CELEX: 62018CJ0295
Ennakkoratkaisupyyntö
Maksupalvelut sisämarkkinoilla
Direktiivi 2007/64/EY
2 ja 58 artikla
Soveltamisala
Maksupalvelunkäyttäjä
Käsite
Kolmannen osapuolen sellaiselta tililtä antama suoraveloitustoimeksianto, jonka haltija se ei ole
Veloitetun tilin haltijan antaman hyväksynnän puuttuminen
Oikeudeton maksutapahtuma

Ennakkoratkaisupyyntö koskee maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 97/7/EY, 2002/65/EY, 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta ja direktiivin 97/5/EY kumoamisesta 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/64/EY (
EUVL 2007, L 319, s. 1
) 2 ja 58 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação SA (jäljempänä MSC) ja Banco Comercial Português SA (jäljempänä BCP-pankki) ja jossa on kyse MSC:n tililtä ilman tämän suostumusta veloitettujen tiettyjen summien korvaamisesta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2007/64 on kumottu ja korvattu maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 2002/65/EY, 2009/110/EY ja 2013/36/EU ja asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta sekä direktiivin 2007/64/EY kumoamisesta 25.11.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2015/2366 (
EUVL 2015, L 337, s. 35
) 13.1.2018 alkavin vaikutuksin. Pääasian oikeudenkäynnissä sovelletaan kuitenkin edelleen direktiiviä 2007/64 kyseessä olevien tosiseikkojen tapahtuma-ajan vuoksi.
Direktiivin 2007/64 johdanto-osan 3, 4, 24, 31 ja 35 perustelukappaleessa todettiin seuraavaa:
”(3)
[Jäsenvaltioiden maksupalvelumarkkinoiden] alalla on jo annettu useita [Euroopan unionin] säädöksiä – – Nämä toimet ovat yhä riittämättömät. Lisäksi kansallisten säännösten ja vaillinaisen [unionin] kehyksen rinnakkaisuus aiheuttaa sekaannusta ja johtaa oikeusvarmuuden puutteeseen.
(4)
Siksi on tärkeää luoda maksupalveluille [unionin] tasolla ajanmukainen ja yhtenäinen oikeudellinen kehys – – Oikeudellisen kehyksen on oltava puolueeton, jotta varmistettaisiin kaikkien maksujärjestelmien kannalta tasavertaiset kilpailuolosuhteet kuluttajien valintamahdollisuuksien säilyttämiseksi. Tämä olisi merkittävä edistysaskel kuluttajien kustannusten, turvallisuuden ja tehokkuuden kannalta nykyisiin kansallisiin järjestelmiin verrattuna.
– –
(24)
Käytännössä puitesopimukset ja niillä säännellyt maksutapahtumat ovat paljon yleisempiä ja taloudellisesti merkittävämpiä kuin erilliset maksutapahtumat. Jos on olemassa maksutili tai erityinen maksuväline, puitesopimusta edellytetään. – –
– –
(31)
Oikeudettomien tai virheellisesti toteutettujen maksutapahtumien riskien ja seurausten vähentämiseksi maksupalvelunkäyttäjän olisi ilmoitettava maksupalveluntarjoajalle mahdollisimman pian kaikki oikeudettomiksi tai virheellisesti toteutetuiksi väitetyt maksutapahtumat edellyttäen, että maksupalveluntarjoaja on täyttänyt tämän direktiivin mukaiset tietojenantovelvollisuutensa. – –
– –
(35)
Oikeudettomi[a] maksutapahtumia koskevaa tappionjakoa olisi säänneltävä. – –”
Kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädettiin seuraavaa:
”Tässä direktiivissä vahvistetaan säännöt, joiden mukaisesti jäsenvaltioiden on jaettava maksupalveluntarjoajat seuraaviin kuuteen ryhmään:
a)
– – luottolaitokset;”
Direktiivin 2 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Tätä direktiiviä sovelletaan [unionissa] annettaviin maksupalveluihin. Lukuun ottamatta 73 artiklaa, tämän direktiivin III ja IV osastoa sovelletaan ainoastaan, jos sekä maksajan että maksunsaajan maksupalveluntarjoajat tai maksutapahtuman yksinään suorittava maksupalveluntarjoaja sijaitsevat [unionissa].
2.   Tämän direktiivin III ja IV osastoa sovelletaan euromääräisiin tai euroalueen ulkopuolisen jäsenvaltion valuutan määräisiin maksupalveluihin.
3.   Jäsenvaltiot voivat olla soveltamatta kaikkia tai osaa tämän direktiivin säännöksistä [luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 14.6.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 2006/48/EY [(
EUVL 2006, L 177, s. 1
)] 2 artiklassa tarkoitettuihin laitoksiin, lukuun ottamatta mainitun artiklan ensimmäisessä ja toisessa luetelmakohdassa tarkoitettuja laitoksia.”
Saman direktiivin 3 artiklassa lueteltiin sen soveltamisalan ulkopuolelle jääneet toiminnat ja palvelut.
Direktiivin 2007/64 4 artiklassa määriteltiin siinä tarkoitetut käsitteet seuraavasti:
”– –
3)
’maksupalvelulla’ [tarkoitetaan] mitä tahansa liitteessä lueteltua liiketoimintaa;
– –
5)
’maksutapahtumalla’ [tarkoitetaan] maksajan tai maksunsaajan käynnistämää toimenpidettä, jossa on kyse varojen asettamisesta käytettäväksi, siirtämisestä tai nostamisesta maksajan ja maksunsaajan välisistä velvoitteista riippumatta;
– –
7)
’maksajalla’ [tarkoitetaan] luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka on maksutilin haltija ja joka antaa maksutoimeksiannon kyseiseltä maksutililtä tai, jos maksutiliä ei ole, luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka antaa maksutoimeksiannon;
8)
’maksunsaajalla’ [tarkoitetaan] luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, jonka on tarkoitus vastaanottaa maksutapahtuman kohteena olevat varat;
9)
’maksupalveluntarjoajalla’ [tarkoitetaan] 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja laitoksia – –;
10)
’maksupalvelunkäyttäjällä’ [tarkoitetaan] luonnollista tai oikeushenkilöä, joka käyttää maksupalvelua joko maksajan tai maksunsaajan tai molempien ominaisuudessa;
– –
14)
’maksutilillä’ [tarkoitetaan] yhden tai useamman maksupalvelunkäyttäjän nimissä olevaa tiliä, jota käytetään maksutapahtumien toteuttamiseen;
– –
28)
’suoraveloituksella’ [tarkoitetaan] maksupalvelua, jolla maksajan maksutiliä veloitetaan maksunsaajan aloitteesta, kun maksaja on antanut suostumuksensa joko maksunsaajalle tai maksunsaajan maksupalveluntarjoajalle taikka omalle maksupalveluntarjoajalleen;
– –”
Kyseisen direktiivin 30–50 artiklan sisältäneen III osaston otsikko oli ”Maksupalveluehtojen avoimuus ja tietojenantovaatimukset”. Kyseisen osaston puitesopimuksia koskeneessa 3 luvussa olleessa 42 artiklassa täsmennettiin, mitä tietoja ja ehtoja maksupalvelunkäyttäjälle oli annettava. Näinä tietoina ja ehtoina kyseisen artiklan 5 alakohdan d alakohdassa mainittiin se, miten ja missä ajassa maksupalvelunkäyttäjän oli 58 artiklan mukaisesti ilmoitettava maksupalveluntarjoajalle oikeudettomasta tai virheellisesti toteutetusta maksutapahtumasta, sekä 60 artiklan mukainen maksupalveluntarjoajan vastuu oikeudettomista maksutapahtumista. Direktiivin 37 artiklan 2 kohdassa, joka oli saman osaston erillisiä maksutapahtumia koskevassa 2 luvussa, säädettiin samankaltaisesta tiedotusvelvollisuudesta erillisten maksutapahtumien osalta.
Direktiivin 2007/64 51–83 artiklan sisältäneen IV osaston otsikko oli ”Oikeudet ja velvollisuudet, jotka liittyvät maksupalvelujen tarjoamiseen ja käyttöön”. Mainitun osaston maksutapahtumien hyväksymiseen liittyvässä 2 luvussa olevan 54 artiklan, jonka otsikko oli ”Suostumus ja suostumuksen peruuttaminen”, 1 ja 2 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että maksutapahtumaa pidetään oikeutettuna ainoastaan, jos maksaja on antanut suostumuksensa maksutapahtuman toteuttamiseen. – –
2.   Maksutapahtuman tai useiden maksutapahtumien suorittamista koskeva suostumus on annettava muodossa, josta maksaja ja hänen maksupalveluntarjoajansa ovat sopineet.
Jos tällaista suostumusta ei ole annettu, maksutapahtumaa on pidettävä oikeudettomana.”
Mainitun direktiivin 58 artiklassa, jonka otsikko on ”Ilmoitus oikeudettomista tai virheellisesti toteutetuista maksutapahtumista”, säädettiin seuraavaa:
”Maksupalvelunkäyttäjällä on oikeus saada maksupalveluntarjoajalta hyvitys vain siinä tapauksessa, että hän ilmoittaa maksupalveluntarjoajalleen oikeudettomasta tai virheellisesti toteutetusta – – vaatimukseen oikeuttavasta maksutapahtumasta ilman aiheetonta viivytystä sen havaittuaan – – kuitenkin – – viimeistään 13 kuukauden kuluessa tilin veloituspäivästä, paitsi sellaisessa tapauksessa, jossa maksupalveluntarjoaja ei ole antanut tai asettanut saataville maksutapahtumaa koskevia tietoja III osaston mukaisesti.”
Kyseisen direktiivin maksutapahtumien todentamista ja toteuttamista koskeviin todisteisiin liittyvän 59 artiklan 1 kohdassa täsmennettiin seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on vaadittava, että maksupalvelunkäyttäjän kiistäessä hyväksyneensä toteutetun maksutapahtuman tai väittäessä, että maksutapahtuma on virheellisesti toteutettu, hänen maksupalveluntarjoajansa on näytettävä, että maksutapahtuma oli todennettu, oikein kirjattu ja merkitty tileille eikä siihen ollut vaikuttanut tekninen vika tai muu häiriö.”
Kyseisen direktiivin 60 artiklan, joka koski maksupalveluntarjoajan vastuuta oikeudettomista maksutapahtumista, 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on 58 artiklan soveltamista rajoittamatta varmistettava, että jos maksutapahtuma on toteutettu oikeudettomasti, maksajan maksupalveluntarjoaja palauttaa maksajalle kyseisen maksutapahtuman summan välittömästi ja tarvittaessa palauttaa veloitetun maksutilin sellaiseen tilaan, jossa se olisi ollut ilman oikeudettoman maksutapahtuman toteuttamista.”
Direktiivin 2007/64 liitteessä lueteltiin direktiivin 4 artiklan 3 alakohdassa tarkoitetut maksupalvelut. Kyseisessä liitteessä olleessa 3 kohdassa todettiin seuraavaa:
”Maksutapahtumien toteuttaminen, mukaan luettuna varojen siirto käyttäjän maksupalveluntarjoajan tai jonkin muun maksupalveluntarjoajan ylläpitämälle maksutilille:
–
suoraveloitusten toteuttaminen, kertaluonteiset suoraveloitukset mukaan luettuna,
– –”
Portugalin oikeus
Direktiivi 2007/64 saatettiin Portugalin oikeuden osaksi 30.10.2009 annetulla asetuksella (Decreto-Lei) nro 317/2009 (Diário da República, 1. sarja, nro 211, 30.10.2009), jonka liitteessä I hyväksytään maksulaitostoiminnan harjoittamisen ja maksupalvelujen tarjoamisen aloittamista sääntelevä oikeudellinen järjestelmä.
Kyseisen järjestelmän pääasiaan sovellettavan version (jäljempänä RJSP) 2 §:ssä esitetyissä määritelmissä toistettiin pääasiallisesti direktiivin 2007/64 4 artiklassa esitetyt määritelmät. Mainitun 2 §:n i, j ja m kohdassa toistettiin erityisesti kyseisen direktiivin 4 artiklan 7, 8 ja 10 alakohta, ja RJSP:n 69 § oli aineellisesti samansisältöinen kuin direktiivin 58 artikla.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
MSC:llä on avistatili BCP-pankissa. Mainittu yhtiö havaitsi vuoden 2014 kuluessa tehdyssä tilintarkastuksessa, että kyseistä tiliä veloitettiin säännöllisesti suoraveloituksella erään sellaisen kolmannen osapuolen hyväksi (jäljempänä maksumääräyksen antaja), johon sillä ei ollut minkäänlaista suhdetta, ilman, että se olisi antanut BCP-pankille hyväksyntää tätä tarkoitusta varten.
MSC vaati 17.11.2014 päivätyllä kirjeellä, että BCP-pankki peruuttaisi nämä suoraveloitukset, palauttaisi sille suoraveloitetut määrät ja toimittaisi sille jäljennöksen niiden hyväksyntää koskevista asiakirjoista. Näiden kahden yrityksen välisen tietojenvaihdon johdosta kyseinen pankki peruutti vaadituin tavoin kyseisen suoraveloituksen ja palautti vuoden 2014 lokakuussa ja marraskuussa tehtyjä suoraveloituksia vastaavan 683,48 euron suuruisen määrän.
Tämän tietojenvaihdon aikana Caixa Geral de Depósitos SA ‑pankilta, jossa pidettiin kyseiset suoraveloitukset vastaanottavaa tiliä (toimeksiantajan pankki), saatiin jäljennös hyväksynnästä, joka koski kyseisiä suoraveloituksia. BCP-pankki saattoi tällöin todeta, ettei kyseistä hyväksyntää ollut antanut veloitetun tilin tilinhaltija MSC vaan mainittu toimeksiantaja, joka oli kolmas osapuoli ja joka oli antanut sen saadakseen tilille suoraveloitettuja maksuja, ja että kyseistä hyväksynnästä ilmeni selvästi, että ilmoitetun pankkitilin numeron ja pankkitunnuksen, joka oli MSC:n tunnus BCP-pankissa, välillä oli epäjohdonmukaisuus.
MSC kääntyi 10.12.2014 uudelleen BCP-pankin puoleen todeten, että sen tililtä oli jälleen tehty perusteettomia suoraveloituksia. Kyseinen pankki vahvisti 16.12.2014 päivätyllä kirjeellä, ettei MSC ollut antanut tällaista hyväksyntää tai ettei se ainakaan ollut sääntöjenmukainen, joten MSC:llä oli näin ollen oikeus saada suoritetut suoraveloitukset palautetuiksi RJSP:n 69 §:ssä säädetyn kolmentoista kuukauden lainmukaiseen rajaan asti eli saada palautetuksi määrä, joka vastasi vuoden 2013 lokakuun ja vuoden 2014 joulukuun välillä tehtyjä suoraveloituksia. Kyseinen pankki määräsi siis mainitun määrän palautettavaksi.
Tämän jälkeen MSC totesi, että vuoden 2010 toukokuun ja vuoden 2013 syyskuun välillä sen tililtä oli saman riidanalaisen hyväksynnän perusteella tehty suoraveloituksia, joiden kokonaismäärä oli 8226,03 euroa (jäljempänä riidanalaiset suoraveloitukset). Se vaati 3.8.2016 päivätyllä kirjeellä BCP-pankkia palauttamaan sille myös tämän summan, mistä viimeksi mainittu kieltäytyi.
MSC nosti tällöin Tribunal Judicial da Comarca do Portossa (Porton alioikeus, Portugali) kanteen, jossa se vaati, että BCP-pankki velvoitettaisiin palauttamaan sille näitä suoraveloituksia vastaava määrä. Koska tämä kanne – jonka yhteydessä BCP-pankki haastoi toimeksiantajan pankin taatakseen mahdollisuutensa nostaa takautumiskanne – hylättiin perusteettomana, MSC haki muutosta ennakkoratkaisupyynnön esittäneessä Tribunal da Relação do Portossa (Porton ylioikeus).
MSC väittää viimeksi mainitussa tuomioistuimessa muun muassa, että Tribunal Judicial da Comarca do Porto oli tulkinnut ja soveltanut RJSP:n 2 §:n i, j ja m kohtaa sekä sen 69 §:ää virheellisesti, koska MSC:tä ei voitu luokitella kyseisissä säännöksissä tarkoitetuksi ”maksupalvelunkäyttäjäksi” eikä pitää tällaisena. Tämän vuoksi kyseisessä 69 §:ssä säädettyä ajallista rajoitusta ei sovellettu. Tässä suhteessa se korosti, ettei se ollut koskaan tehnyt BCP-pankin kanssa minkäänlaista sopimusta tai antanut sille vähäisintäkään toimeksiantoa, jolla olisi ollut tarkoitus hyväksyä se, että sen tililtä tehtäisiin toimeksiantajan lähettämien laskujen määrää vastaavia automaattisia suoraveloituksia. BCP-pankki vaati valituksen hylkäämistä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa olevan näytetty, että BCP-pankki lähetti MSC:lle säännöllisesti tämän tiliotteet. Lisäksi kyseinen tuomioistuin toteaa, että koska MSC oli BCP-pankissa olevan tilin haltija, näiden kahden osapuolen välille oli kyseisen tilin avaamisella syntynyt pankkipuitesopimukseksi katsottava sopimussuhde. Se lisää tähän, ettei MSC kuitenkaan ollut tehnyt mainitun pankin kanssa sopimusta, jolla se olisi hyväksynyt toimeksiantajan lähettämien laskujen mukaisten määrien automaattisen suoraveloituksen tililtään.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa RJSP:ssä esitettyihin eri määritelmiin ja katsoo, että edellytyksenä sille, että maksutiliä käytetään maksupalveluihin, on se, että tästä on edeltäkäsin sovittu puitesopimuksessa tai – jos kyse on erillisestä maksutapahtumasta – erillisen maksutapahtuman suorittamista koskevassa palvelusopimuksessa. Se katsoo, että kun käsiteltävässä asiassa otetaan huomioon peräkkäin toteutetut maksutapahtumat, niiden toteuttaminen oli välttämättä riippunut siitä, että MSC:n ja BCP-pankin välillä oli tehty puitesopimus, ja että edellytyksenä sille, että BCP-pankki pystyisi vetoamaan RJSP:hen, oli se, että sen tuli esittää näyttö – mitä se ei ollut tehnyt – siitä, että tällainen sopimus oli tehty. Kyseinen tuomioistuin huomauttaa kuitenkin, että RJSP:llä säännellään myös oikeudettomien maksutapahtumien toteuttamista tarjoamalla maksupalvelunkäyttäjälle sen 69 §:n mukainen suoja.
Koska ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan sen käsiteltävänä olevassa asiassa on kyse direktiivin 2007/64 1 artiklan a alakohdassa tarkoitetun luottolaitoksen toteuttamista suoraveloituksista, se katsoo tarpeelliseksi määrittää, kattaako kyseisen direktiivin soveltamisala sen käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevan kaltaiset olosuhteet, ja jos kattaa, voidaanko MSC:tä pitää kyseisen direktiivin 58 artiklassa tarkoitettuna ”maksupalvelunkäyttäjänä”.
Tässä tilanteessa Tribunal da Relação do Porto on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko direktiivin [2007/64] 2 artiklaa tulkittava siten, että siinä määriteltyyn direktiivin soveltamisalaan katsotaan kuuluvaksi sellaisen suoraveloitusta koskevan maksutoimeksiannon täytäntöönpano, jonka on antanut kolmas osapuoli sellaiselta tililtä, jonka haltija se ei ole ja jonka haltija ei ole tehnyt kyseessä olevan luottolaitoksen kanssa minkäänlaista erillisen maksutapahtuman suorittamista koskevaa palvelusopimusta tai maksupalvelujen tarjoamista koskevaa puitesopimusta?
2)
Mikäli edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, voidaanko samassa asiayhteydessä mainittua tilinhaltijaa pitää direktiivin 58 artiklassa tarkoitettuna maksupalvelunkäyttäjänä?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Aluksi on syytä todeta, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa ensimmäisen kysymyksensä sanamuodolla, jolla on merkitystä myös toista kysymystä tarkasteltaessa, tilanteeseen, jossa kolmannen osapuolen antama suoraveloitustoimeksianto suoritettiin tililtä, ”jonka haltija ei ole tehnyt kyseessä olevan luottolaitoksen kanssa minkäänlaista erillisen maksutapahtuman suorittamista koskevaa palvelusopimusta tai maksupalvelujen tarjoamista koskevaa puitesopimusta”.
Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta kuitenkin ilmenee yhtäältä, että pääasiassa kyseessä olevalla tilinhaltija MSC:llä on BCP-pankissa avistatili, joten sillä siis on BCP-pankissa direktiivin 2007/64 4 artiklan 14 alakohdassa tarkoitettu maksutili. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut ja kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan 24 perustelukappaleesta ilmenee, tällaisen tilin olemassaolo osoittaa, että näiden kahden osapuolen välillä oli tehty kyseisen direktiivin III osaston 3 luvussa tarkoitettujen puitesopimusten kaltainen puitesopimus. Toisaalta kyseinen tilinhaltija kiistää sen, että sitä vastaan voitaisiin vedota direktiivin 58 artiklan täytäntöönpanevaan kansalliseen säännökseen, ei kuitenkaan sillä perusteella, ettei sen ja kyseisen pankin välillä olisi minkäänlaista sopimussuhdetta, vaan sillä perusteella, ettei riidanalaisia suoraveloituksia ollut hyväksytty tällaisella puitesopimuksella eikä kyseisen direktiivin III osaston 2 luvussa tarkoitettuina erillisinä maksutapahtumina.
MSC:n ja BCP-pankin välillä puuttuvaan sopimussuhteeseen viittaamalla ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii näin pelkästään toteamaan, ettei MSC ollut hyväksynyt riidanalaisia suoraveloituksia kyseisessä pankissa.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee lisäksi, ettei MSC hyväksynyt näitä suoraveloituksia millään muistakaan direktiivin 2007/64 4 artiklan 28 alakohdassa säädetyistä tavoista ja että toimeksiantaja oli myös näiden suoraveloitusten kyseisen direktiivin 4 artiklan 8 alakohdassa tarkoitettu maksunsaaja.
Pääasiassa on siis kyse maksunsaajan käynnistämistä suoraveloituksista, jotka on toteutettu maksutilillä, jonka haltija maksunsaaja ei ole, ja jotka on toteutettu ilman, että mainitun tilin haltija olisi antanut tähän minkäänlaista suostumusta.
Esitettyihin kysymyksiin on vastattava näiden seikkojen valossa.
Ensimmäinen kysymys
Vaikka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä ensimmäinen kysymys liittyy direktiivin 2007/64 soveltamisalaa koskevan 2 artiklan tulkintaan, ennakkoratkaisupyynnöstä kuitenkin ilmenee, että pelkästään yksi tätä soveltamisalaa määrittävistä edellytyksistä, eli kyseisen artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä asetettu edellytys, jonka mukaan direktiiviä sovelletaan unionissa annettuihin ”maksupalveluihin”, on riidanalainen pääasiassa.
Näin ollen ja tämän tuomion 28–32 kohdassa esitetyt alustavat huomiot huomioon ottaen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy ensimmäisellä kysymyksellään pääasiallisesti, onko direktiivin 2007/64 2 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että siinä tarkoitetun maksupalvelun käsitteen alaan kuuluvat maksunsaajan sellaisella maksutilillä, jonka haltija se ei ole, käynnistämät suoraveloitukset, joihin näin veloitetun tilin haltija ei ole antanut suostumusta.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tulkinnassa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös on (tuomio 17.11.1983, Merck,
292/82
,
EU:C:1983:335
,
kohta ja tuomio 4.10.2018, ING-DiBa Direktbank Austria,
C‑191/17
,
EU:C:2018:809
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Direktiivin 2007/64 4 artiklan 3 alakohdassa maksupalvelun käsite määritellään siten, että sillä tarkoitetaan ”mitä tahansa liitteessä lueteltua liiketoimintaa”. Kyseisessä liitteessä olleessa 3 kohdassa täsmennettiin, että kyseisen käsitteen alaan kuuluu ”maksutapahtumien” toteuttaminen, ja nämä maksutapahtumat ovat direktiivin 4 artiklan 5 alakohdan mukaan maksajan tai maksunsaajan käynnistämiä toimenpiteitä, jossa on kyse varojen asettamisesta käytettäväksi, siirtämisestä tai nostamisesta maksajan ja maksunsaajan välisistä velvoitteista riippumatta. Näihin toimenpiteisiin kuului kyseisessä liitteessä olleen 3 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaan suoraveloitusten toteuttaminen, kertaluonteiset suoraveloitukset mukaan luettuna. ”Suoraveloitus” määritellään direktiivin 4 artiklan 28 alakohdassa pääasiallisesti ”maksupalvelu[ksi], jolla maksajan maksutiliä veloitetaan maksunsaajan aloitteesta, kun maksaja on antanut suostumuksensa”, ja mainitun 4 artiklan 7 alakohdassa maksajan käsite määritellään siten, että sillä tarkoitetaan muun muassa ”luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka on maksutilin haltija ja joka antaa maksutoimeksiannon kyseiseltä maksutililtä”.
Näistä säännöksistä seuraa, että suoraveloitukset, jotka maksunsaajan aloitteesta suoritetaan sellaisella tilillä, jonka haltija se ei ole, kuuluvat direktiivin 2007/64 2 artiklan 1 kohdassa olevan maksupalvelun käsitteen alaan silloinkin, kun maksajan ja maksunsaajan välillä ei ole minkäänlaisia velvoitteita, jos maksaja, joka on näin veloitetun tilin haltija, on suostunut näihin suoraveloituksiin. Tätä tarkoittavan maininnan puuttuessa nämä säännökset eivät kuitenkaan yksinään mahdollista sitä, että yksiselitteisesti voitaisiin todeta, kuuluuko sellaisten suoraveloitusten suorittaminen, jotka maksunsaajan aloitteesta toimitetaan sellaiselta tililtä, jonka haltija se ei ole, sekin kyseisen käsitteen alaan, jos veloitetun tilin haltija ei ole antanut suostumusta näihin suoraveloituksiin.
Näin ollen on tukeuduttava siihen asiayhteyteen, johon maksupalvelun käsite kuuluu, ja niihin päämääriin, jota mainitulla direktiivillä tavoitellaan.
Kyseisestä asiayhteydestä on todettava, että suoraveloitusten suorittamista maksutililtä ilman kyseisen tilin haltijan suostumusta ei mainita niiden maksutapahtumien joukossa, jotka direktiivin 2007/64 3 artiklalla suljetaan sen soveltamisalan ulkopuolelle.
Lisäksi on syytä todeta, että direktiivin 2007/64 useiden säännösten tarkoituksena on säännellä oikeudettomien maksutapahtumien käsitettä, jolla sen 54 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaan tarkoitetaan maksajan suostumuksetta toteutettuja maksutapahtumia. Tämä koskee direktiivin 42 artiklan 5 alakohdan d alakohtaa, jossa täsmennetään, että maksupalvelunkäyttäjälle on puitesopimusta tehtäessä annettavia tietoja ja ehtoja ovat muun muassa se, miten ja missä ajassa maksupalvelunkäyttäjän on ilmoitettava maksupalveluntarjoajalle oikeudettomasta tai virheellisesti toteutetusta maksutapahtumasta, sekä tiedot maksupalveluntarjoajan oikeudettomia maksutapahtumia koskevasta vastuusta, ja samankaltaisesta tietojenantovelvollisuudesta säädettiin lisäksi direktiivin 37 artiklan 2 kohdassa erillisten maksutapahtumien osalta.
On myös todettava ensinnäkin, että direktiivin 2007/64 58 artikla koskee oikeudettomasta tai virheellisesti toteutetusta maksutapahtumasta tehtävää ilmoitusta. Sen 59 artikla koskee sitten pääasiallisesti todistustaakan jakautumista tilanteessa, jossa maksupalvelunkäyttäjä kiistää hyväksyneensä toteutetun maksutapahtuman. Direktiivin 60 ja 61 artikla koskevat lopuksi vastaavasti maksajan maksupalveluntarjoajan ja maksajan vastuita silloin, kun kyse on oikeudettomista maksutapahtumista.
On todettava, että jos se, että suoraveloitetun tilin haltija ei ole suostunut tällaiseen veloitukseen, mahdollistaisi sen, että tällainen maksutapahtuma suljettaisiin direktiivin 2007/64 2 artiklan 1 kohdasta ilmenevän maksupalvelun käsitteen ja tämän johdosta kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, kyseisillä säännöksillä ei olisi mitään merkitystä eikä tehokasta vaikutusta siltä osin kuin ne koskevat oikeudettomia maksutapahtumia.
Siitä asiayhteydestä, johon mainittu käsite kuuluu, ilmenee siis, että käsitettä on tulkittava siten, että sen alaan kuuluvat maksunsaajan aloitteesta suoritetut suoraveloitukset sellaiselta tililtä, jonka haltija se ei ole, silloinkin, kun näin veloitetun tilin haltija ei ole antanut tähän suostumustaan.
Direktiivillä 2007/64 tavoitellut päämäärät tukevat tätä tulkintaa. Sen johdanto-osan kolmannessa ja neljännessä perustelukappaleessa todetaan pääasiallisesti, että kansallisten säännösten ja jäsenvaltioiden maksupalvelumarkkinoiden alan vaillinaisen unionin kehyksen rinnakkaisuus aiheuttaa sekaannusta ja johtaa oikeusvarmuuden puutteeseen, minkä vuoksi on tärkeää luoda maksupalveluille unionin tasolla ajanmukainen ja yhtenäinen oikeudellinen kehys, joka on puolueeton, jotta varmistettaisiin kaikkien maksujärjestelmien kannalta tasavertaiset kilpailuolosuhteet kuluttajien valintamahdollisuuksien säilyttämiseksi, mikä olisi merkittävä edistysaskel muun muassa turvallisuuden ja tehokkuuden kannalta nykyisiin kansallisiin järjestelmiin verrattuna.
Direktiivin johdanto-osan 31 perustelukappaleessa todetaan tämän suuntaisesti pääasiallisesti, että oikeudettomien tai virheellisesti toteutettujen maksutapahtumien riskien ja seurausten vähentämiseksi maksupalvelunkäyttäjän olisi ilmoitettava maksupalveluntarjoajalle mahdollisimman pian, että se kiistää kaikki tällaiset tapahtumat. Sen johdanto-osan 35 perustelukappaleessa täsmennetään myös, että oikeudettomia maksutapahtumia koskevaa tappionjakoa olisi säänneltävä.
Jos siis pääasiassa kyseessä olevien suoraveloitusten kaltaiset oikeudettomat maksutapahtumat suljettaisiin direktiivin 2007/64 soveltamisalan ulkopuolelle, tästä ei seuraisi ainoastaan, että osa näistä perustelukappaleista menettäisi merkityksensä, vaan myös, että kyseisen direktiivin näissä perustelukappaleissa ilmaistujen päämäärien toteuttaminen vaarantuisi. Markkinatoimijoilta nimittäin evättäisiin tällaisella ulkopuolelle sulkemisella se suoja, joka direktiivillä, jolla on otettu käyttöön oikeudettomista maksutapahtumista aiheutuvia tiettyjä seurauksia koskevat yhtenäiset unionin tason säännökset, nimenomaan pyritään niille antamaan tällaisten maksutapahtumien osalta.
Kaiken edellä lausutun perusteella ensimmäiseen kysymykseen on syytä vastata niin, että direktiivin 2007/64 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että suoraveloitukset, jotka suoritetaan maksunsaajan aloitteesta sellaiselta tililtä, jonka haltija se ei ole, ja joihin näin veloitetun tilin haltija ei ole antanut suostumustaan, kuuluvat kyseisessä säännöksessä tarkoitetun maksupalvelun käsitteen alaan.
Toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy toisessa kysymyksessään pääasiallisesti, onko direktiivin 2007/64 58 artiklaa tulkittava siten, että siinä tarkoitetun maksupalvelunkäyttäjän käsitteen alaan kuuluu sellaisen maksutilin haltija, jolta on suoritettu suoraveloituksia ilman tämän suostumusta.
Kyseisessä 58 artiklassa säädetään pääasiallisesti, että maksupalvelunkäyttäjällä on oikeus saada maksupalveluntarjoajalta hyvitys maksutapahtumasta vain siinä tapauksessa, että hän ilmoittaa maksupalveluntarjoajalleen oikeudettomasta tai virheellisesti toteutetusta, vaatimukseen oikeuttavasta maksutapahtumasta ilman aiheetonta viivytystä sen havaittuaan ja viimeistään 13 kuukauden kuluessa tilin veloituspäivästä, sillä edellytyksellä – josta pääasiassa ei ole kyse –, että maksupalveluntarjoaja on noudattanut tiettyjä tietojenantovelvollisuuksia.
Direktiivin 2007/64 4 artiklan 10 alakohdassa olevan määritelmän mukaan ”maksupalvelunkäyttäjällä” tarkoitetaan ”luonnollista tai oikeushenkilöä, joka käyttää maksupalvelua joko maksajan tai maksunsaajan tai molempien ominaisuudessa”.
Pelkästään tämän ”maksajan” ja ”maksunsaajan” käsitettä koskevan säännöksen – kun sitä luetaan yhdessä direktiivin 4 artiklan 7 ja 8 alakohdan kanssa – sanamuoto huomioon ottaen sellaisen maksutilin haltija, jota on veloitettu ilman tämän suostumusta, ei tosin näytä kuuluvan maksupalvelunkäyttäjän käsitteen alaan. Kuitenkin, kuten tämän tuomion 48 kohdassa on pääasiallisesti todettu, yhtäältä sellaiset maksutililtä suoritetut suoraveloitukset, joihin veloitetun tilin haltija ei ole antanut suostumustaan, kuuluvat direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa mainitun maksupalvelun käsitteen alaan. Toisaalta itse mainitun 58 artiklan sanamuodosta ja sen otsikosta ilmenee, että sen nimenomaisena päämääränä on olla sovellettavissa etenkin oikeudettomiin maksutapahtumiin.
Näissä olosuhteissa maksupalvelunkäyttäjän käsitettä on tulkittava niin, että se kattaa sen maksutilin haltijan, jolta suoraveloitukset on suoritettu ilman sen suostumusta. Tällainen tulkinta on tämän tuomion 47 kohdassa jo esitetyillä perusteilla muutoinkin koherentti direktiivillä 2007/64 tavoiteltuihin, tämän tuomion 45 ja 46 kohdassa mieliin palautettuihin päämääriin nähden.
Edellä esitetyt lausumat huomioon ottaen toiseen kysymykseen on vastattava niin, että direktiivin 2007/64 58 artiklaa on tulkittava siten, että siinä tarkoitetun maksupalvelunkäyttäjän käsitteen alaan kuuluu sellaisen maksutilin haltija, jolta on suoritettu suoraveloituksia ilman kyseisen haltijan suostumusta.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kymmenes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 97/7/EY, 2002/65/EY, 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta ja direktiivin 97/5/EY kumoamisesta 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/64/EY 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että suoraveloitukset, jotka suoritetaan maksunsaajan aloitteesta sellaiselta tililtä, jonka haltija se ei ole, ja joihin näin veloitetun tilin haltija ei ole antanut suostumustaan, kuuluvat kyseisessä säännöksessä tarkoitetun maksupalvelun käsitteen alaan.

2)
Direktiivin 2007/64 58 artiklaa on tulkittava siten, että siinä tarkoitetun maksupalvelunkäyttäjän käsitteen alaan kuuluu sellaisen maksutilin haltija, jolta on suoritettu suoraveloituksia ilman kyseisen haltijan suostumusta.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: portugali.