CELEX: 62017CJ0076
Predhodno odločanje
Dajatev z enakim učinkom kot carine
Člen 30 PDEU
Notranji davek
Člen 110 PDEU
Dajatev za izvožene naftne proizvode
Neprevalitev dajatve na potrošnika
Breme dajatve, ki ga nosi zavezanec
Vračilo zneskov, ki jih je zavezanec plačal

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 30 PDEU.
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo SC Petrotel-Lukoil SA (v nadaljevanju: Lukoil) in Mario Magdaleno Georgescu na eni strani ter Ministerul Economiei (ministrstvo za gospodarstvo, Romunija), Ministerul Energiei (ministrstvo za energijo, Romunija) in Ministerul Finanţelor Publice (ministrstvo za finance, Romunija) na drugi, ker je ministrstvo za gospodarstvo zavrnilo vračilo pavšalnih zneskov, ki jih je družba Lukoil vplačala v posebni sklad za naftne proizvode, ki je bil ustanovljen za povračilo dolgov nekdanje Compania Română de Petrol (romunska naftna družba, v nadaljevanju: CRP).
Pravni okvir
Z Ordonanţa de urgenţă a Guvernului nr. 249/2000 privind constituirea şi utilizarea Fondului special pentru produse petroliere (nujna uredba vlade št. 249/2000 o ustanovitvi in uporabi posebnega sklada za naftne proizvode,
Monitorul Oficial al României
, del I, št. 647 z dne 12. decembra 2000), kakor je bila spremenjena in dopolnjena z Legea nr. 142/2006 pentru aprobarea Ordonanţei Guvernului nr. 53/2005 privind reglementarea unor măsuri financiare în domeniul bugetar şi al contabilităţii publice (zakon št. 142/2006 o potrditvi uredbe vlade št. 53/2005 o finančnih ukrepih na proračunskem področju in področju javnega računovodstva) (v nadaljevanju: OUG št. 249/2000), je bil ustanovljen poseben sklad za naftne proizvode, da bi se poplačale vse denarne obveznosti nekdanje CRP.
Člen 1 OUG št. 249/2000 določa:
„Ustanovi se poseben sklad za naftne proizvode, pri čemer se ceni naftnih proizvodov, ki se distribuirajo na nacionalnem trgu in tujih trgih, ter ceni bencina in dizelskega goriva, ki ju pridobivajo proizvajalci ali se pridobita s predelavo, prišteje pavšalni znesek v [romunskih levih (RON)], ki ustreza [0,01 ameriških dolarjev (USD) na liter], po menjalnem tečaju na zadnji dan meseca pred dobavo.“
Člen 2 OUG št. 249/2000 določa:
„Posebni sklad za naftne proizvode, ustanovljen v skladu s členom 1, upravlja Ministerul Industriei şi Comerţului [(ministrstvo za industrijo in trgovino, Romunija)], uporabljal pa se bo za poplačilo vseh denarnih obveznosti nekdanje [CRP].“
Člen 5 OUG št. 249/2000 določa:
„Obveznost obračunavanja in plačila zneskov, ki izhajajo iz člena 1, velja za proizvajalce in rafinerije, ki so pravne osebe s sedežem v Romuniji, ne glede na njihovo organizacijsko obliko, vrsto kapitala in namembnost njihovih proizvodov, pri čemer ta ustreza kategoriji uporabe in vrstam uporabnikov zadevnega proizvoda.“
Člen 7 OUG št. 249/2000 določa:
„Pavšalni znesek, vključen v ceno naftnih proizvodov iz člena 1 te uredbe, je izdatek, ki se odšteje pred plačilom davka.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Družba Lukoil je od ministrstva za gospodarstvo zahtevala vračilo zneskov, ki jih je na podlagi OUG št. 249/2000 plačala za izvoz naftnih proizvodov med 1. januarjem 2007 in 31. marcem 2010.
Ministrstvo za gospodarstvo je 24. maja 2010 zavrnilo vračilo zneskov, ki jih je zahtevala družba Lukoil.
Družba Lukoil je zato vložila tožbo pri Curtea de Apel București (pritožbeno sodišče v Bukarešti, Romunija). Ta družba v bistvu trdi, da navedenih zneskov ni dolgovala od pristopa Romunije k Evropski uniji, to je 1. januarja 2007, saj je bilo plačilo v nasprotju s členom 30 PDEU, ker gre za dajatev davčne narave, ki jo je enostransko naložila država članica in se je pobirala za blago ob prehodu meje.
Curtea de Apel București (pritožbeno sodišče v Bukarešti) je s sodbo z dne 12. oktobra 2011 zavrnilo tožbo družbe Lukoil. To sodišče je med drugim razsodilo, da se je znesek 0,01 USD na liter, vključen v ceno naftnih proizvodov, obračunal tako za proizvode, dobavljene v Romunijo, kot tudi zunaj te države članice, zaradi česar navedena dajatev – glede na to, da se ne pobira zato, ker blago prečka mejo – ni ne carina ob izvozu ne dajatev z enakim učinkom, temveč notranji davek. Dodalo je, da bi bila – če bi se štelo, da je davek, določen z OUG št. 249/2000, carina, ki je prepovedana s členom 30 PDEU – zahteva družbe Lukoil, da se ji ta davek povrne, neutemeljena glede na prepoved neupravičene obogatitve, ki jo je Sodišče uporabilo v sodbi z dne 14. januarja 1997, Comateb in drugi (
od C‑192/95 do C‑218/95
,
EU:C:1997:12
). Po mnenju Curtea de Apel București (pritožbeno sodišče v Bukarešti) je bil namreč zadevni znesek na podlagi člena 1 OUG št. 249/2000 vključen v ceno bencina in dizelskega goriva, dobavljenega zunaj Romunije, ter ga torej ni nosila oseba, ki je dobavila naftne proizvode, temveč kupec.
Družba Lukoil je zoper sodbo z dne 12. oktobra 2011 vložila pritožbo pri Înalta Curte de Casație și Justiție a României (vrhovno kasacijsko sodišče, Romunija). Navedeno sodišče je navedeno sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo v odločanje Curtea de Apel București (pritožbeno sodišče v Bukarešti). Zadnjenavedeno sodišče je s sodbo z dne 25. januarja 2016 zavrnilo tožbo družbe Lukoil.
Curtea de Apel București (pritožbeno sodišče v Bukarešti) je v tej sodbi na podlagi poročila izvedenca za računovodstvo ugotovilo, da čeprav je družba Lukoil zadevni davek obračunala in ga plačala državi, pavšalnega zneska v višini 0,01 USD na liter ni vključila v prodajno ceno naftnih proizvodov, ki jih je prodala med 1. januarjem 2007 in 31. marcem 2010, temveč je ta znesek plačala iz lastnih sredstev. Vendar je navedeno sodišče kljub tej ugotovitvi razsodilo, da družba Lukoil ni dokazala, da bi ji zaradi plačila navedenega davka nastala škoda. Družba Lukoil naj bi namreč na lastno pobudo vzpostavila način plačevanja, ki ga ni mogoče pripisati toženemu organu in ki ne temelji na določbah OUG št. 249/2000. Tako je navedeno sodišče razsodilo, da družba Lukoil ni upravičena do zahtevanega vračila, ker sporni davek ni bil plačan na podlagi določb, ki so bile pravnomočno razglašene za nezakonite, ker so v nasprotju s pravom Unije, temveč na podlagi mehanizma, ki ga je družba Lukoil sama vzpostavila in ki ni bil določen z nacionalno zakonodajo.
Družba Lukoil je zoper sodbo z dne 25. januarja 2016 vložila pritožbo pri Înalta Curte de Casație și Justiție a României (vrhovno kasacijsko sodišče, Romunija). To sodišče ugotavlja, da je sporna dajatev dajatev z enakim učinkom kot carina, saj gre za denarno dajatev, ki jo je enostransko naložil pristojni organ države članice in s katero je blago obremenjeno zaradi prehoda meje. Navaja, da je družba Lukoil zahtevala vračilo dajatev, ki jih je iz lastnih sredstev plačala med 1. januarjem 2007 in 31. marcem 2010. Sodišče pa naj ne bi nikoli ob upoštevanju člena 30 PDEU odločilo o tem, ali lahko davčni zavezanec, ki je dejansko plačal davek z enakim učinkom kot carina, zahteva vračilo plačanih zneskov, tudi če je bil v nacionalni zakonodaji določen tak mehanizem plačila davka, da se navedeni davek prevali na potrošnika.
V teh okoliščinah je Înalta Curte de Casație și Justiție (vrhovno kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali določbe člena 30 PDEU nasprotujejo razlagi, da lahko davčni zavezanec, ki je dejansko plačal davek z enakim učinkom, zahteva vračilo zneskov, plačanih iz tega naslova, tudi če je bil v nacionalni zakonodaji določen tak mehanizem plačila davka, da se navedeni davek prenese na evropskega potrošnika?
2.
Ali je vračilo zneskov, plačanih iz naslova davka z enakim učinkom, če jih je davčni zavezanec dejansko plačal (vendar niso bili preneseni na potrošnika), združljivo z določbami prava Unije?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče s tema vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba pravo Unije in zlasti člen 30 PDEU razlagati tako, da mora davčni zavezanec, ki je dejansko nosil breme dajatve z enakim učinkom, ki je v nasprotju s tem členom, imeti možnost, da se mu povrnejo zneski, ki jih je plačal iz tega naslova, tudi v položaju, ko je bil v nacionalni zakonodaji določen tak mehanizem plačila davka, da se navedeni davek prevali na potrošnika.
Uvodne ugotovitve
To, da je nacionalno sodišče predlog za sprejetje predhodne odločbe formalno oblikovalo tako, da se je sklicevalo na nekatere določbe prava Unije, ni ovira za to, da Sodišče nacionalnemu sodišču ne bi predložilo vseh elementov razlage, ki bi lahko bili koristni pri sojenju o zadevi, o kateri odloča, ne glede na to, ali jih je nacionalno sodišče v vprašanjih navedlo. Glede na to mora Sodišče iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe, izluščiti elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (med drugim glej sodbi z dne 27. oktobra 2009, ČEZ,
C‑115/08
,
EU:C:2009:660
, točka
, in z dne 29. septembra 2016, Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
, točka
).
V obravnavani zadevi predložitveno sodišče navaja, da je dajatev, določena z OUG št. 249/2000, dajatev z enakim učinkom v smislu člena 30 PDEU. Vendar iz predložitvene odločbe izhaja, da je ministrstvo za gospodarstvo v odgovoru na zahtevo družbe Lukoil za vračilo trdilo, da ta dajatev ni ne carina ne dajatev z enakim učinkom, temveč je notranji davek, pri čemer je Curtea de Apel București (pritožbeno sodišče v Bukarešti), ki v postopku v glavni stvari odloča o dejanskih vprašanjih, v sodbi z dne 12. oktobra 2011 to ugotovitev potrdilo.
Romunska vlada in Evropska komisija v pisnih stališčih prav tako ugotavljata, da je dajatev, določena z OUG št. 249/2000, notranji davek v smislu člena 110 PDEU.
Glede na te ugovore je treba pred odgovorom na vprašanji, ki ju je postavilo predložitveno sodišče, temu sodišču zagotoviti vse elemente razlage, ki so koristni za pravno opredelitev navedene dajatve z vidika prava Unije.
Dajatev z enakim učinkom kot carina je kakršno koli denarno breme, tudi če je še tako majhno, ki je enostransko naloženo, ne glede na njegovo poimenovanje oziroma način uporabe, in s katerim je obremenjeno blago zaradi prehoda meje, če ni carina v pravem pomenu besede. Na področje uporabe člena 110 PDEU, s katerim so prepovedani diskriminacijski notranji davki, pa spada denarno breme, ki je posledica splošnega sistema notranje obdavčitve, ki sistematično in v skladu z istimi objektivnimi merili obravnavajo kategorije proizvodov, neodvisno od njihovega izvora ali namena (glej v tem smislu sodbi z dne 15. junija 2006, Air Liquide Industries Belgium,
C‑393/04 in C‑41/05
,
EU:C:2006:403
, točke 51, 55 in 56, ter z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
, točki
in
).
Dajatev, s katero so na podlagi enakih meril obdavčeni domači proizvodi, ki se tržijo na domačem trgu, in tisti, ki se izvažajo, je lahko s Pogodbo DEU vseeno prepovedana, kadar je prihodek od te dajatve namenjen financiranju dejavnosti, ki posebej koristijo domačim proizvodom, ki se tržijo na domačem trgu.
V takem primeru lahko namreč iz tega izhaja diskriminacija izvoženih proizvodov, saj se davčno breme proizvodov, ki se tržijo na domačem trgu, izravna z ugodnostmi, ki se z njim financirajo, medtem ko je breme izvoženih proizvodov neto strošek (glej v tem smislu sodbi z dne 23. aprila 2002, Nygård,
C‑234/99
,
EU:C:2002:244
, točka
, in z dne 8. junija 2006, Koornstra,
C‑517/04
,
EU:C:2006:375
, točka
).
V tem pogledu pomeni dajatev, ki sloni na splošnem sistemu notranje obdavčitve in ki se sistematično naloži na domače proizvode, ki se tržijo na domačem trgu, in na proizvode, ki se izvozijo, dajatev z enakim učinkom kot carine, ki je v nasprotju s členoma 28 in 30 PDEU, če se z ugodnostmi, ki so posledica dodelitve sredstev iz te dajatve, popolnoma izravna breme, ki ga domači proizvod, ki se trži na domačem trgu, nosi ob sprostitvi v promet. Vendar bi taka dajatev pomenila kršitev prepovedi diskriminacije, določene v členu 110 PDEU, če bi se z ugodnostmi, ki nastanejo z dodelitvijo prihodkov od obdavčitve domačih proizvodov, ki se tržijo na domačem trgu, samo deloma izravnalo breme, ki ga ti nosijo. V tem primeru bo morala biti dajatev, ki se pobira za izvožene domače proizvode in ki je načeloma zakonita, prepovedana v delu, v katerem izravnava navedeno breme, in sorazmerno znižana (glej v tem smislu sodbo z dne 8. junija 2006, Koornstra,
C‑517/04
,
EU:C:2006:375
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Merilo glede izravnave – da bi se ga koristno in pravilno uporabilo – predvideva, se med referenčnim obdobjem preveri denarna enakovrednost vsote zneskov za nacionalne proizvode, ki se tržijo na domačem trgu, prejetih iz naslova zadevne dajatve, in ugodnosti, od katerih imajo korist izključno ti proizvodi. Predložitveno sodišče se mora torej prepričati, ali nimajo domači proizvodi, ki se tržijo na domačem trgu, od prihodka iz dajatve
de facto
izključne koristi ali sorazmerno večje koristi kot izvoženi domači proizvodi, s katero se lahko v celoti ali deloma izravna breme, ki ga pomeni ta dajatev (glej v tem smislu sodbo z dne 8. junija 2006, Koornstra,
C‑517/04
,
EU:C:2006:375
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da je bil z OUG št. 249/2010 ustanovljen posebni sklad za naftne proizvode, ki je bil ustanovljen za poplačilo dolgov nekdanje CRP ter se je financiral s prispevki vseh proizvajalcev in rafinerij naftnih proizvodov (bencin in dizelsko gorivo) s sedežem v Romuniji. V skladu s členom 1 OUG št. 249/2000 morajo ti zavezanci v ceno proizvodov, ki jih dobavijo tako na domačem trgu kot zunaj Romunije, vključiti pavšalni znesek 0,01 USD na vsak liter prodajanega naftnega proizvoda. V skladu s členom 5 OUG št. 249/2000 velja obveznost obračunavanja in plačila zneskov, ki iz tega izhajajo, za proizvajalce in rafinerije, ki so pravne osebe s sedežem v Romuniji, ne glede na namen njihovih proizvodov.
Čeprav je dajatev iz člena 1 OUG št. 249/2000 denarno breme, ki je enostransko naloženo in je naloženo za blago, pa glede na elemente, predstavljene v prejšnji točki, ni razvidno, da bi bila dolgovana zaradi prehoda meje. Ta dajatev se namreč na enak način, po isti stopnji in v isti fazi uporabi tako za naftne proizvode, dobavljene na romunskem trgu, kot za tiste, ki se dobavijo v drugo državo članico. Obdavčljivi dogodek v zvezi z dajatvijo iz navedenega člena 1 je torej trženje naftnih proizvodov, najsi bo v Romuniji ali v drugi državi članici. Ta dajatev naj bi se tako uporabljala ne glede na to, ali zadevni naftni proizvodi prečkajo romunsko mejo.
V teh okoliščinah bi bila lahko navedena dajatev nediskriminatoren notranji davek, združljiv s pravom Unije.
Vendar bi moralo predložitveno sodišče preveriti še, ali niso z dodelitvijo prihodkov iz te dajatve v boljši položaj postavljeni domači naftni proizvodi, ki se tržijo na nacionalnem trgu, saj njegova odločba ne vsebuje nobenega elementa v zvezi s tem. To, da je dajatev iz člena 1 OUG št. 249/2000 namenjena poplačilu dolgov nekdanje CRP, naj namreč ne bi zadostovalo za izključitev hipoteze, da je prihodek iz te dajatve dejansko namenjen financiranju dejavnosti, ki izključno ali deloma koristijo tem proizvodom, na škodo nacionalnih proizvodov, ki se izvažajo v države članice, ki niso Romunija.
Če se po teh preverjanih izkaže, da s prihodkom iz dajatve, določene s členom 1 OUG št. 249/2000, domači proizvodi, ki se tržijo na domačem trgu, niso postavljeni v boljši položaj, bi ta dajatev lahko bila zakonit notranji davek. Če bi se izkazalo, da so v boljši položaj postavljeni deloma ali toliko, da se v celoti izravna breme, bi v prvem primeru lahko šlo za diskriminatoren notranji davek, ki je v nasprotju s členom 110 PDEU, v drugem primeru pa za dajatev z enakim učinkom kot carina, ki je v nasprotju s členom 30 PDEU. Predložitveno sodišče mora tako opraviti potrebna preverjanja, da ugotovi naravo dajatve iz člena 1 OUG št. 249/2000 in njeno združljivost s pravom Unije.
Po teh pojasnilih je treba za primer, da gre za dajatev z enakim učinkom, ki je v nasprotju s členom 30 PDEU, odgovoriti na vprašanje v zvezi s pravico do vračila, kakor je preoblikovano v točki 16 te sodbe.
Pravica do vračila
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je pravica do vračila dajatev, ki jih je država članica pobrala v nasprotju s pravom Unije, posledica in dopolnilo pravic, ki so davčnim zavezancem zagotovljene z določbami prava Unije, kakor jih je razložilo Sodišče. Tako mora država članica načeloma dajatve, ki jih je pobrala v nasprotju s pravom Unije, povrniti na podlagi nacionalnih postopkovnih pravil in v skladu z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 9. novembra 1983, San Giorgio,
199/82
,
EU:C:1983:318
, točka
; z dne 14. januarja 1997, Comateb in drugi,
od C‑192/95 do C‑218/95
,
EU:C:1997:12
, točka
, ter z dne 12. decembra 2013, Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation,
C‑362/12
,
EU:C:2013:834
, točka
).
Kot izjema od načela vračila dajatev, ki niso združljive s pravom Unije, pa se vračilo nezakonito pobrane dajatve lahko zavrne, če bi to vračilo povzročilo neupravičeno obogatitev upravičencev. Varstvo pravic, ki jih v zvezi s tem zagotavlja pravni red Unije, torej ne nalaga vračila davkov, carin in dajatev, pobranih v nasprotju s pravom Unije, če se dokaže, da je oseba, ki je zavezana plačati te dajatve, te dejansko prevalila na druge subjekte (sodbe z dne 9. novembra 1983, San Giorgio,
199/82
,
EU:C:1983:318
, točka
; z dne 14. januarja 1997, Comateb in drugi,
od C‑192/95 do C‑218/95
,
EU:C:1997:12
, točka
, ter z dne 6. septembra 2011, Lady & Kid in drugi,
C‑398/09
,
EU:C:2011:540
, točka
).
V takih okoliščinah namreč ni gospodarski subjekt tisti, ki je plačal neupravičeno pobrano dajatev, ampak kupec, na katerega je bila dajatev prevaljena. Zaradi tega bi vračilo zneska dajatve zavezancu, ki ga je že prejel od kupca, pomenilo dvojno plačilo, ki bi ga lahko označili kot neupravičeno obogatitev, ne da bi bile s tem odpravljene posledice, ki jih je nezakonita dajatev povzročila kupcu (glej v tem smislu sodbi z dne 14. januarja 1997, Comateb in drugi,
od C‑192/95 do C‑218/95
,
EU:C:1997:12
, točka
, ter z dne 6. septembra 2011, Lady & Kid in drugi,
C‑398/09
,
EU:C:2011:540
, točka
).
Ker pa taka zavrnitev vračila dajatve, naložene na prodajo proizvodov, pomeni omejitev pravice, ki izhaja iz pravnega reda Unije, jo je treba razlagati ozko. Zato je neposredna prevalitev dajatve, plačane brez pravnega temelja, na kupca, edina izjema od pravice do vračila dajatev, pobranih v nasprotju s pravom Unije (sodba z dne 6. septembra 2011, Lady & Kid in drugi,
C‑398/09
,
EU:C:2011:540
, točka
).
V obravnavani zadevi ni sporno, da v nasprotju s tem, kar določa člen 1 OUG št. 249/2000, družba Lukoil dajatve, določene s tem členom, ni prevalila na potrošnike naftnih proizvodov, ki jih je tržila. Predložitveno sodišče se sprašuje, ali ima lahko družba Lukoil pravico do vračila zneskov, ki jih je plačala, čeprav je je mehanizem plačila te dajatve v nacionalni zakonodaji zasnovan tako, da se navedena dajatev prevali na potrošnika.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da glede na to, da je družba Lukoil krila znesek dajatve, določene s členom 1 OUG št. 249/2000, vračilo tega zneska ne bi pomenilo nikakršne neupravičene obogatitve. V teh okoliščinah, ker ne gre za edino izjemo od načela vračila dajatev, ki niso združljive s pravom Unije, ki jo je sprejelo Sodišče, je družba Lukoil upravičena do vračila dajatve, ki jo je plačala, če je ta opredeljena kot dajatev z enakim učinkom kot carina. Morebitno neupoštevanje obveznosti, ki izhaja iz nacionalne zakonodaje, da se dajatev iz postopka v glavni stvari prenese na končno ceno zadevnega proizvoda, na to ne vpliva. Pravice do vračila te dajatve, ki izhaja iz prava Unije, namreč ni mogoče zavrniti iz razloga, ki izhaja iz nacionalnega prava.
Poleg tega je treba pojasniti, da bi imela družba Lukoil pravico do vračila, četudi delnega, dajatve, ki jo je plačala na podlagi člena 1 OUG št. 249/2000, če bi predložitveno sodišče ob upoštevanju sodne prakse Sodišča in ugotovitev iz točk od 21 do 25 te sodbe ugotovilo, da je dajatev iz tega člena diskriminatoren notranji davek, ki je v nasprotju s členom 110 PDEU. V tem primeru bi se ta pravica do vračila nanašala na razliko med davčnim bremenom, ki ga nosijo proizvodi, ki se tržijo na trgu Unije, in davčnim bremenom, ki ga nosijo proizvodi, ki se tržijo na domačem trgu, pri čemer bi se pri zadnjenavedenem bremenu ustrezno upoštevale ugodnosti, do katerih bi bili upravičeni izključno zadnjenavedeni proizvodi.
Glede na zgoraj navedeno je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba pravo Unije, zlasti člen 30 PDEU, razlagati tako, mora davčni zavezanec, ki je dejansko nosil breme dajatve z enakim učinkom, ki je v nasprotju s tem členom, imeti možnost, da se mu povrnejo zneski, ki jih je plačal iz tega naslova, tudi v položaju, ko je bil v nacionalni zakonodaji mehanizem plačila davka določen tako, da se navedeni davek prevali na potrošnika.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

Pravo Unije, zlasti člen 30 PDEU, je treba razlagati tako, da mora davčni zavezanec, ki je dejansko nosil breme dajatve z enakim učinkom, ki je v nasprotju s tem členom, imeti možnost, da se mu povrnejo zneski, ki jih je plačal iz tega naslova, tudi v položaju, ko je bil v nacionalni zakonodaji mehanizem plačila davka določen tako, da se navedeni davek prevali na potrošnika.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: romunščina.