CELEX: 62016TJ0581
Közszolgálat
Tisztviselők
Pályázati felhívás
Az európai ombudsman hivatalának főtitkára
A tanácsadó bizottság véleménye
E vélemény figyelembevételének hiánya
A kiválasztási eljárás megsértése
Nyilvánvaló értékelési hibák
Egyenlő bánásmód
A megfelelő ügyintézés elve
Felelősség

I.

Jogi háttér
Az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 27. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A felvétel során arra kell törekedni, hogy az intézmények részére olyan tisztviselők munkáját biztosítsák, akik megfelelnek az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek, és akiket az [Európai Unió] tagállamainak állampolgárai közül a lehető legszélesebb földrajzi alapon toboroztak.”
2015. február 19‑én az európai ombudsman az ombudsman hivatalának AD 15/16 besorolási fokozatú főtitkári álláshelyére történő felvétel érdekében pályázati felhívást (OMB/2/2015) (a továbbiakban: felhívás) tett közzé.
A felhívás 6. pontjában ismertetett kiválasztási szempontok az alábbiak voltak:
–
„uniós intézménnyel, szervvel vagy szervezettel való együttműködésben szerzett tapasztalat, vagy uniós intézményben, szervben vagy szervezetben szerzett szakmai tapasztalat, illetve valamely nemzeti ombudsmani hivatallal vagy ehhez hasonló szervvel való együttműködésben szerzett tapasztalat, vagy valamely nemzeti ombudsmani hivatalban vagy ehhez hasonló szervben szerzett szakmai tapasztalat;
–
az európai ügyek, intézmények és jogszabályok megfelelő ismerete;
–
a hivatal tevékenységével összehasonlítható területen, vezető állásban szerzett jelentős tapasztalat és kimutatható sikerek;
–
az ombudsman közszolgálatban betöltött szerepének megfelelő értése;
–
stratégiai változtatások végrehajtásában szerzett, igazolható tapasztalat;
–
a költségvetési igazgatás és tervezés ismerete;
–
az emberi erőforrások területét érintő modern stratégiák és eljárások ismerete;
–
az információtechnológia területét érintő modern stratégiák és eljárások ismerete;
–
kiváló kommunikációs, hálózatépítési és a személyi állományt motiváló készség;
–
a polgárok meghallgatására kész Európai Unió iránti mély elkötelezettség;
–
az ombudsman elképzelései és stratégiája iránti mély elkötelezettség;
–
gyakorlati okokból elengedhetetlen az angol és francia nyelven való hatékony kommunikáció készsége. Az Európai Unió valamely más hivatalos nyelvének ismerete előnyt jelent.”
A felhívás „Kiválasztási eljárás” című 7. pontja így szól:
„Valamennyi pályázó kap átvételi elismervényt. Egy tanácsadó bizottság segíti a kinevezésre jogosult hatóság munkáját, és a „Személyzeti, ügyviteli és költségvetési csoport” támogatásával megvizsgálja a pályázatokat. A bizottság javaslatot tesz a felvételi beszélgetésre behívandó pályázók listájára. A tanácsadó bizottság javasolhatja a felvételi beszélgetésre behívható pályázók számának korlátozását.
Az ombudsman úgy határozhat, hogy a tanácsadó bizottság által javasolt listáról csupán bizonyos pályázókat hív be felvételi beszélgetésre. Valamennyi pályázó tájékoztatást kap a kiválasztási eljárás kimeneteléről.”
A pályázatok benyújtásának határidejét a felhívás 8. pontja 2015. március 22‑re tűzte ki.
Egyébiránt a felhívás 8. pontja előírja, hogy a pályázatoknak tartalmazniuk kell:
„a)
egy kitöltött, előzőleg az ombudsman […] honlapjáról letöltött pályázati űrlapot;
b)
egy angol nyelven megfogalmazott levelet, amely tartalmazza a pályázó motivációit, és azon okok kifejtését, amelyek alapján a pályázó úgy véli, hogy rendelkezik a munkakör betöltéséhez szükséges tudással, ismeretekkel és készségekkel;
c)
a pályázó önéletrajzának másolatát;
d)
a pályázó állampolgárságát igazoló hivatalos dokumentum másolatát;
e)
a diplomák másolatát (hitelesített fordítás nem szükséges, jóllehet az angol vagy francia nyelvű fordítást köszönettel veszik);
f)
a pályázó szakmai tapasztalatának bizonyítékát, egyértelműen megjelölve a végzett tevékenység kezdetének és végének időpontját és természetét, és oly módon, hogy meg lehessen állapítani, hogy a pályázó rendelkezik a „Kiválasztási szempontok” pontban meghatározott szükséges végzettséggel és ismeretekkel;
g)
a pályázóknak továbbá be kell nyújtaniuk a nyelvi ismereteikre vonatkozó nyilatkozatot, és amennyiben lehetséges, az azt bizonyító dokumentumokat;
h)
a más uniós intézményekből pályázó tisztviselők esetében az utolsó három értékelő jelentés másolatát (amennyiben rendelkezésre áll);
i)
egy érvényes e‑mail‑címet, amelyen az ombudsmani hivatal kapcsolatot tarthat.
A [d), e), f), g) és h) pontban] fent hivatkozott igazoló okmányok eredeti másolata a későbbiekben bekérhető ellenőrzés céljából.
A hiányos vagy (részben vagy egészben) késedelmesen benyújtott pályázatok nem vehetők figyelembe.”
II.

A jogvita előzményei
2015. március 19‑én az ombudsman közzétette az OMB/2/2015. sz. kiválasztási eljárásban eljáró tanácsadó bizottság tagjainak jegyzékét, amely az alábbi tagokat sorolta fel: A., D., S. és H. Továbbá egy megfigyelőt és egy titkárt jelöltek ki az említett bizottság mellé.
2015. március 20‑án a felperes, Costas Popotas levélben megküldte a főtitkári álláshelyre vonatkozó pályázatának teljes dokumentációját, ugyanakkor pontosította, hogy a 2014‑re vonatkozó értékelő jelentése a véglegesítés szakaszában van.
A 2015. március 24‑i levelében az ombudsman visszaigazolta a felperes pályázatának kézhezvételét.
2015. március 27‑én a felperes megküldte a legutóbbi, a 2014. évre vonatkozó – aznap kiállított – értékelő jelentését, és hozzátette, hogy bár az említett értékelő jelentést a határidő lejártát követően küldte meg, örömmel venné, ha azt a tanácsadó bizottság rendelkezésére bocsátanák.
2015. április 9‑én a tanácsadó bizottság levélben tájékoztatta az ombudsmant arról, hogy lezárta a rendelkezésére bocsátott valamennyi pályázat értékelését. Ezenkívül elkészítette azon tizenkét pályázó betűrendes felsorolását, akiket az ombudsman előtti felvételi beszélgetésre behívni javasolt. Ezen a betűrendbe szedett listán a felperes a tizenegyedik helyen állt, B. G. pedig a hetedik helyen.
Ugyanezen a napon megküldött levelében az ombudsman tájékoztatta a tanácsadó bizottság melletti megfigyelőt, hogy úgy határozott, hogy a felvételi beszélgetésre a bizottság által javasolt tizenkettőből csupán nyolc pályázót hív be, köztük B. G.‑t, kizárva így a felperest a felvételi beszélgetésből.
A 2015. április 10‑i levelében a „Személyzeti, ügyviteli és költségvetési csoport” vezetője tájékoztatta a felperest, hogy a tanácsadó bizottság úgy határozott, hogy jelentős érdemei ellenére nem javasolja őt felvételi beszélgetésre behívni. Kifejtette továbbá, hogy amennyiben nem ért egyet ezzel a határozattal, 2015. április 17‑ig indokolással ellátott kérelemben kérheti e határozat felülvizsgálatát.
2015. április 17‑én lezajlott az ombudsman által kiválasztott nyolc pályázó felvételi beszélgetése, 2015. április 22‑én pedig közülük három egy újabb felvételi beszélgetésen vett részt.
2015. május 8‑án a felperes a
Politico
magazin honlapját olvasva értesült arról, hogy B. G.‑t nevezték ki az ombudsman mellé főtitkárnak. Ugyanezt az információt közölte vele a tanácsadó bizottság 2015. május 4‑i levele.
2015. május 18‑án a felperes benyújtott az ombudsmanhoz egy, az OMB/2/2015. sz. eljárásra vonatkozó adminisztratív dokumentumokhoz, különösen pedig a kinevezésre jogosult hatóság támogatására kinevezett tanácsadó bizottság jegyzőkönyveihez, illetve a kinevezésre jogosult hatósághoz értékelésre terjesztett javaslathoz való hozzáférés iránti kérelmet.
2015. május 26‑án az ombudsman tájékoztatta a felperest, hogy a tanácsadó bizottság „nem ve[tt] fel jegyzőkönyvet az üléséről, így nem tudja megvizsgálni az e dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférés lehetőségét”. Egyébiránt a felperesnek a kinevezésre jogosult hatósághoz értékelésre benyújtott javaslathoz való hozzáférés iránti kérelmét illetően az ombudsman kifejtette, hogy „a tanácsadó bizottság még nem nyújtotta be külön dokumentumban e javaslatát, hanem a fent említett 2015. május 13‑i feljegyzés releváns részeit kiemelve, adminisztratív úton tudatta az ombudsmannal az értékelését”.
2015. június 3‑án az ombudsman a felperesnek – az egyes dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelme alapján – megküldte a főtitkár felvételére vonatkozó, OMB/2/2015. sz. kiválasztási eljárással kapcsolatos, 2015. május 13‑i feljegyzést. A „Személyzeti, ügyviteli és költségvetési csoport” vezetője által írt és az ombudsman által jóváhagyott, 2015. május 13‑i feljegyzés összefoglalja a kiválasztási eljárást a felhívás közzétételétől kezdve a B. G.‑nek nyújtandó állásajánlatról szóló határozatig. Ez a feljegyzés három mellékletet tartalmaz: az első arra vonatkozik, hogy a pályázók megfelelnek‑e a feltételeknek, a második a megfelelő pályázóknak a tanácsadó bizottság által adott pontszámmal, a harmadik pedig az első felvételi beszélgetésen részt vevő nyolc pályázónak a tanácsadó bizottság által adott pontszámokkal kapcsolatos.
2015. június 4‑én a felperes azt kérte az ombudsmantól, hogy a 2015. május 13‑i feljegyzés 2. mellékletében fedje fel pályázatának névtelenségét.
2015. június 9‑én a felperest az ombudsman hivatala tájékoztatta, hogy a pályázata az 51. sorszámot viseli.
2015. június 10‑én a felperes az ombudsmantól az alábbi dokumentumokhoz való hozzáférést kérte:
–
„[a] 3., 7. és 47. sorszámú pályázó, illetve B. G. (ha szükséges anonimizált) [önéletrajzának] másolata;
–
a pályázók felvételi beszélgetésre történő behívásának olyan szempontjai, mint amelyeket az ombudsman 2015. május 13‑i […] feljegyzésének 3. melléklete említ;
–
az április 10‑ét követően a 7. és a 47. sorszámú pályázónak megküldött levelek és elektronikus levelek (ha szükséges anonimizált) másolata”.
2015. június 11‑én a felperes jelezte az ombudsmannak, hogy véleménye szerint a kapott pontszámai nem állnak összhangban a benyújtott dokumentációval.
A felperes ezért kérte „a tanácsadó bizottság konkrét indokolását az alábbiakkal kapcsolatban:
–
a 2. melléklet A, G és H részét illető értékelés során alkalmazott alszempontok, különös tekintettel azon okokra, amelyek alapján egyes pályázók maximális pontszámot kaphattak;
–
az aktájának azon elemei, amelyek miatt az A részre nem kaphatott maximális pontszámot;
–
azon okok, amelyek miatt, a személyzeti igazgatási kérdésekben – különösen intézményközi szinten – csaknem állandó jellegű szerepének egésze ellenére, a bizottság nem tekintette helyénvalónak, hogy számára maximális pontszámot adjon, vagy akár a G részt illetően 3,50 pontot meghaladó pontszámot adjon;
–
az aktájára vonatkozóan alkalmazott olyan szempontok, amelyek a H rész esetében különösen alacsony pontszámot eredményeztek, tekintettel arra, hogy a bizottság tudomására hozta, hogy speciális informatikai tanulmányokat folytatott, hogy a végzett tevékenysége állandó informatikai alkalmazást igényelt, hogy e téren kiemelt képzéseken vett rész és publikált, illetve hogy e téren elismert egyesületekben vett részt.”
A felperes hozzátette, hogy ezzel párhuzamosan az ombudsman nyilvántartásához előterjesztette az INC2015–005124. sz. dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmet.
Az ombudsman a 2015. június 17‑i, a felperesnek 2015. június 18‑án elektronikus levélben továbbított levelében, a felperes 2015. június 10‑i kérelmére válaszolva, közölte B. G. önéletrajzát, kifejtve, hogy a többi pályázó önéletrajzát a személyes adatok védelméhez kötődő jogok miatt nem közölheti. Ezenkívül a kérelmének megfelelően megküldte a 7. és a 47. sorszámú pályázókkal folytatott levelezés másolatát.
2015. június 26‑án a felperest a 2015. június 11‑i kérelmére válaszolva az ombudsman hivatala arról tájékoztatta, hogy a kérelmére adandó válasz előkészítés alatt áll, és hogy a választ rövid időn belül megküldik neki.
A felperes tájékoztatta az ombudsmant, hogy a választ alapvetően 2015. július 10‑ig várja.
2015. július 10‑én a felperes elővigyázatosságból a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panasszal élt. A felperes úgy vélte egyrészt, hogy az eljárást a hiányosság és az inkoherencia jellemezte, amely alapján valószínűsíthető az eljárással való visszaélés, különösen amiatt, hogy – ellentétben a 47. sorszámú pályázóval, akit egyenlő pontszámmal a kilencedik helyre soroltak – a felvételi beszélgetésre nem hívták be, ami objektív módon nem indokolható, másrészt pedig, hogy értékelési hibákat vétettek a „G. Az emberi erőforrások területét érintő modern stratégiák és eljárások ismerete” és a „H. Az információtechnológia területét érintő modern stratégiák és eljárások ismerete” részekre vonatkozó képesítését illetően, tekintettel a pályázat benyújtásakor szolgáltatott információkra és a mellékelt önéletrajzra. Ennek megfelelően kérte a kinevezésre jogosult hatóságot, hogy nyilvánítsa semmissé a kiválasztási eljárásnak a 2015. május 13‑i feljegyzést követő szakaszait, különösen pedig B. G.‑nek az ombudsman hivatalának főtitkári álláshelyére történő kinevezését, és térítse meg az ebből eredően bekövetkezett vagyoni és nem vagyoni kárát.
2015. július 17‑én az ombudsman hivatala visszaigazolta e panasz kézhezvételét.
2015. szeptember 21‑én a felperes kérte a B. G. kinevezéséről szóló határozat másolatát, amelyet elektronikus levélben 2015. október 5‑én továbbítottak neki.
2015. október 14‑én a felperes egy újabb panaszt tett a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján, amelyben fenntartja az első panaszban felhozott kifogásait (lásd a fenti 28. pontot). Ugyanakkor hozzátette egyrészt, hogy a kiválasztott pályázó esetében előre meg nem határozott értékelési tényezőket vettek figyelembe, ami sérti az egyenlő bánásmód elvét, másrészt pedig, hogy a kiválasztási eljárás összességében nem felelt meg a megfelelő ügyintézés azon mércéjének, amelyet egy olyan intézménynek, mint az ombudsman, követnie kell. Ennek megfelelően kérte a kiválasztási eljárás 2015. május 13‑i feljegyzést követő szakaszainak megsemmisítését, különösen pedig B. G.‑nek az ombudsman hivatalának főtitkári álláshelyére, az ombudsman 2015. július 16‑i határozatával történő kinevezésének megsemmisítését. Egyébiránt fenntartotta a vagyoni és nem vagyoni kárainak megtérítésére irányuló kérelmét.
A 2015. november 9‑i határozatban (a továbbiakban: megtámadott határozat) az ombudsman a felperest a 2015. július 10‑i és október 14‑i panaszainak elutasításáról tájékoztatta.
III.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2016. február 17‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
Az ombudsman a Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2016. június 26‑án ellenkérelmet nyújtott be.
Az Európai Unió és alkalmazottai közötti jogviták elsőfokú elbírálásával kapcsolatos hatáskörnek a Törvényszékre történő átruházásáról szóló, 2016. július 6‑i (EU, Euratom) 2016/1192 európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2016. L 200., 137. o.
) 3. cikke alapján a jelen ügyet – annak 2016. augusztus 31‑i állása szerint – a Törvényszékhez tették át. Az ügyet a T‑581/16. számon vették nyilvántartásba, és a nyolcadik tanács elé utalták.
A felperes a Törvényszék Hivatalához 2017. január 3‑án választ, az ombudsman pedig 2017. március 16‑án viszonválaszt nyújtott be.
A Törvényszék Hivatalához 2017. április 7‑én benyújtott kérelmében a felperes azt kérte, hogy a Törvényszék a Törvényszék eljárási szabályzata 85. cikkének (4) bekezdése alapján rendelje el az akta D1. mellékletének az iratok közül való eltávolítását, és ne vegye figyelembe az ombudsman e részre vonatkozó érveit.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (nyolcadik tanács) úgy döntött, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt, és a Törvényszék eljárási szabályzatának 89. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében írásbeli kérdést tett fel a felperesnek, amelynek ez utóbbi a megszabott határidőn belül eleget tett.
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
semmisítse meg a megtámadott határozatot, amelyben az ombudsman elutasította a közigazgatási panaszait;
–
semmisítse meg a 2015. április 10‑i határozatot, amely őt kizárta a felvételi beszélgetésből, valamint a 2015. július 16‑i határozatot, amely az ombudsman hivatalának főtitkári álláshelyére B. G.‑t nevezte ki;
–
kötelezze az ombudsmant, hogy a felperest ért vagyoni kár jogcímén fizessen meg a felperesnek 112472,64 eurót;
–
kötelezze az ombudsmant, hogy a felperest ért nem vagyoni kár jogcímén fizessen meg a felperesnek 30000 eurót;
–
kötelezze az ombudsmant a költségek összességének viselésére.
Az ombudsman azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
a keresetet mint részben elfogadhatatlant utasítsa el;
–
teljes egészében utasítsa el a keresetet;
–
a felperest kötelezze az eljárás költségeinek viselésére.
A tárgyaláson a felperes előzetes nyilatkozatot tett, amelyben kifejtette, hogy a vagyoni kárra vonatkozó kérelmének összegét csökkenteni szándékozik, és hogy eltekint a 112472,64 euró összeg megtérítése iránti kérelmétől. Kifejtette, hogy a véleménye szerint elszenvedett vagyoni kár az esély elvesztéséből ered, éppen ezért mindenesetre kéri, hogy a Törvényszék méltányossági alapon állapítson meg egy átalányösszeget, amely kérelmet a Törvényszék a tárgyalási jegyzőkönyvben rögzített.
IV.

A jogkérdésről
A.

Az elfogadhatóságról
Az ombudsman, anélkül hogy formálisan elfogadhatatlansági kifogást emelne, a felperes által felhozott egyes jogalapokkal szemben több elfogadhatatlansági okra hivatkozik.
Az ombudsman elsősorban azt állítja, hogy nem tartották tiszteletben a kereset és a panasz közötti összhang szabályát, amely megköveteli, hogy az uniós bíróság előtt felhozott jogalapot már a pert megelőző eljárásban is felhozzák. Így, az egyfelől a felperessel 2015. június 3‑án közölt, 2015. május 13‑i feljegyzésben szolgáltatott tényezőkkel, másfelől pedig B. G.‑nek a felperessel 2015. június 18‑án közölt önéletrajzával szemben felhozott kifogásokat már az említett eljárásban is fel kellett volna hozni. Az ombudsman szerint azok a kifogások, amelyeket a jelen kereset benyújtását megelőzően fel lehetett volna hozni, éppen ezért elfogadhatatlanok.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a személyzeti szabályzat 91. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy nem fogadható el az Európai Unió Bíróságához benyújtott kereset, ha a kinevezésre jogosult hatósághoz előzetesen nem fordultak panasszal.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a panasz és az azt követő keresetlevél összhangjának a személyzeti szabályzat 91. cikkének (2) bekezdése szerinti szabálya elfogadhatatlanság terhe mellett megköveteli, hogy az uniós bíróság előtt felhozott kifogást már a pert megelőző eljárásban felhozzák annak érdekében, hogy a kinevezésre jogosult hatóság megismerhesse az érintett által a megtámadott határozattal szemben megfogalmazott kritikákat (lásd: 2013. október 25‑iBizottság kontra Moschonaki ítélet,
T‑476/11 P
,
EU:T:2013:557
,
71.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezt a szabályt maga a pert megelőző eljárás célja indokolja, annak szerepe ugyanis az, hogy lehetőséget biztosítson a tisztviselők és az adminisztráció között felmerült nézeteltérések egyezség útján való megoldására (lásd: 2013. október 25‑iBizottság kontra Moschonaki ítélet,
T‑476/11 P
,
EU:T:2013:557
,
72.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből következik, amint az a következetes ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a tisztviselői keresetekben az uniós bíróság elé terjesztett kereseti kérelmek kizárólag a panaszban megjelölt kifogásokkal egyező jogcímen alapuló kifogásokat tartalmazhatnak, ám e kifogások az uniós bíróság előtt kifejthetők a panaszban nem szükségképpen szereplő, azonban ahhoz szorosan kapcsolódó jogalapok és érvek előadásával (lásd: 2013. október 25‑iBizottság kontra Moschonaki ítélet,
T‑476/11 P
,
EU:T:2013:557
,
73.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az ombudsman először is az első jogalap azon első részének elfogadhatatlanságára hivatkozik, amely – amint azt a felperes a tárgyaláson a Törvényszék által erre vonatkozóan feltett kérdésre válaszolva kifejtette – a kiválasztási eljárás megsértésén alapul. E tekintetben az ombudsman szerint a felperes már nem kérdőjelezhette volna meg azt, hogy a pályázókat a felvételi beszélgetéseket megelőző szakaszban bizonyos kiválasztási szempontok szerint értékelték, illetve hogy kétszer került sor felvételi beszélgetésre, és hat, súlyozási tényezőkkel ellátott szempontot alkalmaztak a felvételi beszélgetések értékelésére, valamint hogy a pályázók nyelvi készségeit nem a felhívásnak megfelelően értékelték. Az ombudsman tehát azzal érvel, hogy a felperes már az első panasz előterjesztésekor pontosan ismerte az alábbi tényezőket:
–
„nyolc kiválasztási szempontot [vettek] figyelembe a felvételi beszélgetéseket megelőző szakaszban;
–
[a felperest] e szempontok alapján értékelték;
–
az értékelés azt eredményezte, hogy [a felperest] kizárták a kiválasztási eljárás további szakaszaiból;
–
kétszer került sor felvételi beszélgetésekre;
–
hat értékelési szempontot vettek figyelembe a felvételi beszélgetéseken;
–
súlyozási tényezőket alkalmaztak mind a felvételi beszélgetéseket megelőző szakaszban, mind pedig a felvételi beszélgetések szakaszában;
–
a nyelvi készségeket a felvételi beszélgetések szakaszában értékelték, és
–
az álláshelyre felvett pályázó által ismert nyelvek az angol, a francia és a német.”
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a felperes az első panaszában kifejtette, hogy az eljárást a hiányosság és az inkoherencia jellemezte, amely alapján valószínűsíthető, hogy a kiválasztási eljárást nem tartották tiszteletben, és példálózó jelleggel hivatkozik arra, hogy az egyenlő pontszámmal rendelkező 47. sorszámú pályázóval ellentétben nem hívták be felvételi beszélgetésre. A felperes a második panaszában hozzátette, hogy a kiválasztott pályázó esetében előre meg nem határozott értékelési tényezőket vettek figyelembe, ami sérti az egyenlő bánásmód elvét.
Meg kell állapítani, hogy a felperes által hivatkozott hiányosságok és inkoherencia pontosan és szükségképpen felöleli az első jogalapjában felhozott valamennyi kifogást, amelyek mind a kiválasztási eljárás megsértésére vonatkoznak, és amelyekre az ombudsman is hivatkozik (lásd a fenti 48. pontot). Ebből következik, hogy ezek a kifogások, még ha nem is szerepelnek kifejezetten a felperes első panaszában, a kiválasztási eljárás megsértésére vonatkozó kifogáshoz kapcsolódnak, és így – az ombudsman állításával ellentétben – nem minősülnek „a jogalap alrészének”, hanem a már hivatkozott jogalapot alátámasztó érveknek.
Ebből következően az első elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.
Az ombudsman másodszor a „jogalap [azon] alrészének” elfogadhatatlanságára hivatkozik, amely szerint a kiválasztási szempontok kapcsán a felhívásban nem szereplő súlyozási tényezőket alkalmazott.
Ismételten meg kell állapítani, hogy ez a kifogás vitathatatlanul a kiválasztási eljárás megsértésére alapított jogalaphoz tartozik, mivel azt rója fel az ombudsmannak, hogy nem tartotta tiszteletben a saját maga által megállapított kiválasztási kritériumokat. Éppen ezért nem tekinthető a „jogalap alrészének”, sőt ez a minősítés egyáltalán nem tűnik helytállónak.
Ebből következően a második elfogadhatatlansági kifogást is el kell utasítani.
Az ombudsman harmadszor azon kifogás elfogadhatatlanságára hivatkozik, amely az „összbenyomást” illető szempont figyelembevételére vonatkozik, holott ezt a felperes a panaszában már vitathatta volna, mivel e szempont létéről 2015. június 3‑án tudomást szerzett.
A felperes ugyanis azzal érvel, hogy az „összbenyomás” nem szerepelt szempontként a felhívásban.
Meg kell azonban jegyezni, hogy a felperes a 2015. október 14‑i panaszában konkrétan azt rótta fel az ombudsmannak, hogy előre meg nem határozott értékelési tényezőket vett figyelembe. Ebből következik, hogy a felperes, amikor az ombudsmannak az „összbenyomást” illető szempont figyelembevételét rója fel, csupán kifejti a második panaszában már hivatkozott jogalapot. Az ombudsman tehát nyilvánvalóan tévesen állítja azt, hogy ezt a kifogást nem hozta fel a pert megelőző eljárásban.
E harmadik elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.
Másodsorban, a kiválasztási eljárás későbbi szakaszaiban állítólagosan elkövetett és a felperes ügyével kapcsolatban nem álló hibákkal szemben tett kifogásokat illetően meg kell állapítani, hogy ezek a kifogások – az ombudsman állításával ellentétben – nem elfogadhatatlanok, hanem alkalmasint hatástalanok, így vizsgálatukra sor kerül a jogalapok érdemi vizsgálata keretében.
Harmadsorban az ombudsman elfogadhatatlansági kifogást hoz fel azzal kapcsolatban, hogy jóllehet a felperesnek lehetősége lett volna arra, hogy a tanácsadó bizottsághoz és az ombudsmanhoz 2015. április 17‑e előtt egy indokolt kérelmet terjesszen a pályázatának felülvizsgálata iránt, és erről kifejezetten tájékoztatták, ezzel a lehetőséggel nem élt, holott ez jogos érdekében állt volna. Márpedig a felülvizsgálat nem lett volna hasztalan, hiszen más pályázók is éltek a lehetőséggel, ámbár esetükben az elutasító határozatot helyben hagyták.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a felperest a 2015. április 10‑i elektronikus levélben tájékoztatták arról, hogy a tanácsadó bizottság nem javasolja őt felvételi beszélgetésre behívni.
Igaz, hogy a tanácsadó bizottság hozzáfűzte, hogy amennyiben a felperes nem ért egyet e határozattal, 2015. április 17‑e előtt egy indokolt kérelmet terjeszthet a pályázatának felülvizsgálata iránt.
Az ítélkezési gyakorlat szerint abban az esetben, ha a tisztviselő, akinek az uniós versenyvizsgán való részvétel iránti kérelmét elutasították, az adminisztráció számára kötelező, konkrét rendelkezés alapján az elutasító határozat felülvizsgálatát kéri, akkor a felülvizsgálatot követően a versenyvizsga‑bizottság által hozott határozat minősül a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése vagy adott esetben 91. cikkének (1) bekezdése értelmében vett sérelmet okozó aktusnak. Ugyancsak az e felülvizsgálatot követően hozott határozat indítja el a panasz és a kereset benyújtására nyitva álló határidő múlását, anélkül hogy szükség volna annak vizsgálatára, hogy ilyen helyzetben az említett határozat esetleg pusztán megerősítő jellegű aktusnak minősülhet‑e (2002. január 23‑iGonçalves kontra Parlament ítélet,
T‑386/00
,
EU:T:2002:12
,
39.
pont; 2005. június 7‑iCavallaro kontra Bizottság ítélet,
T‑375/02
,
EU:T:2005:199
,
58.
pont).
Mindazonáltal, a pályázatot elutasító határozat felülvizsgálata iránti kérelem benyújtásának lehetősége nem értelmezhető akként, hogy a panaszt elutasító határozat elleni kereset elfogadhatatlan, amennyiben előzetesen nem kérték a felülvizsgálatot. A felülvizsgálat iránti előzetes kérelem ugyanis egyáltalán nem minősül a kereset elfogadhatósága feltételének, amint az egyébiránt a 2015. április 10‑i elektronikus levélből is kitűnik, amely kifejezetten megjelöli, hogy a felperesnek lehetősége van a felülvizsgálat iránt indokolt kérelmet benyújtani.
Ebből következően a jelen elfogadhatatlansági kifogást is el kell utasítani.
Negyedsorban, az ombudsman által a viszonválaszban, különösen pedig a D1. mellékletben megfogalmazott elfogadhatatlansági kifogások, amelyek az ellenkérelemben nem szerepeltek, szükségképpen elfogadhatatlanok, mivel azokra a viszonválasz stádiumában hivatkoztak, és mivel ezek nem nélkülözhetetlenek, holott az ellenkérelem stádiumában annak minősülhettek volna. Márpedig az ombudsman egyáltalán nem állította, hogy ezekre az elfogadhatatlansági kifogásokra a felperes válaszának benyújtását követően szerzett információk alapján csak a viszonválasz stádiumában hivatkozhatott.
Következésképpen az ombudsman által felhozott valamennyi elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.
A.

B. Az ügy érdeméről
1.

A megsemmisítés iránti kérelmekről
Keresetének alátámasztására a felperes négy jogalapra hivatkozik. Az első jogalap a kiválasztási eljárással való visszaélésen, a második jogalap nyilvánvaló értékelési hibán, a harmadik jogalap az egyenlő bánásmód elvének megsértésén, a negyedik jogalap pedig a megfelelő ügyintézés elvének megsértésén alapul.
Pontosítani kell, hogy a felperes kereseti kérelmei együttesen vizsgálandók, úgy, ahogyan a felhozott jogalapokból kitűnik, mivel a felperes ezzel kapcsolatban nem tett különbséget.
a)

A kiválasztási eljárással való visszaélésre alapított, első jogalapról
A felperes az első jogalapjának alátámasztására négy kifogást hoz fel. Azt állítja elsősorban, hogy az ombudsman a pályázók értékelése során egyáltalán nem vette figyelembe a felhívásban meghatározott szempontokat, másodsorban, hogy a kiválasztási szempontokat a felhívásban meg nem határozott együtthatók alkalmazásával értékelte, harmadsorban, hogy a felhívásban egyáltalán nem szereplő szempontok alapján végezte el az értékelést, negyedsorban pedig, hogy elismerte, hogy nem vette figyelembe a felhívásban saját maga által felállított tanácsadó bizottság véleményét, és szabálytalanságokat követett el a felperes értékelése során.
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy amint azt a felperes a tárgyaláson a Törvényszék által feltett kérdésre válaszolva elismerte, a „kiválasztási eljárással való visszaélésre” alapított első jogalap a „kiválasztási eljárás megértésére” alapított jogalapként értendő, ami a tárgyalási jegyzőkönyvben rögzítésre került. Egyébiránt az ombudsman ennek megfelelően válaszolt a felperes első jogalapjára, így tehát a tárgyaláson egyáltalán nem kifogásolta a Törvényszék általi átminősítést.
Az arra alapított első és második kifogásról, hogy az ombudsman a pályázók értékelése során egyrészt egyáltalán nem vette figyelembe a felhívásban meghatározott szempontokat, másrészt pedig a kiválasztási szempontokat a felhívásban meg nem határozott együtthatók alkalmazásával értékelte
A felperes lényegében azzal érvel, hogy bár a felhívás 6. pontja tizenkét szempontot tartalmazott (lásd a fenti 3. pontot), csupán az első nyolc szempontot vették figyelembe. Így az ombudsman, azáltal hogy a tizenkettő közül csak nyolc szempontot vett figyelembe, nem tartotta tiszteletben a felhívást. Egyébiránt az ombudsman minden egyes szempont kapcsán súlyozási együtthatót alkalmazott, holott a felhívásban ez egyáltalán nem szerepelt.
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az ombudsmannak tiszteletben kell tartania az általa meghatározott felhívást, hiszen ez a felhívás határozza meg a vonatkozó álláshely betöltésének feltételeit. A felhívás szerepe az, hogy egyrészt a lehető legpontosabban tájékoztassa az érintetteket a betöltendő állás elnyeréséhez szükséges feltételekről annak érdekében, hogy adott esetben képesek legyenek eldönteni, hogy benyújtanak‑e pályázatot, másrészt meghatározza azt a jogi keretet, amelyre tekintettel a szerződéskötésre jogosult hatóság el kívánja végezni a pályázók érdemeinek összehasonlító vizsgálatát. Ha a pályázatok elbírálásakor a felhívásban szereplőktől eltérő feltételeket vesz figyelembe, az ombudsman nem tartja tiszteletben a jogi keretet (lásd ebben az értelemben: 1999. február 11‑iLeite Mateus kontra Bizottság ítélet,
T‑21/98
,
EU:T:1999:28
,
31.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a felhívás felsorolta a figyelembe veendő valamennyi szempontot, mégpedig tizenkettőt (lásd a fenti 3. pontot), azonban nem határozta meg sem az egyes szempontok esetében alkalmazandó súlyozási együtthatót, sem pedig azt, hogy ezeket mely stádiumban kell figyelembe venni.
Márpedig az ombudsman széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a feladatai ellátására vonatkozóan. Ennélfogva értékelési szempontokat határozhat meg, ha ilyen szempontok – mint a jelen esetben – nem szerepelnek a felhívásban, illetve meghatározhatja, amennyiben azt a felhívás nem tette meg, hogy e kritériumokat mely stádiumban kell figyelembe venni (lásd ebben az értelemben: 1981. február 26‑iAuthié kontra Bizottság ítélet,
34/80
,
EU:C:1981:57
,
14.
pont; 1990. december 13‑iGonzalez Holguera kontra Parlament ítélet,
T‑115/89
,
EU:T:1990:84
,
53.
pont; 1995. július 14‑iPimley‑Smith kontra Bizottság ítélet,
T‑291/94
,
EU:T:1995:142
,
48.
pont).
E tekintetben nem vitatott, hogy a tanácsadó bizottság, illetve az ombudsman a pályázatokat a második szakaszban, vagyis kizárólag az önéletrajzok figyelembevételekor az alábbi nyolc szempont szerint értékelte:
–
„uniós intézménnyel, szervvel vagy szervezettel való együttműködésben szerzett tapasztalat, vagy uniós intézményben, szervben vagy szervezetben szerzett szakmai tapasztalat, illetve valamely nemzeti ombudsmani hivatallal vagy ehhez hasonló szervvel való együttműködésben szerzett tapasztalat, vagy valamely nemzeti ombudsmani hivatalban vagy ehhez hasonló szervben szerzett szakmai tapasztalat;
–
az európai ügyek, intézmények és jogszabályok megfelelő ismerete;
–
a hivatal tevékenységével összehasonlítható vállalkozásban, vezető állásban szerzett jelentős tapasztalat és kimutatható sikerek;
–
az ombudsman közszolgálatban betöltött szerepének megfelelő értése;
–
stratégiai változtatások végrehajtásában szerzett, bizonyítható tapasztalat;
–
a költségvetési igazgatás és tervezés ismerete;
–
az emberi erőforrások területét érintő modern stratégiák és eljárások ismerete;
–
az információtechnológia területét érintő modern stratégiák és eljárások ismerete.”
Ezzel szemben a fenti 3. pontban említett négy utolsó szempontot nem a második szakaszban, hanem a harmadik szakaszban, vagyis csak a kiválasztott pályázókkal folytatott felvételi beszélgetések során vették figyelembe.
A felperes azon kifogásának, hogy az ombudsman nem tartotta tiszteletben a felhívást azáltal, hogy csupán nyolc szempontot vett figyelembe a pályázatoknak az önéletrajz alapján történő vizsgálata során, nem lehet helyt adni.
Ugyanis, amint az a 2015. május 13‑i feljegyzésből és a megtámadott határozatból kitűnik, a felhívásban szereplő valamennyi szempontot figyelembe vették a kiválasztási eljárásban, és egyetlen, a felhívásban szereplőktől eltérő szempontot sem vettek figyelembe ezen eljárás során.
Az, hogy a fenti 3. pontban felsorolt szempontok közül az első nyolcat a második szakaszban, míg az utolsó négyet a felvételi beszélgetések során vették figyelembe, az ombudsman mérlegelési jogkörébe tartozik, aki így, a felhívás hallgatása esetén szabadon meghatározhatta, hogy ezeket a szempontokat mely stádiumban kell figyelembe venni.
Egyébiránt meg kell állapítani, hogy a négy utolsó szempont, mégpedig a „kiváló kommunikációs, hálózatépítési és a személyi állományt motiváló készség”, „a polgárok meghallgatására kész Európai Unió iránti mély elkötelezettség”, „az ombudsman elképzelései és stratégiája iránti mély elkötelezettség” és „az angol és francia nyelven való hatékony kommunikáció készsége[, amellett hogy az] Európai Unió valamely más hivatalos nyelvének ismerete előnyt jelent”, olyan szempontok, amelyek vizsgálata nyilvánvalóan a felvételi beszélgetés során a legalkalmasabb.
Ugyan az ombudsman a felvételi beszélgetés keretében – a feltett kérdések és a pályázók megfogalmazott válaszai alapján – figyelheti meg különösen a polgárok meghallgatására kész Európai Unió iránti elkötelezettséget vagy az ombudsman elképzelései és stratégiája iránti elkötelezettséget, illetve az angol és francia vagy az Unió bármely más nyelvén való kommunikáció készségét.
Továbbá, ami a felperesnek az egyes szempontok esetében alkalmazott súlyozási együtthatókra vonatkozó kifogását illeti, amikor is az első öt szempont tíz ponttal, míg az utolsó három szempont öt ponttal értékelhető, meg kell állapítani, hogy mivel a felhívás e tekintetben hallgat, az ombudsman szabadon alkalmazhatott eltérő súlyozási együtthatót a különböző szempontok tekintetében, hiszen ez az ítélkezési gyakorlat által elismert széles mérlegelési jogkörébe tartozik (2013. május 16‑iCanga Fano kontra Tanács ítélet,
T‑281/11 P
,
EU:T:2013:252
,
123.
pont; lásd még ebben az értelemben: 1988. április 19‑iSantarelli kontra Bizottság ítélet,
149/86
,
EU:C:1988:179
,
10.
pont).
A fentiekből az következik, hogy a felperes nem terjesztett elő olyan bizonyítékot vagy valószínűsítő körülményt, amely azt támasztaná alá, hogy az ombudsman a pályázatának B. G. javára történő kizárására irányuló szándékát juttatta volna kifejezésre (lásd ebben az értelemben: 2000. május 25‑iElkaïm és Mazuel kontra Bizottság ítélet,
T‑173/99
,
EU:T:2000:142
,
121.
pont).
Ebből következően az első és a második kifogást el kell utasítani.
Az arra alapított harmadik kifogásról, hogy az ombudsman a felhívásban egyáltalán nem szereplő szempontok alapján végezte el az értékelést
A felperes elsősorban azt kifogásolja, hogy az ombudsman azt kérte a felvételi beszélgetések második körében részt vevő pályázóktól, hogy nyújtsanak be személyes ajánlólevelet, holott ez a követelmény egyáltalán nem szerepelt a kiválasztási szempontok közt.
E tekintetben elegendő azt megállapítani, hogy ez a kifogás hatástalan, mivel a felperes pályázatát a felvételi beszélgetést megelőző stádiumban elutasították, ily módon az ajánlólevelek esetleges figyelembevétele nem érinthette hátrányosan. Egyébiránt, amint azt az ombudsman a tárgyaláson a Törvényszék által feltett kérdésre adott válaszában kifejtette, ezt a követelményt csupán B. G. pályázó esetében fogalmazták meg, a felvételi eljárás végén.
Mindenesetre meg kell jegyezni, hogy maga a felperes is megemlítette az önéletrajzában azon ismert személyek nevét, akik ajánlhatnák pályázatát.
A felperes másodsorban azt kifogásolja, hogy az ombudsman előnyben részesítette azokat a pályázókat, akik olyan intézményekben dolgoztak, amelyek rendszeres kapcsolatban állnak az ombudsmannal, holott ez a szempont nem szerepelt a felhívásban.
Az ombudsman ugyanis ezt írta a megtámadott határozatban:
„Továbbá előnyben részesítettem azokat a pályázókat, akik olyan intézményekben dolgoztak, amelyek rendszeres kapcsolatban állnak az európai ombudsman intézményével. Ön az európai ombudsmannal kapcsolatban kevés tapasztalattal rendelkezik, míg más pályázók több tapasztalatra tettek szert.”
E tekintetben igaz, amint azzal a felperes érvel, hogy „az ombudsmannal fenntartott kapcsolat rendszerességének” szempontja ebben a formában nem szerepel a felhívásban említett szempontok közt.
Meg kell azonban állapítani, hogy ez a szempont hozzákapcsolható „az ombudsman közszolgálatban betöltött szerepének megfelelő értése” szempontjához, ahogyan azt az ombudsman a Törvényszék által feltett kérdésre adott válaszában megerősítette.
Így egy olyan személy, aki rendszeres szakmai kapcsolatot ápolt az ombudsmannal, természetesen nagyobb ismeretekkel rendelkezik e munkakörre jellemző feladatokkal és problémákkal kapcsolatban, mint egy olyan személy, aki olyan uniós intézményben vagy szervben dolgozott, amely távolabbi kapcsolatban áll az ombudsmannal, vagy akár egyáltalán nem áll vele szakmai kapcsolatban.
Márpedig a felperes nem tudta bizonyítani, hogy az Európai Unió Bíróságán végzett tevékenysége keretében rendszeres kapcsolatban állt volna az ombudsmannal.
Példálózó jelleggel csupán három olyan ügyre hivatkozik, amelyekkel jogi referensként találkozott. Mindazonáltal, azon túl, hogy az ügyek ismerete nem bizonyíthatja az ombudsmannal fenntartott rendszeres kapcsolatot, meg kell jegyezni, hogy végeredményben az első ügy a 2015. június 4‑iMirelta Ingatlanhasznosító kontra Bizottság és ombudsman végzés (
C‑576/14 P
, nem tették közzé,
EU:C:2015:370
) alapjául szolgált, amelyben a fellebbezést mint részben nyilvánvalóan megalapozatlant, részben pedig nyilvánvalóan elfogadhatatlant elutasították, anélkül hogy az ombudsmant a fellebbezésről értesítették volna. Ami a Törvényszék előtti ügyeket, mégpedig a 2008. szeptember 24‑iM kontra ombudsman ítélet (
T‑412/05
, nem tették közzé,
EU:T:2008:397
) és a 2006. szeptember 5‑iO’Loughlin kontra ombudsman és Írország végzés (
T‑144/06
, nem tették közzé,
EU:T:2006:237
) alapjául szolgáló ügyeket illeti, azokat a Törvényszék tárgyalta, ahol a felperes nem látott el jogi referensi feladatokat. Mindenesetre a 2006. szeptember 5‑iO’Loughlin kontra ombudsman és Írország végzés (
T‑144/06
, nem tették közzé,
EU:T:2006:237
) alapjául szolgáló ügyről nem értesítették az ombudsmant, mivel a keresetet a Törvényszék elfogadhatatlanság és a hatáskörének nyilvánvaló hiánya miatt elutasította. Egyébiránt meg kell állapítani, hogy az ombudsmant érintő ügyiratok előkészítése nem jelenti azt, hogy „rendszeres kapcsolat” állna fenn az ombudsmannal.
Így az ombudsman nem sértette meg a kiválasztási eljárást, amikor figyelembe vette azt, hogy a pályázók a vele rendszeres kapcsolatban álló intézményekben dolgoztak.
A felperes harmadsorban azzal érvel, hogy a megtámadott határozatban az ombudsman kedvezőbben értékelte azokat a pályázókat, akik felső vezetői szinten álltak, mint akik alacsonyabb beosztásban voltak.
A felperes azt kifogásolja, hogy az ombudsman a megtámadott határozatban a következőket állapította meg:
„Előnyben részesítettem a felső vezetői szinten álló pályázókat az alacsonyabb beosztást betöltő pályázókhoz képest. Ön egységvezető, míg számos pályázó igazgatói munkakört tölt be.”
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az ombudsman főtitkárának munkaköre, amely az ombudsman hivatalának legmagasabb felső vezetői állása, vitathatatlanul vezetői alkalmasságot szükségeltet, így nem téves – amint azzal az ombudsman érvel – azokat a pályázókat támogatni, akik felső vezetői munkakört már betöltöttek.
Mindenesetre B. G. önéletrajzából kitűnik, hogy egységvezető volt, és nem töltött be vezetői munkakört, így ezt a szempontot nem kizáró szempontként, hanem a pályázatok értékelésére alkalmazták.
Így az ombudsman akkor sem sértette meg a kiválasztási eljárást, amikor figyelembe vette azt, hogy a pályázók felső vezetői munkakört töltöttek be.
A felperes negyedsorban azt kifogásolja, hogy az ombudsman a felvételi beszélgetések keretében figyelembe vette az „összbenyomás” szempontját, amely nem szerepelt a felhívásban.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy ez a kifogás hatástalan, mivel a felperes pályázatát a felvételi beszélgetéseket megelőző stádiumban elutasították, így az „összbenyomás” esetleges figyelembevétele, amelyre csak a felvételi beszélgetések stádiumában került sor, nem érinthette hátrányosan.
Mindenesetre ez a szempont úgy tekintendő, mint a pályázók teljesítményének a többi szempont alapján történő összefoglalása, nem pedig úgy, mint egy új vagy független szempont.
Ebből következően a harmadik kifogást egészében mint részben hatástalant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
Az arra alapított negyedik kifogásról, hogy az ombudsman elismerte, hogy nem vette figyelembe a felhívásban saját maga által felállított tanácsadó bizottság véleményét, és szabálytalanságokat követett el a felperes értékelése során
A felperes először is azt kifogásolja, hogy az ombudsman nem vette figyelembe azon tanácsadó bizottság véleményét, amelyet pedig maga hozott létre, hiszen nem ismerte a pályázók besorolásának a bizottság által felállított sorrendjét akkor, amikor nyolc pályázót felvételi beszélgetésre hívott be, így megsértette az említett vélemény figyelembevételére vonatkozó kötelezettségét, másodszor pedig, hogy szabálytalanságokat követett el a felperes értékelése során.
Az ombudsman ugyanis ezt írta a megtámadott határozatban:
„A kabinetfőnökömön keresztül a [tanácsadó bizottság] ezt követően megküldte a tizenkét legjobb pályázat betűrendbe szedett listáját […] A pályázatok és a [tanácsadó bizottság] által is alkalmazott nyolc szempont alapján kiválasztottam a 2015. április 17‑i felvételi beszélgetésre behívandó nyolc pályázót, és a válaszomat elektronikus levélben tudattam a kabinetfőnökömmel. Azért döntöttem úgy, hogy csupán nyolc pályázót hívok be, mert a pályázatok értékelése alapján arra a következtetésre jutottam, hogy a listára felvett többi pályázó nem rendelkezett a betöltendő álláshelyhez megkövetelt alkalmassággal. Hangsúlyozom, hogy az összehasonlító értékelésemet a [tanácsadó bizottság] által adott besorolástól és pontszámoktól függetlenül végeztem el. E besorolást nem tartom kötelezőnek rám nézve, hiszen magam választottam ki a felvételi beszélgetésre behívandó pályázókat.”
E válaszból egyértelműen kiderül, hogy az ombudsman a tanácsadó bizottság által a betűrendbe szedett listán ajánlott tizenkét pályázót illetően a saját értékelésére támaszkodott, és nem a bizottság által a tizenkét pályázónak adott pontszámokra, sem pedig a bizottság által felállított besorolásra.
Az ombudsman az ellenkérelmében kifejti, hogy „valójában” a tanácsadó bizottság véleményének megfelelően járt el, és nem úgy „választott, hogy egyszerűen jóváhagyta az érdemek szerinti sorrendben felállított listát”.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben valamely intézmény, szervezet vagy szerv egy, az alapokmányban elő nem írt, belső tanácsadó bizottságot hoz létre annak érdekében, hogy a bizonyos álláshelyekre történő kinevezésekre tekintettel véleményt kapjon a pályázók képességeiről és készségeiről, ez az intézkedés annak biztosítására irányul, hogy ez az intézmény, szervezet vagy szerv mint kinevezésre jogosult hatóság megfelelőbb alapokon végezze el a pályázók érdemeinek összehasonlító vizsgálatát. Ebből következik, hogy a tanácsadó bizottság által a felvételi beszélgetésre vonatkozó javaslat formájában nyújtott vélemény, amennyiben e bizottság valóban ad ilyen javaslatot, a kinevezésre jogosult hatóság által a tisztviselők érdemeire vonatkozó saját értékelésének megalapozásához figyelembe veendő tényezők közé kell hogy tartozzon, még abban az esetben is, ha úgy értékeli, hogy attól el kell térnie (lásd ebben az értelemben: 1987. július 9‑iHochbaum és Rawes kontra Bizottság ítélet,
44/85, 77/85, 294/85 és 295/85
,
EU:C:1987:348
,
16.
és
17.
pont; 1992. január 30‑iSchönherr kontra GSZB ítélet,
T‑25/90
,
EU:T:1992:8
,
27.
és
28.
pont; 2003. szeptember 18‑iPappas kontra Régiók Bizottsága ítélet,
T‑73/01
,
EU:T:2003:237
,
60.
pont).
Az ombudsman a tárgyaláson, a Törvényszék által feltett kérdésre válaszolva elismerte, hogy a 2015. április 10‑i, a felperest arról értesítő elektronikus levélben foglaltak ellenére, hogy a tanácsadó bizottság úgy határozott, hogy a pályázatát nem javasolja felvételi beszélgetésre, a tanácsadó bizottság – éppen ellenkezőleg – tizenkét pályázót választott ki, köztük a felperest, a felvételi beszélgetésre. Az ombudsman hozzátette, hogy ő maga döntött úgy, hogy a felvételi beszélgetésre a tizenkét pályázó közül csupán nyolc pályázót hív be, köztük B. G.‑t, a felperest azonban nem. Az ombudsman azonban pontosította, hogy ez gondatlanságból történt.
Nem vitatott, hogy a jelen ügyben a felhívás 7. pontja meghatározta, hogy egy tanácsadó bizottság támogatja az ombudsmant, amely a felvételi beszélgetésre behívandó pályázók listájára javaslatot tesz, és javasolhatja az említett felvételi beszélgetésre kiválasztható pályázók számának korlátozását. Azt is meghatározta, hogy az ombudsman dönthet úgy, hogy a felvételi beszélgetésekre a tanácsadó bizottság által javasolt listán szereplők közül csak bizonyos pályázókat hív be.
Az sem vitatott, hogy a jelen ügyben az ombudsman a felvételi beszélgetésre a tanácsadó bizottság által javasolt tizenkét pályázó közül nyolcat hívott be, anélkül hogy a meghívás időpontjában ismerte volna a bizottság által az egyes pályázóknak adott pontszámokat és elismert érdemeket, hiszen csak a pályázók betűrendbe szedett listáját ismerte. A tényállásból azonban kitűnik, hogy az ombudsman pontosan a tanácsadó bizottság által javasolt első hét pályázót hívta be. Ezzel szemben az ombudsman által behívott nyolcadik pályázó – a felperessel együtt – kilencedik helyen állt. Sem a tanácsadó bizottság által érdemek szerinti sorrendben felállított listán szereplő nyolcadik pályázót, sem pedig a felperest nem hívták be felvételi beszélgetésre.
Ebből következik, hogy az ombudsman követte a tanácsadó bizottság véleményét, amennyiben a felvételi beszélgetésre csak azokat a pályázókat hívta be, akiket a tanácsadó bizottság a 2015. április 9‑én megküldött, betűrendbe szedett listán javasolt. Mindazonáltal az ombudsman annyiban nem követte a tanácsadó bizottság által kibocsátott véleményt, amennyiben a tanácsadó bizottság által érdemek szerinti sorrendben felállított listán szereplő nyolcadik pályázót nem hívta be, az e listán szereplő kilencedik pályázót azonban igen.
Elsősorban meg kell állapítani, hogy az ombudsman kifejtette, hogy a besorolásról csak a felvételi beszélgetésre általa kiválasztott nyolc pályázó behívását követően szerzett tudomást. Ezt a felperes nem vitatta, így az ombudsman a felvételi beszélgetésre csak azokat a pályázókat hívta be, akik a tanácsadó bizottság által felállított listán szerepeltek. Ebből következően az ombudsman nem tért el a betűrend szerinti listától.
Másodsorban meg kell jegyezni, hogy maga az ombudsman azt állítja, hogy nem volt köteles az érdemek szerinti sorrendben felállított listát egyszerűen jóváhagyni.
Azt kell tehát meghatározni, hogy a jelen ügy körülményei közt az ombudsman, azáltal hogy eltért a tanácsadó bizottság által felállított véleményben szereplő, érdemek szerinti sorrendbe állított besorolástól, nem követett‑e el olyan hibát, amely a felperest hátrányára befolyásolhatta az eljárást.
Meg kell állapítani, hogy a vélemény tisztán tanácsadó jellegére tekintettel az ombudsman attól eltérhetett, amennyiben hivatkozott az indokokra, amelyek alapján úgy döntött, hogy a tanácsadó bizottság által felállítottól eltérő sorrendet követ (lásd a fenti 110. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
E tekintetben az ombudsman figyelembe vette a tanácsadó bizottság által érdemek szerinti sorrendben felállított listán szereplő első hét pályázó pályázatát, felvételi beszélgetésre azonban nem a tanácsadó bizottság által javasolt nyolcadik pályázót hívta be, hanem a kilencedik helyen szereplő pályázót, tekintettel arra, hogy az ombudsman ebben az időpontban nem ismerte az érdemek szerinti sorrendet.
A megtámadott határozatban az ombudsman kifejtette, hogy azért döntött úgy, hogy csupán nyolc pályázót hív be, mert a pályázatok értékelése alapján arra a következtetésre jutott, hogy a listán szereplő többi pályázó nem rendelkezett a betöltendő álláshelyhez megkövetelt alkalmassággal.
Meg kell állapítani, hogy az ombudsman a felvételi beszélgetésre csak azokat a pályázókat hívta be, akik a tanácsadó bizottság által felállított listán szerepeltek. Ezenkívül, a felhívásban meghatározott eljárás szerint (lásd a fenti 112. pontot) az ombudsman nem volt köteles az érdemek szerinti sorrendben felállított listát egyszerűen jóváhagyni, így nem tekinthető nem megfelelőnek az, hogy nem hívta be a listán szereplő azon pályázókat, akik véleménye szerint nem rendelkeztek a betöltendő álláshelyhez megkövetelt alkalmassággal.
Ebből következik, hogy bár az ombudsman nem vette figyelembe a tanácsadó bizottság által felállított sorrendet, ennek megállapítása nem eredményezheti a megtámadott határozat megsemmisítését.
Ugyanis, még ha az ombudsman követte is volna az említett bizottság által felállított listán szereplő besorolási sorrendet, nem a felperest, hanem a nyolcadik helyre sorolt pályázót kellett volna behívni, míg a listán – a felperessel együtt – kilencedik helyen álló pályázót nem.
A fentiekből következően a negyedik kifogást és így az első jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
b)

A nyilvánvaló értékelési hibára alapított, második jogalapról
A felperes először is azzal érvel, hogy az ombudsman az önéletrajzát önkényesen értékelte, tekintve hogy a pályázat benyújtásakor jogi referens volt, nem pedig egységvezető. Az ombudsman így nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el.
E tekintetben elegendő azt megjegyezni, hogy az ombudsman a megtámadott határozatban csupán arra hivatkozott, hogy a felperes „egységvezető” volt, nem pedig „igazgató”, mint más pályázók. Az ombudsman viszont nem állította, hogy a felperes jogi referensi munkakörben dolgozott a pályázat benyújtásának időpontjában.
Ebből következik, hogy e kifogásnak nincs ténybeli alapja.
Egyébiránt, egyrészt igaz, amint az a felperes önéletrajzából kitűnik, hogy előmenetele során „egységvezető” is volt.
Másrészt, ami a Bíróság elnökének kabinetjében betöltött jogi referensi beosztását illeti, a felperes önéletrajzából kitűnik, hogy a kabinetben ellátott feladata „az eljárásban felmerülő közbenső kérdések követése, a beérkező ügyek elosztásának előkészítése, a nagytanács ítélkezési gyakorlatának követése, az intézmény adminisztratív tevékenységének követése és bizonyos testületekben az elnök képviselete” volt. A felperes 2015. március 27‑i értékelő jelentése az értékelt tisztviselő beosztása keretében ellátandó feladatok leírásában az alábbiakat tartalmazza: „Jogi referens (feladatok különösképpen az adminisztratív ügyek terén, a beérkező ügyek elosztásáig a közbenső kérdések követése terén és alkalmanként a nagytanács ítélkezési gyakorlatának követése terén)”.
Ebből következően az ombudsman ebből a szempontból nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát.
A felperes másodszor azzal érvel, hogy az ügyek, az intézmények és az uniós jogszabályok megfelelő ismeretével kapcsolatos értékelési szempont alapján kapott pontszámának magasabbnak kellett volna lennie annál, mint amit B. G. kapott.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kinevezésre jogosult hatóság feladata annak értékelése, hogy a pályázó eleget tesz‑e az álláshirdetésben megkövetelt feltételeknek, és ez csak nyilvánvaló hiba esetén kérdőjelezhető meg. Következésképpen a Törvényszék nem léphet a kinevezésre jogosult hatóság helyébe, és a nyilvánvaló mérlegelési hiba megállapítását kivéve nem vizsgálhatja felül e hatóságnak a pályázók szakmai képességeire vonatkozó értékelését (1990. december 13‑iKalavros kontra Bíróság ítélet,
T‑160/89 és T‑161/89
,
EU:T:1990:86
,
29.
pont; lásd ebben az értelemben: 1984. május 30‑iPicciolo kontra Parlament ítélet,
111/83
,
EU:C:1984:200
,
16.
pont).
Először is a felhívásból kitűnik, hogy a főtitkár munkaköri leírása a következő:
„A főtitkár feladata a hivatal általános igazgatása és az ombudsman stratégiájának végrehajtása. Közvetlenül az ombudsmannak felel, és irányítja az igazgatótestületet. Szoros együttműködésben áll az ombudsman kabinetjével, és ellátja a hivatal külső képviseletét.”
„Az ügyek, az intézmények és az uniós jogszabályok megfelelő ismeretét” illetően meg kell állapítani, hogy B. G. önéletrajzából kitűnik, hogy az újságíróként végzett egyes tevékenységei mellett B. G. a Bizottságon belül különböző beosztásokban állt, így volt a Bizottság egészségügyért és fogyasztóvédelemért felelős tagjának szóvivője (1999–2004), a Bizottság egyik alelnökének kommunikációs stratégiai tanácsadója (2004–2006), a Bizottság Kommunikációs Főigazgatóságán a főigazgató asszisztense (2006–2007), a Bizottság Jogérvényesülés Főigazgatóságán az emberi erőforrások és információtechnológiai egység vezetője (2007–2011), illetve a Tengerügyi és Halászati Főigazgató mellet egységvezető (2011 óta).
A Bizottság egyes szolgálatain szerezett különböző tapasztalatait figyelembe véve megállapítható, hogy a tanácsadó bizottság nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát, amikor B. G.‑nek igen magas pontszámot adott. Az, hogy B. G. nem rendelkezik jogi végzettséggel, a szerteágazó tapasztalatait figyelembe véve nem bizonyíthatja azt, hogy a tanácsadó bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett volna el.
Egyébiránt „az ügyek, az intézmények és az uniós jogszabályok megfelelő ismeretét” nem függetlenül kell vizsgálni, hanem a felhívásban leírt, az ombudsman stratégiájára és a testület igazgatására összpontosító feladatok fényében, így megállapítható, hogy a keresett pályázó nem uniós jogi szakember kellett, hogy legyen, hanem olyan személy, aki eltérő tevékenységi ágakban különböző álláshelyeket töltött be.
A felperes azon kifogását illetően, hogy az ombudsman nem állapíthatta volna meg azt, hogy „nem rendelkezett gyakorlati tapasztalattal az emberi erőforrások igazgatása terén”, meg kell jegyezni, hogy az ombudsman a megtámadott határozatban az alábbiakat írta:
„Továbbá előnyben részesítettem azokat a pályázókat, akik gyakorlati tapasztalattal rendelkeztek az emberi erőforrások terén, különösen a szervezeti egységek szerkezetátalakításának végrehajtásában. Egyes pályázók nagy tapasztalatokkal rendelkeznek e téren, Ön azonban nem.”
Az ombudsman tehát azt állapította meg, hogy más pályázókkal szemben a felperes nem rendelkezett nagy gyakorlati tapasztalattal az emberi erőforrások igazgatása, és különösen a szerkezetátalakítás terén, nem pedig azt, amint azt a felperes állítja, hogy egyáltalán nem rendelkezett tapasztalatokkal e téren.
Márpedig a felperes egyáltalán nem állította, hogy a szerkezetátalakítás terén tapasztalattal rendelkezne, így ezt a kifogást el kell utasítani.
Továbbá a felperes azzal érvel, hogy különösen a „Személyzeti Szabályzati Jogok, Szociális és Egészségügyi Kérdések és Munkafeltételek” egységvezetőjeként a munkaköre pontosan az emberi erőforrások igazgatásával kapcsolatos.
E tekintetben a felperes önéletrajzából kitűnik, hogy a fő feladata és felelőssége „a Bíróság személyi állománya személyzeti szabályzat alapján fennálló jogainak kezelésére, a szociális intézkedések összehangolására, az orvosi szolgálat adminisztratív felügyeletére”, „az intézmény tagjait a személyzeti szabályzat és a nyugdíjrendszer alapján megillető jogok kezelésére” terjedt ki, és magában foglalta „az [adminisztratív vezetők testülete] mellett működő, szociális kérdéseket előkészítő bizottság elnöke” (2013‑ig), a „személyzeti szabályzattal kapcsolatos kérdéseket előkészítő bizottság tagja”, a „gyermekgondozási központ irányítóbizottságának egykori elnöke”, az „[egészségbiztosítási irányítóbizottság] elnöke” és a „személyzeti szabályzati bizottság póttagja” tisztséget.
Bár ezek a tevékenységek kétségkívül kapcsolatban állnak az „emberi erőforrások igazgatásával”, nem terjednek ki közvetlenül a különböző emberi erőforrások stratégiáira vagy szervezésére, sem pedig a szervezeti egységek szerkezetátalakításának végrehajtására.
Ami azt illeti, hogy a Bíróság elnökének kabinetjében betöltött jogi referensi feladatok „a Bíróság igazságszolgáltatási feladatával kapcsolatos teendőkön túl kiterjednek mindenekelőtt a Bíróság adminisztratív működésének a Bíróság elnöke nevében történő nyomon követésére, ami magában foglalja a személyi állomány kérdéseit (ideértve a személyzet létszáma csökkentésének kérdését), a költségvetés előkészítését, a Bíróság informatikai hátterének megszervezését, az infrastruktúrát és általános jelleggel az adminisztráció teljes működését”, meg kell állapítani, hogy e tevékenységek egésze nem jelenik meg a felperes önéletrajzában, amely csupán – amint az a fenti 129. pontból kitűnik – az eljárásban felmerülő közbenső kérdések követését, a beérkező ügyek elosztásának előkészítését, a nagytanács ítélkezési gyakorlatának követését, az intézmény adminisztratív tevékenységének követését és az egyes testületekben az elnök képviseletét említi. Nem jelennek meg a (2012. január 1. és 2012. december 31. közötti, valamint a 2013. január 1. és 2013. december 31. közötti időszakra vonatkozó) 2015. március 17‑i, illetve (a 2014. január 1. és 2014. december 31. közötti időszakra vonatkozó) 2015. március 27‑i értékelő jelentésben sem. Az első két jelentésben a felperes munkakörének leírásában „a »Személyzeti Szabályzati Jogok, Szociális és Egészségügyi Kérdések és Munkafeltételek« egységvezetője” szerepel, az utolsó jelentésben pedig „jogi referens (feladatok különösképpen az adminisztratív ügyek terén, a beérkező ügyek elosztásáig a közbenső kérdések követése terén, és alkalmanként a nagytanács ítélkezési gyakorlatának követése terén)”.
Ebből következik, hogy nem róható az ombudsman terhére, hogy nyilvánvaló mérlegelési hibát követett volna el.
Végül a felperes azt kifogásolja, hogy az ombudsman azt állapította meg, hogy az információtechnológia terén csekély ismeretekkel és tapasztalatokkal rendelkezik.
Az ombudsman a megtámadott határozatban az alábbiakat írta:
„Előnyben részesítettem azokat a pályázókat, akik az elmúlt tíz év során friss tapasztalattal rendelkeztek az informatika terén (ez egy folyamatos fejlődésben lévő terület, ahol a fejlődés gyors, és az aktuális kihívások mellett egy korábban szerzett tapasztalat kevésbé mérvadó). Ön nem gyűjtött tapasztalatot az informatika terén az elmúlt tíz év során, és az Ön által korábban szerzett informatikai tapasztalat az intézményem aktuális szükségleteihez mérten kevésbé időszerű.”
Még ha a felperes hivatkozik is a Bíróságon folytatott különböző képzésekre, nem vitatja azt, hogy a munkaköre csak 1981 és 2007 között állt kapcsolatban az információtechnológiával.
E tekintetben egyfelől vitathatatlan, hogy az informatika olyan terület, ahol a fejlődés rendkívül gyors, és így a távolabbi múltban szerzett tapasztalat kevesebbet nyom a latban, mint a frissen szerzett tapasztalat.
Másfelől, bár a felperes úgy véli, hogy a tapasztalata 2007‑ig terjed, meg kell állapítani, hogy a Közszolgálati Törvényszék bírája melletti jogi referensi tevékenysége – 2005 és 2007 között – nem tekinthető információtechnológiai gyakorlatban való részvételnek.
Így az ombudsman nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát, amikor azt állapította meg, hogy a felperes információtechnológiai tapasztalata elavult és kevésbé időszerű, mint egy frissen szerzett tapasztalat.
A fentiek összességéből következik, hogy a második jogalapot el kell utasítani.
c)

Az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított, harmadik jogalapról
Először is a felperes azt kifogásolja, hogy az ombudsman önkényesen és a felhívásban saját maga által meghatározott eljárást tiszteletben nem tartva értékelte az egyes pályázók által benyújtott ajánlóleveleket. Az ombudsman, mivel az ajánlóleveleket csak az utolsó felvételi beszélgetésre behívott három pályázó esetében vette figyelembe, megsértette az egyenlő bánásmód elvét.
Amint arra a fenti 75. pont emlékeztet, az ombudsman széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik eljárása során, így amennyiben – mint a jelen ügyben is – a felhívás nem pontosítja az egyes értékelési szempontok figyelembevételének módját, jogában áll azt meghatározni (lásd ebben az értelemben: 1990. december 13‑iGonzalez Holguera kontra Parlament ítélet,
T‑115/89
,
EU:T:1990:84
,
53.
pont; 1995. július 14‑iPimley‑Smith kontra Bizottság ítélet,
T‑291/94
,
EU:T:1995:142
,
48.
pont).
Meg kell jegyezni, hogy amint azt az ombudsman a tárgyaláson a Törvényszék által feltett kérdésre válaszolva kifejtette, az ajánlólevelek benyújtásának kötelezettségét csupán B. G. pályázó esetében fogalmazták meg, a felvételi eljárás végén.
Ennélfogva, mindenképpen elegendő annyit megállapítani, hogy ez a kifogás hatástalan, mivel a felperes pályázatát a felvételi beszélgetéseket megelőző stádiumban elutasították, így az ajánlólevelek esetleges figyelembevétele nem érinthette hátrányosan (lásd a fenti 87. pontot).
Másodszor, a felperes azt kifogásolja, hogy az ombudsman megsértette az egyenlő bánásmód elvét azáltal, hogy a saját maga által meghatározott eljárást tiszteletben nem tartva a kiválasztási eljárás során módosította a kiválasztási szempontokat. Így „az európai ügyek, intézmények és jogszabályok megfelelő ismeretére” vonatkozó szempontot nem objektív módon értékelték, és „az Unió valamely más hivatalos nyelvének ismerete” szempontot csak a felvételi beszélgetésre behívott nyolc pályázó esetében vizsgálták.
Meg kell állapítani, hogy e két kifogás egybevág az első jogalap keretében előadott első két kifogással, így azokat a fenti 73–83. és 131–136. pontban kifejtettekkel megegyező okok alapján el kell utasítani.
Ami konkrétan „az európai ügyek, intézmények és jogszabályok megfelelő ismeretére” vonatkozó, az ombudsman által nem objektív módon vizsgált szemponttal kapcsolatos kifogást illeti, ismételten meg kell állapítani, hogy a felperes egyáltalán nem jelölte meg, hogy e szempontok vizsgálata miért ne történt volna objektív módon, így ezt a kifogást, mivel nem esik egybe a felperes által hivatkozott más olyan kifogással, amelyet a Törvényszék a korábban megvizsgált jogalapokkal kapcsolatban már megválaszolt, mint elfogadhatatlant el kell utasítani. A kifogás puszta közlése ugyanis nem teszi lehetővé a Törvényszék számára, hogy meghatározza a felhozott kifogás valós jellegét.
A fenti megállapítások összességéből következik, hogy a harmadik jogalapot el kell utasítani.
d)

A megfelelő ügyintézés elvének megsértésére alapított, negyedik jogalapról
E jogalapon belül a felperes két kifogást hoz fel.
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a megfelelő ügyintézés elve arra kötelezi a hatáskörrel rendelkező hatóságot, hogy helyesen alkalmazza a jogszövegeket (1988. június 14‑iChristianos kontra Bíróság ítélet,
33/87
,
EU:C:1988:300
,
23.
pont; 2008. szeptember 18‑iAngé Serrano és társai kontra Parlament ítélet,
T‑47/05
,
EU:T:2008:384
,
159.
pont).
A felperes elsősorban azt kifogásolja, hogy az ombudsman indokolás nélkül kizárta őt a felvételi beszélgetés szakaszából, holott a felülvizsgálat iránti kérelmet indokolással ellátva, rövid határidőn belül kellett benyújtani, ami megakadályozta abban, hogy ténylegesen fellebbezést nyújthasson be. Az ombudsman ezáltal megsértette a megfelelő ügyintézés elvét.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy bár az ombudsman csupán arról tájékoztatta a felperest, hogy az érdemei ellenére nem hívják be felvételi beszélgetésre, a felperes nem kért az ombudsmantól további pontosítást ahhoz, hogy felülvizsgálat iránti kérelmet terjeszthessen elő.
E körülmények között a felperes nem kifogásolhatja a nem megfelelő ügyintézést, hiszen maga mulasztotta el, hogy további pontosításokat kérjen az adminisztrációtól, és nem is kérte a felülvizsgálat iránti kérelem benyújtására nyitva álló határidő meghosszabbítását a kért pontosítások megküldéséig.
A felperes másodsorban azt kifogásolja, hogy az ombudsman pontatlan, inkoherens és téves információkat adott számára.
Ezzel kapcsolatban igaz, hogy az ombudsman a megtámadott határozatban valóban elismerte, hogy a megküldött egyes információk tévesek vagy pontatlanok voltak, amelyek valószínűleg panasz benyújtására ösztönözhették.
Meg kell azonban állapítani, hogy ezek a pontatlanságok nem tehetik a megtámadott határozatot jogellenessé, hiszen pontosan a felperes panasza megválaszolásának stádiumában végezték el ezek helyreigazítását (lásd ebben az értelemben: 2000. május 25‑iElkaïm és Mazuel kontra Bizottság ítélet,
T‑173/99
,
EU:T:2000:142
,
103.
pont).
A negyedik jogalapot tehát el kell utasítani.
Ebből következik, hogy a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló kérelmeket el kell utasítani, anélkül hogy figyelembe kellene venni a viszonválasz D1. mellékletét. A felperes fenti 37. pontban említett, 2017. április 7‑i kérelméről tehát nem szükséges határozni.
2.

A kártérítés iránti kérelmekről
A felperes azt állítja, hogy a megtámadott határozat miatt vagyoni és nem vagyoni kárai keletkeztek.
Az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, amennyiben a kártérítési kérelem a megsemmisítése iránti kérelemmel szoros kapcsolatban áll, ez utóbbi kérelem elfogadhatatlanként vagy akár megalapozatlanként történő elutasítása a kártérítési kérelem elutasítását is eredményezi (lásd: 2003. szeptember 30‑iMartínez Valls kontra Parlament ítélet,
T‑214/02
,
EU:T:2003:254
,
43.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben, mivel szoros kapcsolat áll fenn a megsemmisítés iránti kérelmek és a kártérítési kérelmek közt, és mivel a megsemmisítés iránti kérelmeket el kellett utasítani, következésképpen a kártérítési kérelmeket is el kell utasítani.
A fentiek összességéből következik, hogy a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
V.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 134. cikke alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mindazonáltal ugyanezen szabályzat 135. cikkének (1) bekezdése értelmében, ha az a méltányosság alapján indokolt, a Törvényszék határozhat úgy, hogy a pervesztes felet a saját költségein felül a másik fél költségei csak egy részének viselésére kötelezi, vagy e címen nem kötelezi a költségek viselésére.
A jelen ügy körülményeire tekintettel, a Törvényszék egyfelől megjegyzi, hogy az ombudsman gondatlanul járt le, amit maga is elismert, amikor tévesen tájékoztatta a felperest arról, hogy a pályázatát nem javasolták felvételi beszélgetésre, másfelől úgy véli, hogy az ombudsman a felperes számára nem fejtette ki részletesen, hogy miért nem követte a pályázóknak a tanácsadó bizottság által megküldött, érdemek szerinti sorrendben felállított listáját, ámbár a bizottságot maga hozta létre.
E körülmények között úgy tekinthető, hogy a jelen eljárásra részben az ombudsman magatartása adott okot.
Az ilyen körülmények olyan kivételes oknak minősülnek, amelyek indokolhatják, hogy a felek maguk viseljék saját költségeiket.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék Costas Popotast és az európai ombudsmant kötelezi saját költségeik viselésére.

Collins
Kancheva
Barents
Kihirdetve Luxembourgban, a 2018. március 22‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: görög