdi på i alt 22650000 EUR, kunne erhverve væsentlige mængder statslige gældsinstrumenter (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.7. 2016, Mamatas m.fl., mod Grækenland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, §§ 137 og 138). Dette viser i sig selv, at den finansielle kapacitet eller mængden af de erhvervede værdipapirer ikke i alle tilfælde er relevante differentieringskriterier med henblik på at sondre mellem private investorer og institutionelle eller professionelle investorer. Det samme gælder kriteriet om ekspertise og viden på det finansielle område, som kan variere i hver af de to investeringsgrupper, som sagsøgerne har henvist til, således at de alle kan søge bistand fra eksperter på området. Endvidere er anbringendet om, at de fleste private investorers beslutninger om at investere i statslige gældsinstrumenter, i modsætning til beslutninger truffet af institutionelle eller professionelle investorer, primært styres af viljen til at investere i opsparinger, eftersom et stort antal privatpersoner i lighed med sagsøgerne under den græske finansielle krise blev foranlediget til at investere store beløb i græske gældsinstrumenter på trods af den høje risiko, der var forbundet med denne investering, ikke godtgjort (jf. bl.a. de faktiske omstændigheder i dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, og af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB,
T-107/17
,
EU:T:2019:353
, stadfæstet ved kendelse af 12.3.2020, EMB Consulting m.fl. mod ECB,
C-571/19 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2020:208
).
For det andet er denne vurdering, således som det allerede er anført i præmis 130 ovenfor, i den foreliggende sag bekræftet under hensyntagen til udstedelses- og købsdatoerne for størstedelen af de omtvistede græske gældsinstrumenter, som ifølge sagsøgernes egne udsagn lå mellem januar 2009 og marts 2010, dvs. i perioder, hvor den græske stat allerede befandt sig i en situationen med et uforholdsmæssigt stort underskud eller var udsat for store forstyrrelser på det finansielle marked, som blev forstærket af et betydeligt fald i raterne af dens gældsinstrumenter. Det må derfor fastslås, at sagsøgerne i det mindste for så vidt angår køb af værdipapirer udstedt fra 2010 og fremefter foretog højrisikoinvesteringer, hvoraf det ikke kan udelukkes, at de var styret af et spekulativt formål frem for opsparingsformål i håbet om at opnå et højt afkast. Sagsøgernes beslutninger om investering i græske gældsinstrumenter var i denne forbindelse sammenlignelige med beslutninger truffet af andre institutionelle eller professionelle investorer, der forfulgte samme formål (jf. i denne retning dom af 24.1.2017, Nausicaa Anadyomène og Banque d’escompte mod ECB,
T-749/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:21
, præmis
og
).
For det tredje var den ovennævnte primære motivation bag de omhandlede investeringsbeslutninger, et både relevant og tilstrækkeligt kriterium til differentiering eller sammenligning med henblik på anvendelsen af ligebehandlingsprincippet i forhold til de private kreditorer, der var underlagt PSI, herunder sagsøgerne, og nærmere bestemt med henblik på sammenligningen af de nævnte investorers respektive situationer, ud over den omstændighed, at de alle var indehavere af græske gældsinstrumenter. Dette er derimod ikke tilfældet for eventuelle accessoriske eller supplerende årsager til denne primære motivation, som ligeledes kunne påvirke de nævnte investorers beslutning om at købe græske gældsinstrumenter. Såvel teoretisk som i praksis er det således hverken muligt klart at sondre mellem de investorer, der har handlet rent privat som sparere, og de investorer, der har handlet inden for rammerne af en institutionel eller erhvervsmæssig aktivitet, måske endda i spekulativt øjemed, eller at sondre mellem fysiske eller juridiske personer, der kan tilhøre en af disse to grupper af investorer. En sådan sondring er ikke blot kunstig, men kræver også en detaljeret efterprøvelse af de egentlige motiver, som nødvendigvis er subjektive, og som har styret de omhandlede investeringsbeslutninger, hvilket risikerer at gøre en investors inkludering i den ene eller den anden kategori meget usikker (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.7.2016, Mamatas m.fl. mod Grækenland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 137).
Det ville således have været meget vanskeligt og tidskrævende at foretage en klar sondring med henblik på PSI mellem de private investorer, der kunne være fysiske eller juridiske personer, på den ene side og institutionelle eller professionelle investorer, på den anden side eller at identificere de investorer, der udelukkende er »sparere« blandt den første kategori af investorer. Med henblik på at fastlægge den præcise fordeling af den græske offentlige gæld blandt disse investorer var det desuden nødvendigt at forbyde eller »indefryse« udvekslingen af værdipapirer fra et givent tidspunkt inden vedtagelsen af lov nr. 4050/2012 for at skabe grundlaget for en ikke-diskriminerende fritagelse for PSI for visse investorer, som opfyldte visse objektive, men vanskeligt fastlagte, kriterier. Den blotte meddelelse om en sådan fremgangsmåde inden denne dato kunne imidlertid have resulteret i en massiv overførsel af værdipapirer til de fritagne kategorier af indehavere af værdipapirer, hvilket ville have bragt selve udfaldet af den planlagte omstrukturering af den græske offentlige gæld i henhold til PSI i fare (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.7.2016, Mamatas m.fl. mod Grækenland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, §§ 137 og 138).
Denne vurdering modsiges ikke af GLK’s informationsnotat af 24. februar 2012, som havde identificeret græske gældsinstrumenter erhvervet af fysiske personer på det primære og det sekundære marked for værdipapirer til en samlet værdi af henholdsvis 1,3 mia. EUR og 962 mio. EUR, uden dog at præcisere de relevante retlige og faktiske kriterier, der lå til grund for disse konstateringer. Den kan heller ikke drages i tvivl af sagsøgernes vage og tvetydige argument, der formentlig hidrører fra en konstatering fra Menneskerettighedsdomstolen, der har til formål at sammenfatte sagsøgernes argumenter i denne anden sag (Menneskerettighedsdomstolen, 21.7.2016, Mamatas m.fl. mod Grækenland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 76), hvorefter fysiske personer kun havde ejet 1,09% af den græske offentlige gæld.
Selv om det for det fjerde forudsættes, at visse institutionelle eller professionelle investorer, der almindeligvis er juridiske personer, på grund af deres stilling som kreditorer og deres finansielle kapacitet generelt er bedre egnede end private investorer eller sparere til at forhandle med den stat, der udsteder gældsinstrumenterne, og til at påvirke statens beslutninger for så vidt angår håndteringen af den offentlige gæld, er det umuligt at etablere en klar og håndterbar skillelinje mellem disse institutionelle eller professionelle investorer på den ene side og dem, der besidder en størrelse og en økonomisk evne der er klart underlegen eller de fysiske personer, som udøver en selvstændig eller erhvervsmæssig aktivitet, på den anden side. Uden at dette berører deres status som juridisk eller fysisk person, er det desuden ikke godtgjort, at de »små« private investorer eller sparere ikke havde mulighed for at organisere sig og påvirke den beslutningsproces, der førte til vedtagelsen af lov nr. 4050/2012, eller i det mindste udfaldet af proceduren for tilbuddet om ombytning af værdipapirer ved at forsøge at nå et blokerende mindretal for at forhindre aktiveringen af CAC-klausuler, f.eks. ved at gøre brug af organisationer til beskyttelse af forbrugere, små investorer eller sparere.
De differentieringselementer, som sagsøgerne har fremført med henblik på at godtgøre, at de private investorer og de institutionelle og professionelle investorer ikke, i deres egenskab af indehavere af græske gældsinstrumenter, befandt sig i sammenlignelige situationer, er derfor hverken underbyggede eller relevante i forhold til formålet med de anfægtede foranstaltninger, nemlig om at sikre omstruktureringen af den græske offentlige gæld med henblik på at gøre den holdbar. I denne sammenhæng udgør et eventuelt motiv om opsparing eller et andet sekundært økonomisk motiv, der har ført en privat kreditor, der er underlagt PSI, til at investere i græske gældsinstrumenter, ikke et relevant differentierende element i forhold til dette formål (jf. i denne retning dom af 16.12.2020, Rådet m.fl. mod K. Chrysostomides Co. m.fl.,
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P og C-604/18 P
,
EU:C:2020:1028
, præmis
, og Menneskerettighedsdomstolen, 21.7.2016, Mamatas m.fl. mod Grækenland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, §§ 134 og 137). I lyset af det nævnte formål befandt disse personer sig derimod på forhånd i enten identiske eller sammenlignelige situationer, eftersom de havde erhvervet græske gældsinstrumenter udelukkende med private økonomiske interesser for øje, eller endog med et spekulativt formål eller vinding for øje, og idet de havde accepteret risikoen for tab, der var forbundet hermed, samtidig med at de var bevidste om den finansielle krisesituation, som Den Hellenske Republik befandt sig i på daværende tidspunkt.
Selv hvis det antages, at den differentiering, som sagsøgerne har påberåbt sig, er relevant i forhold til ligebehandlingsprincippet, ville det i øvrigt ikke have været muligt at sondre mellem de angivelige »småsparere« og »store investorer« ved bl.a. at fastsætte en tærskel for investering på 100000 EUR, under hvilken tærskel gældsinstrumenterne ville kunne fritages for PSI. I lighed med det i præmis 160 ovenfor anførte, og som Menneskerettighedsdomstolen har fastslået (Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.7.2016, Mamatas m.fl. mod Grækenland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, §§ 137 og 138), ville den blotte meddelelse om indførelsen af en sådan fritagelse have medført en massiv overførsel af sådanne værdipapirer til de fritagne kategorier af indehavere af værdipapirer, hvilket kunne have bragt PSI’s succes i fare i sin helhed. Sagsøgerne har desuden ikke godtgjort, at det efter vedtagelsen af lov nr. 4050/2012 ville have været muligt at indføre en sådan sondring ved lov, idet denne lov allerede klart fastsatte kriterierne for PSI og aktiveringen af CAC-klausulerne for samtlige belånbare græske gældsinstrumenter uden dog at fastsætte mulige fritagelser.
Sagsøgernes sondring mellem de private investorer og de institutionelle eller professionelle investorer er ikke umiddelbart understøttet af bestemmelserne i direktiv 2004/39. Selv om det nævnte direktiv tilsigtede at beskytte »detailkunderne« i deres egenskab af investorer i »værdipapirer«, såsom obligationer eller omsættelige gældsinstrumenter, var denne beskyttelse kun præventiv og vedrørte kun den måde hvorpå »investeringsselskaberne«, herunder forretningsbankerne, udbød, solgte og forvaltede disse værdier (jf. navnlig 44. betragtning til direktivet og dettes artikel 19 vedrørende krav om gennemsigtighed i transaktioner og adfærdsregler for levering af investeringstjenesteydelser til kunder). For så vidt som dette direktiv fastsatte en specifik underretningspligt for investeringsselskaber over for deres kunder vedrørende bl.a. kvaliteten af de udbudte tjenesteydelser og de foreslåede finansielle instrumenter, herunder relevante oplysninger »om de risici, der er forbundet med investering i de pågældende instrumenter eller i forbindelse med særlige investeringsstrategier« (artikel 19, stk. 3, andet led), vedrørte denne forpligtelse på samme måde hverken konsekvenserne af, at sådanne risici realiseres, eller så meget desto mindre spørgsmålet om, hvorvidt »detailkunderne« skulle behandles på lige fod med de »professionelle kunder«, herunder kreditinstitutterne, i forbindelse med omstruktureringen af en statsgæld.
Da sagsøgerne således ikke i tilstrækkelig grad har godtgjort, at de befandt sig i en anden situation end andre private indehavere af græske gældsinstrumenter, herunder de institutionelle eller professionelle investorer, må det første led om en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet forkastes, uden at det er nødvendigt at tage stilling til, om der foreligger en eventuel objektiv begrundelse for den omhandlede ligebehandling.
–
Det andet led vedrørende en ulige behandling som følge af udelukkelsen af offentlige kreditorer, navnlig Eurosystemet, fra at deltage i omstruktureringen af den græske offentlige gæld
Hvad angår det andet led, der navnlig vedrører en angivelig ulige behandling af situationen for de private investorer, herunder sagsøgerne, på den ene side, og situationen for de offentlige kreditorer, herunder centralbankerne i Eurosystemet, på den anden side, skal det bemærkes, at Retten i sin faste praksis har forkastet klagepunkter (dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
-
, og af 24.1.2017, Nausicaa Anadyomène og Banque d’escompte mod ECB,
T-749/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:21
, præmis
-
), svarende til dem, som sagsøgerne uden held har forsøgt at gøre gældende.
I den foreliggende sag tager sagsøgerne for det første udgangspunkt i en urigtig forudsætning ved at gøre gældende, at de privatpersoner, der har købt græske gældsinstrumenter, som sparere eller »private kreditorer« i forhold til Den Hellenske Republik, på den ene side og ECB og de nationale centralbanker i Eurosystemet på den anden, henset til de relevante principper og formål, som de hævdede overtrædelser var baseret på, befandt sig i ensartede, endog ens, situationer med hensyn til anvendelsen af det almindelige princip om ligebehandling. Denne argumentation forbigår navnlig den omstændighed, at ECB og de pågældende nationale centralbanker med opkøbet af de græske gældsinstrumenter, bl.a. på grundlag af afgørelse 2010/281, handlede under udøvelsen af deres grundlæggende opgaver i henhold til artikel 127, stk. 1 og 2, TEUF og navnlig ESBC-statuttens artikel 18, stk. 1, første led, med det formål at fastholde prisstabilitet og føre en korrekt pengepolitik samt inden for de rammer, der var opstillet i den pågældende afgørelses bestemmelser (jf. femte betragtning til afgørelsen) (jf. i denne retning dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
, og af 24.1.2017, Nausicaa Anadyomène og Banque d’escompte mod ECB,
T-749/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:21
, præmis
).
Programmet til køb af statslige gældsinstrumenter, herunder græske, som blev indført ved afgørelse 2010/281, havde udtrykkeligt artikel 127, stk. 2, første led, TEUF og navnlig ESCB-statuttens artikel 18, stk. 1, som retsgrundlag, og skulle i den finansielle krise, som den græske stat befandt sig i, ses i lyset af »de aktuelle ekstraordinære forhold på de finansielle markeder, kendetegnet ved alvorlige spændinger i visse markedssegmenter, som [var] hæmmende for den pengepolitiske transmissionsmekanisme og dermed den effektive gennemførelse af pengepolitikken, der sigter mod prisstabilitet på mellemlang sigt«. Ifølge denne afgørelse var det således hensigten, at dette program skulle udgøre »et element i Eurosystemets fælles pengepolitik« for »at rette op på de dårligt fungerende værdipapirmarkeder og genskabe en hensigtsmæssig pengepolitisk transmissionsmekanisme« (anden til fjerde betragtning til den nævnte afgørelse). Disse motiver som sådan er ikke bestridt af sagsøgerne, der kun baserer de pågældende situationers ensartethed på den omstændighed, at både de private investorer og centralbankerne i Eurosystemet, som har købt græske gældsinstrumenter, er den græske stats kreditorer og har de samme rettigheder (jf. i denne retning dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
, og af 24.1.2017, Nausicaa Anadyomène og Banque d’escompte mod ECB,
T-749/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:21
, præmis
).
Programmet om køb af værdipapirer, og følgelig Eurosystemets centralbankers køb af statslige gældsinstrumenter, herunder græske, var således en del af ESCB’s grundlæggende opgaver som omhandlet i artikel 127, stk. 1 og 2, TEUF, sammenholdt med artikel 282, stk. 1, TEUF. Mere konkret hvilede disse foranstaltninger på den bemyndigelse, der er fastsat i ESBC-statuttens artikel 18, stk. 1, første led, hvoraf det fremgår, at »[f]or at opfylde ESCB’s mål og udføre sine opgaver kan ECB og de nationale centralbanker« bl.a. »deltage i de finansielle markeder […] ved at købe og sælge fordringer og pengemarkedsinstrumenter (til omgående levering og på termin), […] fordringer og instrumenter, i euro eller andre valutaer […]«. I øvrigt fremgår det af den sidstnævnte bestemmelse, at de nævnte centralbankers køb af statslige gældsinstrumenter på det sekundære marked alene har til formål at opfylde ESCB’s mål og udføre ESCB’s opgaver, hvilket udelukker alle andre grunde, der ikke vedrører dette formål, navnlig ønsket om at opnå høje afkast af investeringerne og af spekulative transaktioner (dom af 24.1.2017, Nausicaa Anadyomène og Banque d’escompte mod ECB,
T-749/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:21
, præmis
; jf. ligeledes i denne retning dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
).
Følgelig skal det fastslås, at sagsøgerne i egenskab af private investorer eller sparere, der har handlet for egen regning og i en rent privat interesse i at opnå et maksimalt afkast af deres investeringer, var i en anden situation end centralbankerne i Eurosystemet. Selv om de nævnte centralbanker i henhold til gældende privatret ligesom de private investorer fik status som kreditor for den udstedende stat, som debitor, da de købte statslige gældsinstrumenter, kan denne ene ting, de har tilfælles, ikke begrunde, at disse centralbanker og de nævnte investorer anses for at være i lignende, eller endog ens, situationer. Denne rent privatretlige tilgang tager nemlig ikke hensyn til hverken den retlige ramme for centralbankernes køb af de pågældende instrumenter eller til formålene vedrørende den almene interesse, som de i henhold til de gældende primærretlige bestemmelser skulle forfølge i denne sammenhæng, og hvis principper og mål der skal tages hensyn til ved vurderingen af de pågældende situationers ensartethed i lyset af princippet om ligebehandling (jf. i denne retning dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
, og af 24.1.2017, Nausicaa Anadyomène og Banque d’escompte mod ECB,
T-749/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:21
, præmis
).
Det skal således fastslås, at sagsøgerne som private investorer, der har købt græske gældsinstrumenter udelukkende med private økonomiske interesser for øje, uanset hvilket motiv der nærmere bestemt ligger til grund for deres investeringsbeslutninger, var i en anden situation end centralbankerne i Eurosystemet, hvis investeringsbeslutning udelukkende var baseret på formål vedrørende den almene interesse som omhandlet i artikel 127, stk. 1 og 2, TEUF, sammenholdt med artikel 282, stk. 1, TEUF, samt ESCB-statuttens artikel 18, stk. 1, første led. Da de pågældende situationer ikke er ensartede, kan vedtagelsen og gennemførelsen af ombytningsaftalen af 15. februar 2012 ikke udgøre en tilsidesættelse af princippet om ligebehandling (jf. i denne retning dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
).
For det andet har sagsøgerne i det foreliggende tilfælde ikke fremført noget yderligere eller nyt argument, der kan foranledige Retten til at ændre denne praksis. Modsat det af sagsøgerne anførte fremgår det klart af de foregående betragtninger, at gennemførelsen af såvel programmet om køb af værdipapirer som ombytningsaftalen af 15. februar 2012 udgjorde pengepolitiske foranstaltninger som omhandlet i artikel 127, stk. 1 og 2, TEUF og artikel 282, stk. 1, TEUF samt i ESCB-statuttens artikel 18, stk. 1, første og andet led.
Denne vurdering bekræftes af Domstolens praksis, hvorefter der med henblik på at fastslå, om en foranstaltning henhører under den monetære politik, hovedsagelig skal tages hensyn til denne foranstaltnings formål, men også de midler, som foranstaltningen anvender for at opnå disse mål. Når et specifikt program til opkøb af værdipapirer for det første er bestemt til at opnå målet om at sikre den monetære politiks enhed, bidrager det således til at virkeliggøre målene med denne politik, for så vidt som denne i medfør af artikel 119, stk. 2, TEUF skal være »fælles«. For så vidt som et sådant program for det andet tilsigter at sikre en hensigtsmæssig pengepolitisk transmission, er dette formål både at sikre nævnte politiks enhed og samtidig bidrage til denne politiks hovedmål, som er at fastholde prisstabilitet. Eurosystemets evne til at påvirke prisudviklingen ved sine afgørelser vedrørende den monetære politik afhænger nemlig i vidt omfang af transmissionen af de impulser, som det udsender på pengemarkedet i forskellige økonomiske sektorer, hvorfor en forringet funktion af den pengepolitiske transmissionsmekanisme kan medføre, at Eurosystemets afgørelser mister deres virkning i en del af euroområdet, og således kan bringe den monetære politiks enhed i fare. Eftersom en forringet funktion af transmissionsmekanismen endvidere ændrer effektiviteten af de foranstaltninger, som Eurosystemet vedtager, berøres Eurosystemets evne til at sikre prisstabiliteten nødvendigvis heraf. Heraf følger, at foranstaltninger, der har til formål at sikre denne transmissionsmekanisme, kan knyttes til det hovedmål, der er defineret i artikel 127, stk. 1, TEUF. Den omstændighed, at et sådant program til opkøb af værdipapirer eventuelt også kan bidrage til stabiliteten i euroområdet, som henhører under den økonomiske politik, kan ikke anfægte denne analyse, idet en foranstaltning på området for den monetære politik ikke kan sidestilles med en foranstaltning på området for den økonomiske politik, blot fordi den vil kunne have indirekte virkninger for euroens stabilitet (jf. i denne retning dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl.,
C-62/14
,
EU:C:2015:400
, præmis
-
og den deri nævnte retspraksis, og af 11.12.2018, Weiss m.fl.,
C-493/17
,
EU:C:2018:1000
, præmis
og
).
Hvad angår de midler, der påtænkes anvendt med henblik på at nå Eurosystemets mål og fuldføre dets opgaver samt opnå de mål, der er omfattet af et sådant opkøbsprogram, har Domstolen nærmere bestemt præciseret, at iværksættelsen af et sådant program indebærer monetære transaktioner på de sekundære statsobligationsmarkeder som omhandlet i ESCB-statuttens artikel 18, stk. 1 (jf. i denne retning dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl.,
C-62/14
,
EU:C:2015:400
, præmis
og
, og af 11.12.2018, Weiss m.fl.,
C-493/17
,
EU:C:2018:1000
, præmis
). Den har bl.a. konkluderet, at henset til målene med et sådant program til opkøb af værdipapirer og til de midler, der er fastsat for at nå disse mål, henhørte et sådant program under området for den monetære politik og forkastede argumentet vedrørende den omstændighed, at iværksættelsen af et sådant program til opkøb af værdipapirer er underlagt et krav om fuldstændig overholdelse af makroøkonomiske tilpasningsprogrammer under EFSF eller ESM, og at de i givet fald indirekte kan styrke incitamentet til at overholde disse programmer, hvis gennemførelse forfølger mål på området for den økonomiske politik. Ifølge Domstolen kan sådanne indirekte virkninger ikke medføre, at et sådant program skal sidestilles med en foranstaltning på området for den økonomiske politik, for så vidt som det fremgår af artikel 119, stk. 2, TEUF, artikel 127, stk. 1, TEUF og artikel 282, stk. 2, TEUF, at Eurosystemet, uden at målsætningen om prisstabilitet berøres heraf, støtter de generelle økonomiske politikker i Unionen (jf. i denne retning dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl.,
C-62/14
,
EU:C:2015:400
, præmis
-
).
Domstolen har heraf konkluderet, at den omstændighed, at opkøb af statsobligationer på de sekundære markeder på betingelse af overholdelse af et makroøkonomisk tilpasningsprogram har kunnet anses for at henhøre under den økonomiske politik, når opkøbene foretages af ESM, ikke på denne baggrund indebærer, at det samme skal være tilfældet, når dette instrument anvendes af Eurosystemet inden for rammerne af et program til opkøb af værdipapirer. Forskellen mellem de mål, der forfølges af ESM og Eurosystemet, er således i denne forbindelse afgørende. Mens et sådant program kun kan iværksættes i det omfang, det er nødvendigt for at fastholde prisstabiliteten, tilsigter ESM’s intervention for sit vedkommende at sikre stabiliteten i euroområdet, og sidstnævnte formål henhører ikke under den monetære politik (jf. i denne retning dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl.,
C-62/14
,
EU:C:2015:400
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Det fremgår af ovenstående betragtninger, at selv om omstruktureringen af den græske offentlige gæld først og fremmest henhører under den økonomiske politik og dermed under medlemsstaternes kompetence, hvilket i det foreliggende tilfælde svarer til den græske lovgivers vedtagelse af lov nr. 4050/2012, forholder det sig ikke desto mindre således, at alle de ledsagende foranstaltninger, som Eurosystemet har vedtaget i henhold til artikel 127, stk. 1 og 2, TEUF, artikel 282, stk. 1, TEUF og ESCB-statuttens artikel 18, stk. 1, første og andet led, er en del af den monetære politik. Dette gælder så meget desto mere, når en sådan omstrukturering kan have betydelige konsekvenser for forfølgelsen af hovedformålet med den monetære politik, nemlig fastholdelse af prisstabilitet og betalingssystemernes smidige funktion. Derimod indebærer den blotte omstændighed, at disse ledsagende foranstaltninger skulle støtte økonomisk-politiske foranstaltninger i streng forstand, dvs. en genoprettelse af Den Hellenske Republiks økonomiske situation, ikke, at de kan sidestilles med sidstnævnte. Dette vedrører ikke blot Eurosystemets centralbankers opkøb af græske gældsinstrumenter på det sekundære obligationsmarked i henhold til et program til opkøb af værdipapirer som omhandlet i ESCB-statuttens artikel 18, stk. 1, første led (jf. afgørelse 2010/281, der er nævnt i præmis 7 ovenfor), men ligeledes alle andre foranstaltninger, der er forbundet med forvaltningen af sådanne værdipapirer, herunder salg eller byttehandel som actus contrarius, bl.a. i forbindelse med ombytningsaftalen af 15. februar 2012.
Vedtagelsen og gennemførelsen af denne ombytningsaftale, der havde til formål at gøre det muligt for centralbankerne i Eurosystemet at undgå PSI og anvendelsen af CAC-klausulerne, foregik inden for rammerne for udøvelsen af Eurosystemets grundlæggende kompetencer og opgaver, da de rent faktisk tog sigte på at bevare de nævnte centralbankers handlefrihed og sikre kontinuiteten i Eurosystemets funktion. Dette sidstnævnte formål forudsatte bl.a., at disse centralbanker fortsat kunne acceptere græske gældsinstrumenter som passende sikkerhed i Eurosystemets kreditoperationer som omhandlet i ESCB-statuttens artikel 18, stk. 1, andet led (jf. i denne retning dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
), hvilket ikke ville have været muligt i tilfælde af en lavrating af de nævnte værdipapirer, og endnu mindre i tilfælde af nedskrivning, dvs. ved delvis betalingsstandsning (jf. ECB’s retningslinje 2011/817/EU af 20.9.2011 om Eurosystemets pengepolitiske instrumenter og procedurer (ECB/2011/14) (
EUT 2011, L 331, s. 1
) og bilag I til denne retningslinje, der har overskriften »Dokumentationsgrundlag for Eurosystemets pengepolitiske instrumenter og procedurer«, punkt 6.3.1 og 6.3.2, der fastsatte kriterierne for såvel mindstekravet for kreditstandarder eller mindsteværdien for kreditkvalitet som høje kreditstandarder for belånbare aktiver). I denne henseende skal det bemærkes, at ECB ved afgørelse 2010/268/EU af 6. maj 2010 om midlertidige foranstaltninger vedrørende belånbarheden af omsættelige gældsinstrumenter, som er udstedt eller garanteret af den græske stat (ECB/2010/3) (
EUT 2010, L 117, s. 102
), som reaktion på den finansielle krise i Den Hellenske Republik, endda var blevet foranlediget til midlertidigt at suspendere »Eurosystemets mindstekrav til grænseværdier for kreditkvalitet, der er angivet i reglerne om omsættelige aktiver i Eurosystemets rammer for kreditvurdering i dokumentationsgrundlagets [punkt] 6.3.2« (den nævnte afgørelses artikel 1, stk. 1), med henblik på at gøre det muligt for Eurosystemet fortsat at kunne acceptere græske gældsinstrumenter som »godkendt sikkerhed med henblik på Eurosystemets pengepolitiske operationer, uanset deres eksterne kreditvurdering« (denne afgørelses artikel 2) (jf. i denne retning dom af 7.10.2015, Accorinti m.fl. mod ECB,
T-79/13
,
EU:T:2015:756
, præmis
og
).
Følgelig skal sagsøgernes argumenter om kvalificeringen af Eurosystemets udelukkelse fra omstruktureringen af den græske offentlige gæld som en økonomisk politisk foranstaltning forkastes som ugrundede. Det samme gør sig gældende for så vidt angår de argumenter, der vedrører ECB’s bemærkninger til Bundesverfassungsgericht (forbundsdomstol i forfatningsretlige sager) og en tilsidesættelse af artikel 123, stk. 1, TEUF, som allerede er blevet forkastet i forbindelse med behandlingen af det andet ulovlighedsanbringende (jf. præmis 109 og 110 ovenfor).
For det tredje skal det, for så vidt som sagsøgerne har påberåbt sig en ulige behandling i forhold til EIB og Kommissionen, eller sågar Unionen, bemærkes, at de græske gældsinstrumenter, der indehaves af disse institutionelle kreditorer, ligeledes er blevet udelukket fra PSI og fra anvendelsen af CAC-klausulerne (jf. præmis 29 ovenfor), uden dog at have været genstand for ombytningssaftalen af 15. februar 2015.
Hvad angår EIB’s status som indehaver af statslige gældsinstrumenter fremgår det imidlertid af den opgave af almen interesse, som dette organ er pålagt i henhold til artikel 309 TEUF, sammenholdt med artikel 18, stk. 1, artikel 21, stk. 1-3, og artikel 26, stk. 2, i protokol nr. 5 om vedtægterne for EIB, at denne ligeledes befandt sig i en situation, der adskilte sig fra situationen for private indehavere af græske gældsinstrumenter.
Artikel 309 TEUF bestemmer således, at EIB »har til opgave ved anvendelse dels af midler lånt på kapitalmarkedet, dels af egne midler, i Unionens interesse at bidrage til en afbalanceret og gnidningsløs udvikling af det fælles marked«, og »[i] dette øjemed letter den, ved ydelse af lån og garantier og uden sigte på fortjeneste finansieringen af nedennævnte projekter inden for alle erhvervssektorer«. Tilsvarende bemyndiger artikel 21, stk. 1-3, i protokol nr. 5 EIB til bl.a. at foretage kapitalanbringelser på pengemarkederne, købe eller sælge værdipapirer og udføre enhver anden finansiel transaktion i forbindelse med opfyldelsen af dens formål (stk. 1), ved at forpligte EIB til at handle »i forståelse med vedkommende medlemsstats kompetente myndigheder eller nationale centralbank«. Endelig fastsætter nævnte protokols artikel 26, stk. 2, at »[EIB’s] formue skal være undtaget fra enhver form for rekvisition eller ekspropriation«. En obligatorisk deltagelse fra EIB i omstruktureringen af den græske offentlige gæld, der svarede til et indgreb i ejendomsretten (jf. præmis 121-126 ovenfor) og dermed en form for »ekspropriation« ville have været i strid med forbuddet i artikel 26, stk. 2, i protokol nr. 5, der har til formål at sikre EIB’s opgaver af almen interesse i henhold til artikel 309 TEUF.
Henset til, at EIB befandt sig i en faktisk og retlig situation, der adskilte sig fra de private investorers, kan dens udelukkelse fra omstruktureringen af den græske offentlige gæld derfor ikke begrunde en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af sagsøgernes ret til ligebehandling.
Hvad angår stillingen som Unionens kreditor bemærkes, at denne bl.a. repræsenteres af Kommissionen i dennes egenskab af budgetmyndighed som omhandlet i artikel 317 TEUF og nærmere bestemt i forbindelse med gennemførelsen af »finansielle transaktioner« som omhandlet i artikel 321, andet afsnit, TEUF, og de finansielle regler som omhandlet i artikel 322, stk. 1, litra a), TEUF, sammenholdt med Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 af 25. juni 2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (
EFT 2002, L 298, s. 1
), som ophævet ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 af 25. oktober 2012 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget (
EUT 2012, L 298, s. 1
), der bl.a. fastsætter, at oplysninger om garantier stillet af Fællesskabet eller Unionen i forbindelse med lånoptagelses- og långivningstransaktioner indføres i Fællesskabets eller Unionens budget (artikel 4, stk. 3, i finansforordning nr. 1605/2002, artikel 7, stk. 2, i finansforordning nr. 966/2012). Som Kommissionen har gjort gældende i retsmødet, følger det desuden af artikel 1, tredje punktum, i protokol nr. 7 om Unionens privilegier og immuniteter, at »Unionens ejendom og aktiver […] ikke uden bemyndigelse fra Domstolen [kan] gøres til genstand for tvangsforanstaltninger, hvad enten disse er af administrativ eller judiciel art«.
Det skal derfor konstateres, at de græske gældsinstrumenter, som Unionen var i besiddelse af, ikke alene indgik i Unionens budget og delvist blev forvaltet af Kommissionen som budgetmyndighed, delvist af EIB i Unionens almene interesse, men ligeledes nød en særlig beskyttelse mod ekspropriation fra medlemsstaternes side. Det er for det første i denne interesse, at Kommissionen rådede over en første værdipapirportefølje med en nominel værdi på 46 mio. EUR for Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab (EKSF) under afvikling, og en anden værdipapirportefølje med en nominel værdi på 5 mio. EUR, der indehaves af den fælles sygeforsikringsordning for De Europæiske Fællesskabers institutioner (RCAM). For det andet forvaltede EIB tre porteføljer af græske gældsinstrumenter med en nominel værdi på i alt 55,7 mio. EUR, hvoraf 40,7 mio. EUR var ejet af garantifonden for aktioner i forhold til tredjeland, der blev oprettet ved Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 480/2009 af 25. maj 2009 (
EUT 2009, L 145, s. 10
), 10 mio. EUR, der indehaves af finansieringsfaciliteten for risikodeling og 5 mio. EUR, der indehaves af lå lånegarantiinstrumentet for transeuropæiske transportnetværksprojekter (TEN).
Det følger heraf, at sagsøgerne ikke med føje kan gøre gældende, at de private indehavere, der alene havde investeret i græske gældsinstrumenter i henhold til deres private formueinteresser, befandt sig i en situation, der kunne sammenlignes med situationen for Unionen, som indehaver af græske gældsinstrumenter alene med henblik på forvaltning og bevarelse af dens budget og gennemførelse af dens politikker og opgaver i almenhedens interesse.
Klagepunktet om en ulige behandling af private investorer i forhold til Unionen skal derfor ligeledes forkastes.
Hvad for det fjerde angår den hævdede diskriminerende karakter af nedskrivningen og de ensartede eller lige kriterier, der regulerer de nye gældsinstrumenter, som den græske stat udbyder, uden at tage hensyn til de forskellige karakteristika ved de værdipapirer, der ombyttes i henhold til PSI, navnlig med hensyn til restløbetid, kuponrente og nugældende markedsværdi, er det tilstrækkeligt at bemærke, at Menneskerettighedsdomstolen i dom af 21. juli 2016, Mamatas m.fl. mod Grækenland (CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, §§ 133, 135 og 138), forkastede et tilsvarende klagepunkt og stadfæstede lovligheden af dom af 21. marts 2014 afsagt af Symvoulio tis Epikrateias (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Grækenland) i denne henseende. Som anført i præmis 133 ovenfor ville en beregning af nedskrivningen på grundlag af markedsværdien af hvert af værdipapirerne på en bestemt dato, som allerede var stærkt påvirket af den græske stats faldende solvens, og deres respektive forfaldstidspunkter have været praktisk talt umulig at gennemføre. I forbindelse med en omstrukturering af en offentlig gæld i henhold til CAC-klausuler forekommer det i øvrigt ikke at være ulogisk at harmonisere udstedelsesbetingelserne, herunder kuponrenterne og forfaldstiderne, for de nye værdipapirer, hvis finansiering skal sikres med støtte fra et eksternt regeringsorgan, i det foreliggende tilfælde EFSF og ESM. Sagsøgerne har derfor ikke godtgjort, at en omstrukturering »værdipapir for værdipapir« ville have været teknisk gennemførlig og tilstrækkelig til at nå de forfulgte mål af almen interesse. Eftersom disse mål derimod kun kunne nås effektivt ved at basere sig på den nominelle værdi af de belånbare græske gældsinstrumenter, var dette kriterium både relevant og egnet til at sammenligne de pågældende situationer i forhold til de forfulgte formål med henblik på anvendelsen af ligebehandlingsprincippet.
Under disse omstændigheder må dette klagepunkt forkastes, uden at det er nødvendigt at undersøge sagsøgernes argument om, at en sammenligning »værdipapir for værdipapir« ville have givet dem en fordel eller kunne have begrundet, at de adskilte sig fra andre private indehavere af værdipapirer, henset til kvaliteten af de græske gældsinstrumenter, som de rådede over.
Følgelig skal ulovlighedsanbringendet vedrørende en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet forkastes i sin helhed.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal Kommissionen og ECB, idet der ikke foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel til beskyttelse af sagsøgerne, der kan medføre, at Unionen eller ECB ifalder ansvar uden for kontraktforhold, følgelig frifindes, uden at det er nødvendigt at tage stilling til årsagsforbindelsen eller det hævdede tab.
[
udelades
]

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling):

1)
Europa-Kommissionen og Den Europæiske Centralbank (ECB) frifindes.

2)
QI og de øvrige sagsøgere, hvis navne fremgår af bilaget, bærer hver deres egne omkostninger og betaler de af Kommissionen og ECB afholdte omkostninger.

3)
Det Europæiske Råd og Rådet for Den Europæiske Union bærer hver deres egne omkostninger.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Półtorak
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 9. februar 2022.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.
(
) – Listen over de øvrige sagsøgere er kun vedlagt den version, der meddeles parterne.
(
) – Der gengives kun de præmisser i nærværende dom, som Retten finder det relevant at offentliggøre.