CELEX: 62016TJ0760
Промишлен дизайн на Общността
Производство за обявяване на недействителност
Регистриран промишлен дизайн на Общността, изобразяващ кошници за велосипеди
Основание за недействителност
Недопустимост на искането за обявяване на недействителност
Член 52, параграф 3 и член 86, параграф 5 от Регламент (ЕО) № 6/2002
Оповестяване на предходния промишлен дизайн
Оригиналност
Различно общо впечатление
Член 6 и член 25, параграф 1, буква б) от Регламент № 6/2002

Обстоятелствата по спора
На 13 февруари 2004 г. жалбоподателят, Basil BV, подава заявка за регистрация на промишлен дизайн на Общността в Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) на основание на Регламент (ЕО) № 6/2002 на Съвета от 12 декември 2001 година относно промишления дизайн на Общността (
ОВ L 3, 2002 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 33, стр. 70).
Промишленият дизайн, чиято регистрация е поискана (наричан по-нататък „спорният промишлен дизайн“), е изобразен по-долу:
Спорният промишлен дизайн е регистриран с номер 142245‑0001. Регистрацията е публикувана в
Бюлетин на промишлените дизайни на Общността
№ 47/2004 от 15 юни 2004 г. Впоследствие регистрацията е подновена до 13 февруари 2019 г.
Спорният промишлен дизайн е предназначен да се прилага за „кошници за велосипеди“ от клас 03‑01 по смисъла на Локарнската спогодба, учредяваща международна класификация на промишлените дизайни, от 8 октомври 1968 г., изменена.
На 17 юни 2013 г. встъпилата страна, Artex SpA, подава до EUIPO искане за обявяване на недействителност на спорния промишлен дизайн на основание член 52 от Регламент № 6/2002. В подкрепа на искането е посочено основанието по член 25, параграф 1, буква б) от Регламент № 6/2002.
В искането за обявяване на недействителност встъпилата страна в частност посочва, че спорният промишлен дизайн не е оригинален по смисъла на член 6 от Регламент № 6/2002, и в подкрепа на твърдението си представя редица документи с цел да докаже наличието на общодостъпен предходен промишлен дизайн (наричан по-нататък „предходният промишлен дизайн“), сред които:
–
един от каталозите му, в който фигурира изображението на кошница за велосипеди; към изображението е посочен номер на артикул 34.54.50, указани са размерите на продукта и е дадено негово описание на четири езика, гласящо „задна мрежеста кошница „Speedy“; изображението и сведенията към него са възпроизведени по-долу:
,
–
множество фактури от периода между 2000 г. и 2002 г., които документират продажби на кошници за различни предприятия и върху които е посочено наименованието „Speedy“,
–
каталог от 2001 г. и три каталога от 2002 г. на различни италиански предприятия, всичките съдържащи възпроизведеното по-долу изображение на кошница за велосипеди:
,
–
фактура и разписка за доставка от 20 юли 2000 г. на тайландско предприятие, адресирани до него,
–
изображение на щанда на предприятие с изложена кошница за велосипеди, както и фактура от изложение в Кьолн (Германия) през 2002 г.
С решение от 13 януари 2015 г., след като приема искането за обявяване на недействителност за допустимо, отделът по отмяна обявява спорния промишлен дизайн за недействителен поради липса на оригиналност.
На 11 март 2015 г. жалбоподателят подава жалба срещу решението на отдела по отмяна.
С решение от 7 юли 2016 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) трети апелативен състав на EUIPO отхвърля жалбата. По същество той приема, първо, че противно на твърденията на жалбоподателя, подаденото в случая от встъпилата страна искане за обявяване на недействителност е допустимо, второ, че предходният промишлен дизайн е станал общодостъпен преди датата на подаване на заявката за регистрация на спорния промишлен дизайн, а именно 13 февруари 2004 г., и трето, че отделът по отмяна правилно обявява спорния промишлен дизайн за недействителен поради липса на оригиналност.
Производството и исканията на страните
Като част от процесуално-организационните действия Общият съд изпраща въпроси на страните, които отговарят в определените срокове.
Жалбоподателят моли Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да осъди EUIPO и евентуално другите страни да заплатят съдебните разноски.
EUIPO и встъпилата страна молят Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква три основания, а именно, първо, неправилно прилагане на член 52, параграф 3 от Регламент № 6/2002, който предвижда недопустимост на исканията за обявяване на недействителност при определени условия, второ, неправилно прилагане на член 7 от Регламент № 6/2002, който урежда оповестяването на промишлените дизайни, и трето, неправилно прилагане на член 6 от Регламент № 6/2002, който урежда въпроса за оригиналността на промишлените дизайни.
По първото основание: нарушение на член 52, параграф 3 от Регламент № 6/2002
По същество жалбоподателят поддържа, че EUIPO е трябвало да обяви за недопустимо подаденото от встъпилата страна искане за обявяване на недействителност на основание член 52, параграф 3 от Регламент № 6/2002 или евентуално на основание член 86, параграф 5 от същия регламент.
В това отношение жалбоподателят се позовава на наличието на решение на апелативен състав, което предхожда обжалваното решение и с което въпросният състав тогава отхвърля искане за обявяване на недействителност на спорния промишлен дизайн. Жалбоподателят подчертава, че подалото искането предприятие е водило това предишно производство за обявяване на недействителност съвместно с встъпилата страна.
EUIPO и встъпилата страна оспорват тези доводи.
В това отношение на първо място следва да се припомни, че член 52, параграф 3 от Регламент № 6/2002 гласи, че подаденото до EUIPO искане за обявяване на недействителност е недопустимо, ако съд по промишлените дизайни на Общността е постановил решение по молба със същия предмет, на същото основание и между същите страни и това решение е окончателно.
Разпоредбите на член 52, параграф 3 от Регламент № 6/2002 обаче не са приложими в настоящия случай.
Всъщност, първо, член 80 („Съдилища, които се произнасят по промишлените дизайни на Общността“), параграф 1 от Регламент № 6/2002 предвижда, че държавите членки посочват на своя територия определени национални първоинстанционни и второинстанционни правораздаващи органи (съдилища, които се произнасят по промишлените дизайни на Общността), натоварени с функциите, предоставени им от този регламент. От разпоредбите на този член следва, че съд по промишлените дизайни на Общността винаги е национален съд на държава членка.
В този смисъл член 52, параграф 3 от Регламент № 6/2002 се прилага не когато вече се е произнесла EUIPO, а само когато вече се е произнесъл национален съд на държава членка.
Второ, жалбоподателят не доказва, че страната, предявила в настоящия случай искането за обявяване на недействителност на спорния промишлен дизайн, е същата страна, която подава искането за обявяване на недействителност на спорния промишлен дизайн по предишното дело.
Всъщност обстоятелството, че между двете дела има близка връзка и че двете страни, подали исканията за обявяване на недействителност по всяко от тях, тясно си сътрудничат, както личи в частност от самоличността на представителите им и от доводите им, не е основание да се заключи, че страните по двете дела са едни и същи.
В това отношение встъпилата страна посочва, без твърдението ѝ да бъде оспорено в съдебното заседание, че предприятието, подало предишното искане за обявяване на недействителност, е просто неин клиент, което обаче не е достатъчно, за да може тя и въпросното предприятие да се разглеждат като една и съща страна.
Освен това обстоятелството, упоменато в точка 22 по-горе, не позволява да се заключи, че въпросните искания за обявяване на недействителност съставляват злоупотреба с право.
Накрая, що се отнася до довода, че апелативният състав се е произнесъл в нарушение на правото на жалбоподателя на надлежно изслушване по твърдението му за злоупотреба от страна на встъпилата страна, жалбоподателят не представя никакви факти и доказателства, от които да може да се заключи, че апелативният състав не му е дал възможност да изложи становището си по този въпрос.
В допълнение към това жалбоподателят сочи нарушение на правото на справедлив съдебен процес, като се позовава на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз и член 6, точка 1 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., но по този въпрос следва да се поясни, че Общият съд е изключил възможността за позоваване на това право по отношение на апелативните състави на EUIPO, доколкото производството пред тях не е съдебно, а административно (решения от 20 април 2005 г., Krüger/СХВП — Calpis (CALPICO),
T‑273/02
,
EU:T:2005:134
, т.
и от 12 декември 2014 г., Comptoir d’Épicure/СХВП — A-Rosa Akademie (da rosa),
T‑405/13
, непубликувано,
EU:T:2014:1072
, т.
; вж. също в този смисъл решение от 12 декември 2002 г., Procter & Gamble/СХВП (форма на сапун),
T‑63/01
,
EU:T:2002:317
, т.
).
На второ място, разпоредбите на член 86, параграф 5 от Регламент № 6/2002, съгласно които не може да се предяви насрещен иск за обявяване на недействителност на регистриран промишлен дизайн на Общността, ако има окончателно решение на EUIPO между същите страни и по иск със същия предмет и основание, не уреждат производствата пред EUIPO, нито в частност тези пред апелативните ѝ състави, а уреждат производствата пред съдилищата по промишлените дизайни на Общността, които, както беше посочено в точка 19 по-горе, са национални съдилища.
Макар че наистина разпоредбите на член 52, параграф 3 от Регламент № 6/2002 и тези на член 86, параграф 5 от Регламент № 6/2002 целят да предотвратят евентуални противоречия между решенията на EUIPO и решенията на съдилищата по промишлените дизайни на Общността по въпроса за недействителността на даден промишлен дизайн, не може от тези разпоредби да се заключи, че Регламент № 6/2002 въвежда еквивалентна форма за предотвратяване на противоречия и между самите решения на EUIPO.
На трето място, изключено е член 52, параграф 3 от Регламент № 6/2002 да се прилага по аналогия в хипотезите, в които EUIPO вече се е произнесла по искане за обявяване на недействителност.
Всъщност не е установено тази разпоредба да оставя несъвместима с общ принцип на правото празнота, която би могла да бъде запълнена чрез прилагане по аналогия (вж. в този смисъл решение от 12 декември 1985 г., Krohn,
165/84
,
EU:C:1985:507
, т.
и
).
Вярно е, че Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз (
ОВ L 78, 2009 г., стр. 1
), изменен (заменен с Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (
ОВ L 154, 2017 г., стр. 1
), и по-конкретно член 56, параграф 3 от него (понастоящем член 63 от Регламент 2017/1001), на който се позовава жалбоподателят в жалбата си (макар че, както потвърди в съдебното заседание, поради печатна грешка посочва член 60, параграф 3 от Регламент № 6/2002), съгласно изменението с Регламент (ЕС) № 2424/2015 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2015 г. (
ОВ L 341, 2015 г., стр. 21
) гласи, че искането за обявяване на недействителност е недопустимо, когато по искане, което се отнася до същия предмет и същото основание между същите страни, има произнесено решение по същество от EUIPO или от съд за марките на Европейския съюз и решението на EUIPO или на този съд относно искането е окончателно.
Щом обаче в областта на марките на Европейския съюз законодателят е намерил за необходимо да приеме изрична разпоредба, за да може силата, с която се ползват предходните решения на EUIPO, да налага отхвърляне на съответното искане за обявяване на недействителност без разглеждането му по същество, то в областта на промишлените дизайни също би била необходима такава изрична разпоредба. Затова не е възможно липсата на такава разпоредба да се компенсира с прилагане по аналогия на член 52, параграф 3 от Регламент № 6/2002 към решенията на EUIPO.
Освен това необходимостта да е налице разпоредба с изричен текст, за да може към решенията на EUIPO да се приложат по аналогия разпоредби, предвидени да се прилагат по отношение на „окончателни“ съдебни актове, е още по-голяма, тъй като съгласно постоянната съдебна практика производствата пред EUIPO са административни, а не съдебни (решение от 15 юли 2015 г., TVR Automotive/СХВП — TVR Italia (TVR ITALIA),
T‑398/13
,
EU:T:2015:503
, т.
; вж. също в този смисъл решение от 12 декември 2002 г., Форма на сапун,
T‑63/01
,
EU:T:2002:317
, т.
и
).
Следва да се добави, че в областта на промишлените дизайни на Общността съгласно член 47, параграф 1 от Регламент № 6/2002 проверката по същество на заявката за регистрация се свежда до контрол за съответствие между заявката и дефиницията за промишлен дизайн по член 3, буква а) от Регламента и контрол за спазване на обществения ред. За останалото се прилагат процесуалните условия по член 45 от Регламент № 6/2002. Обратно, членове 7 и 8 от Регламент № 207/2009 (понастоящем членове 7 и 8 от Регламент 2017/1001) изискват преди регистрацията на марката да се упражни контрол по същество за нейната действителност, който в случаите по член 8 от Регламент № 207/2009 се опира на наличието на производство по възражение. В този смисъл предвид степента на контрола за действителност на промишлените дизайни преди регистрирането им производството за обявяване на недействителност, което позволява да се упражни такъв контрол след регистрацията им, неизбежно заема различно място в системата на Регламент № 6/2002 в сравнение с мястото, което заема в системата на Регламент № 207/2009, при който тази степен на контрол е различна. Това прави още по-деликатно всяко прилагане по аналогия на член 52, параграф 3 от Регламент № 6/2002 към решенията на EUIPO, което би черпило обосновка от разпоредбите на член 56, параграф 3 от Регламент № 207/2009.
По изложените съображения разглежданото тук основание не е налице.
По второто основание: нарушение на член 7 от Регламент № 6/2002
По второто основание жалбоподателят твърди, че апелативният състав се произнася в нарушение на разпоредбите на член 7 от Регламент № 6/2002, когато приема, че предходният промишлен дизайн е бил оповестен. Във връзка с това основание са изложени няколко оплаквания, първото — че на EUIPO късно е изпратен преводът на доказателствата, с които встъпилата страна доказва общодостъпността на предходния промишлен дизайн, второто — че са неубедителни доказателствата, въз основа на които апелативният състав заключава, че предходният промишлен дизайн е оповестен преди спорния, и третото — че апелативният състав допуска грешка при определянето на съответните специализирани среди.
По късното изпращане на превода на доказателствата, представени пред EUIPO от встъпилата страна
В жалбата се поддържа, че доказателствата, с които встъпилата страна доказва оповестяването на предходния промишлен дизайн, са били преведени на езика на производството за обявяване на недействителност едва след изтичането на срока по член 29, параграф 5 от Регламент (ЕО) № 2245/2002 на Комисията от 21 октомври 2002 година за прилагане на Регламент № 6/2002 (
ОВ L 341, 2002 г., стр. 28
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 39, стр. 14), но както личи от протокола от съдебното заседание, впоследствие жалбоподателят оттегля това оплакване, поради което вече няма основание за произнасяне по него.
По неубедителността на доказателствата, въз основа на които апелативният състав стига до заключение за общодостъпност на предходния промишлен дизайн
Жалбоподателят по същество твърди, че възприетите от апелативния състав доказателства не позволяват да се заключи, че предходният промишлен дизайн е бил оповестен преди подаването на заявката за регистрация на спорния промишлен дизайн, а именно 13 февруари 2004 г. Той поддържа, че каталогът на встъпилата страна, фактурите, изображението на щанда на предприятие и другите представени от встъпилата страна каталози не позволяват да се установи със сигурност предходно оповестяване.
EUIPO и встъпилата страна молят да се отхвърли това оплакване.
Съгласно член 7 от Регламент № 6/2002 за целите на прилагането на членове 5 и 6 промишленият дизайн се счита за общодостъпен, ако е публикуван, след регистрация или по друг начин, или изложен, използван в търговията или оповестен по друг начин преди датата на подаване на заявката за регистрация, освен ако няма разумен начин, по който тези събития да са станали известни в редовната бизнес практика на специализираните среди от съответния сектор, действащи в рамките на Европейския съюз. Също съгласно член 7 от Регламент № 6/2002 обаче промишленият дизайн не се счита за общодостъпен, ако е оповестен пред трета страна при изрични или мълчаливи условия за поверителност.
Регламент № 2245/2002 изобщо не уточнява какви доказателства за оповестяването на предходния промишлен дизайн трябва да представи подателят на искането за обявяване на недействителност. По-конкретно, член 28, параграф 1, буква б), подточка v) от Регламент № 2245/2002 предвижда само че когато основанието на искането за обявяване на недействителност е в частност неоригиналност на промишления дизайн на Общността, за който се иска закрила, искането трябва да съдържа означението и изображението на притежавания от подателя на искането промишлен дизайн, който би могъл да е пречка да се приеме за оригинален промишленият дизайн на Общността, за който се иска закрила, както и документите, доказващи по-ранното оповестяване на предходния промишлен дизайн. Освен това нито Регламент № 6/2002, нито Регламент № 2245/2002 предвиждат задължителна форма за доказателствата, които подателят на искането за обявяване на недействителност трябва да представи, за да докаже, че неговият промишлен дизайн е бил оповестен преди датата на подаването на заявката за регистрация на промишления дизайн, за който се иска закрила. Така член 28, параграф 1, буква б), подточки v) и vi) от Регламент № 2245/2002 изисква единствено искането за обявяване на недействителност да съдържа „документите, доказващи съществуването на [предходния промишлен дизайн]“, както и „посочване на факти, доказателства и аргументи […] в подкрепа на това искане“. Също така член 65, параграф 1 от Регламент № 6/2002 съдържа само неизчерпателно изброяване на възможните доказателствени средства в производствата пред EUIPO. Оттук следва, че подателят на искането за обявяване на недействителност може свободно да избира доказателствата, които намира за полезно да представи на EUIPO в подкрепа на искането си за обявяване на недействителност (решение от 14 юли 2016 г., Thun 1794/EUIPO — Adekor (декоративни графични символи),
T‑420/15
, непубликувано,
EU:T:2016:410
, т.
).
Освен това оповестяването на предходния промишлен дизайн не може да се доказва с вероятности или предположения, а трябва да се основава на конкретни и обективни факти, доказващи действителното оповестяване на предходния промишлен дизайн на пазара. Също така доказателствата, представени от подателя на искането за обявяване на недействителност, трябва да се преценяват в тяхната взаимовръзка. Всъщност някои от тези доказателства могат сами по себе си да са недостатъчни, за да установят оповестяването на предходния промишлен дизайн, но въпреки това, когато се разгледат заедно или във връзка с други документи или сведения, могат да допринасят за доказването на оповестяването. Накрая, за да се прецени доказателствената стойност на даден документ, следва да се проверят правдоподобността и истинността на съдържащата се в него информация. Трябва да се вземат предвид по-конкретно произходът на документа, обстоятелствата във връзка с изготвянето му и неговият адресат, както и да се постави въпросът дали по съдържанието си той изглежда логичен и достоверен (решение от 14 юли 2016 г., Декоративни графични символи,
T‑420/15
, непубликувано,
EU:T:2016:410
, т.
).
В настоящия случай апелативният състав отбелязва, че встъпилата страна представя оригинал на каталог. Каталогът съдържа изображение на кошница за велосипеди с наименованието „Speedy“. Към изображението е посочен номер на артикул 34.54.50. Встъпилата страна представя и над 100 фактури, издадени на различни предприятия, установени в частност в Италия. Фактурите са от периода между 2000 г. и 2002 г. и документират продажбата на над 25000 кошници, като на тях са посочени както номерът на артикул 34.54.50, така и наименованието „Speedy“.
Апелативният състав посочва, че кошница, аналогична на упоменатата в точка 43 по-горе, е включена и в четири каталога на други предприятия от 2001 г. и 2002 г. и се вижда на изображението на щанда на едно предприятие на изложение в Кьолн през 2002 г.
Такива доказателства, взети предвид в тяхната съвкупност, дават възможност на апелативния състав правилно да заключи, че обсъжданият в случая предходен промишлен дизайн е бил оповестен.
Това заключение не може да бъде опровергано с доводите, които изтъква жалбоподателят.
Всъщност жалбоподателят излага съмнения или резерви само що се отнася по-конкретно до датата и разпространението на каталога, упоменат в точка 43 по-горе, както и до реалното съществуване на каталозите, споменати в точка 44 по-горе, до връзката между номера на артикул, включен в упоменатия в точка 43 каталог, и еднаквия номер върху споменатите също в точка 43 фактури, както и до това дали въпросните каталози са били разпространени и дали са били произвеждани изобразените в тях продукти.
Подобни съмнения не са достатъчни, за да оборят съвкупността от непротиворечиви доказателствени факти, изложени от встъпилата страна и възприети от апелативния състав в подкрепа на заключението му за наличието на оповестяване.
Освен това, що се отнася до довода на жалбоподателя, че не са призовавани свидетели, следва да се припомни, че подателят на искането за обявяване на недействителност може свободно да избира доказателствата, които намира за полезно да представи на EUIPO в подкрепа на искането си за обявяване на недействителност (вж. т. 41 по-горе).
Също така, що се отнася до доводите за недостатъчна убедителност на едно или друго от възприетите от апелативния състав доказателства, следва да се припомни, че при проверката за оповестяване на промишлен дизайн е необходима цялостна преценка с оглед на всички релевантни за конкретния случай фактори (вж. т. 42 по-горе).
Следва също така да се отбележи, че жалбоподателят не доказва твърдението си, че в съответния сектор е обичайно да се използват еднакви номера на артикули за предишния и за следващия модел на даден продукт.
Освен това EUIPO убедително посочва, че това наистина не е изключено по отношение на наименованието на артикула, но е нереалистично по отношение на номера на артикула, тъй като използването на един и същ номер артикул за последователни модели продукти би довело до невъзможност за различаването им при отчитането на продажбите, в счетоводството или за целите на гаранцията.
По-нататък, не са доказани твърденията на жалбоподателя за възможно манипулиране на представените от встъпилата страна документи.
Накрая, доколкото жалбоподателят се позовава на предходно решение на един от апелативните състави на EUIPO и доколкото с това оплакване не подкрепя отхвърленото в точка 35 по-горе основание, а изтъква практиката на апелативните състави на EUIPO, от постоянната съдебна практика следва, че когато се произнасят с решения съгласно Регламент № 207/2009 относно регистрацията на знак като марка на Европейския съюз, апелативните състави действат в условията на обвързана компетентност, а не упражняват дискреционни правомощия. При това положение законосъобразността на посочените решения трябва да се преценява единствено въз основа на този регламент, а не въз основа на практиката, установена с предходни решения. Вече е постановено, че предвид принципите на равно третиране и добра администрация, при разглеждането на заявка за регистрация на марка на Европейския съюз EUIPO е длъжна да вземе предвид вече постановените решения по сходни заявки и с особено внимание да разгледа въпроса дали трябва, или не трябва да се произнесе в същия смисъл. Тук обаче се добавя, че прилагането на принципите на равно третиране и на добра администрация трябва да бъде съобразено с изискването за законосъобразност. Следователно лицето, което подава заявка за регистрацията на даден знак като марка, не може да се позовава в своя полза на евентуално допусната незаконосъобразност, ползваща друго лице, за да иска да бъде постановено същото решение. Освен това по съображения за правна сигурност, и по-точно за добра администрация, проверката на всяка заявка за регистрация трябва да бъде стриктна и пълна, за да се избегне неправомерната регистрация на марки. Тази проверка трябва да се извършва във всеки конкретен случай. Всъщност регистрацията на даден знак като марка зависи от специфични, приложими към фактическите обстоятелства в конкретния случай критерии, чиято цел е да се провери дали за разглеждания знак не е налице някое от основанията за отказ (вж. решение от 16 февруари 2017 г., Antrax It/EUIPO — Vasco Group (термосифони за радиатори),
T‑828/14 и T‑829/14
,
EU:T:2017:87
, т.
и цитираната съдебна практика).
Припомнената в точка 54 по-горе съдебна практика относно системата на марката на Европейския съюз обаче е приложима по аналогия към разглеждането на исканията за обявяване на недействителност на промишлени дизайни (решение от 16 февруари 2017 г., Термосифони за радиатори,
T‑828/14 и T‑829/14
,
EU:T:2017:87
, т.
).
В настоящия случай, както следва от точки 43—45 по-горе, апелативният състав правилно заключава, че предходният промишлен дизайн е бил оповестен. Следователно е безпредметно жалбоподателят да се позовава на предходно решение на EUIPO, за да обори такова заключение.
При всички положения настоящото дело се различава в редица аспекти от делото, което сочи жалбоподателят. Така например встъпилата страна представя много по-голям брой фактури, отколкото подателят на искането за обявяване на недействителност по онова дело. Освен това тези фактури съдържат наименованието на предходния промишлен дизайн и номера на артикул, посочени в оригиналния каталог, в който е представен този промишлен дизайн. Накрая, представени са и други каталози от други предприятия.
Ето защо апелативният състав правилно заключава в точка 29 от обжалваното решение, че подобни обстоятелства създават достатъчна разлика между двете дела, за да е оправдано да достигне до различни заключения по всяко от тях.
От изложеното по-горе следва, че разглежданото тук оплакване трябва да бъде отхвърлено.
По грешката при определянето на съответните специализирани среди
Жалбоподателят по същество твърди, че апелативният състав допуска грешка при определянето на съответните специализирани среди.
Като първи довод жалбоподателят поддържа, че апелативният състав неправилно приема, че търговците са част от специализираните среди.
Жалбоподателят сочи и втори довод — че апелативният състав нарушава правото му на изслушване, като не се произнася в достатъчна степен по въпроса дали съществена част от специализираните среди е имала възможност да се запознае със спорния промишлен дизайн.
EUIPO и встъпилата страна искат цялото оплакване да бъде отхвърлено.
Що се отнася до първия довод на жалбоподателя, Съдът вече е постановил, че член 11, параграф 2 от Регламент № 6/2002, който предвижда, че промишленият дизайн се счита за общодостъпен, ако е бил публикуван, излаган, използван в търговията или оповестен по друг начин, но така че в обичайния ход на бизнеса тези събития да могат разумно да станат известни на специализираните среди от съответния сектор, действащи в рамките на Съюза, трябва да се тълкува в смисъл, че може да се приеме, че в редовната стопанска практика нерегистриран промишлен дизайн може по разумен начин да стане известен на специализираните среди от съответния сектор, действащи в рамките на Съюза, когато сред търговците от съответния сектор са разпространени изображения на промишления дизайн (решение от 13 февруари 2014 г., H. Gautzsch Großhandel,
C‑479/12
,
EU:C:2014:75
, т.
). Това тълкуване важи по аналогия за член 7, параграф 1 от Регламент № 6/2002, чийто текст е сходен с текста на член 11, параграф 2 от този регламент и който също определя релевантните факти за целите на признаването или отричането на наличието на оповестяване, позволяващо да се предостави закрила на нерегистриран промишлен дизайн.
Ето защо първият довод трябва да се отхвърли.
Що се отнася до втория довод, следва да се припомни, че промишленият дизайн се смята за оповестен, щом страната, която се позовава на оповестяването му, е доказала настъпването на събитията, съставляващи оповестяване. За да обори тази презумпция, страната, която оспорва наличието на оповестяване, следва надлежно да докаже, че обстоятелствата в конкретния случай са съставлявали разумна пречка тези събития да станат известни на специализираните среди от съответния сектор в редовната бизнес практика (решение от 21 май 2015 г., Senz Technologies/СХВП — Impliva (чадъри),
T‑22/13 и T‑23/13
,
EU:T:2015:310
, т.
).
В настоящия случай, както беше посочено в точка 45 по-горе, встъпилата страна доказва надлежно оповестяването на предходния промишлен дизайн. Жалбоподателят пък не доказва, че обстоятелствата в конкретния случай са били пречка съставляващите оповестяване събития да станат известни на специализираните среди от съответния сектор. Като се има предвид, че именно жалбоподателят носи тежестта да докаже това, а той не установява да го е доказал пред апелативния състав, безпредметно е да се оплаква, че този състав не се е произнесъл по въпроса или че е нарушил правото му на надлежно изслушване.
За изчерпателност следва да се посочи, че доводът за нарушение на правото на изслушване не е достатъчно конкретизиран, за да може да се прецени основателността му. Ето защо във всички случаи този довод трябва да се отхвърли.
Освен това, доколкото въз основа на член 47 от Хартата на основните права и член 6, точка 1 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи жалбоподателят изтъква нарушение на правото му на справедлив процес, подобен довод следва да се отхвърли по съображенията, изложени в точка 26 по-горе.
Ето защо следва да се отхвърли вторият довод, а съответно и цялото трето оплакване.
По изложените съображения следва да се заключи, че апелативният състав правилно констатира, че предходният промишлен дизайн е бил общодостъпен към датата на подаването на заявката за регистрация на спорния промишлен дизайн, а именно 13 февруари 2004 г.
Следователно разглежданото тук основание не е налице.
По третото основание: нарушение на член 6 от Регламент № 6/2002
Жалбоподателят изтъква, че апелативният състав се произнася в нарушение на член 6 от Регламент № 6/2002, когато приема, че спорният промишлен дизайн не е оригинален.
В този смисъл жалбоподателят твърди, че елементите, по които се различават двата конфликтни промишлени дизайна, а именно двете напречни ивици по дъното на кошницата и правоъгълникът на задната стена, се забелязват от информирания потребител и доминират в общото впечатление, което спорният промишлен дизайн създава у този потребител.
EUIPO и встъпилата страна молят да се отхвърлят твърденията по това основание.
От текста на член 6, параграф 1, буква б) от Регламент № 6/2002 следва, че когато става въпрос за регистриран промишлен дизайн, неговата оригиналност трябва да се преценява с оглед на общото впечатление, което той създава у информирания потребител. Общото впечатление, създавано у информирания потребител, трябва да е различно от създаваното от който и да било промишлен дизайн, станал общодостъпен преди датата на подаване на заявката за регистрация или, ако се претендира приоритет, преди датата на приоритета. Член 6, параграф 2 от Регламент № 6/2002 уточнява, че при преценката на оригиналността трябва да се отчете степента на свобода на автора при разработването на промишления дизайн (решение от 29 октомври 2015 г., Roca Sanitario/СХВП — Villeroy & Boch (едноръкохватков смесител),
T‑334/14
, непубликувано,
EU:T:2015:817
, т.
).
Съгласно съдебната практика промишленият дизайн е оригинален, когато общото впечатление на информирания потребител е за нещо различно, а не за „дежавю“, при съпоставяне с всички предходни промишлени дизайни, като не се отчитат разлики, които макар да са нещо повече от незначителни детайли, не са достатъчно изразени, за да се отразят върху посоченото общо впечатление, но се отчитат разлики, които са достатъчно изразени, за да създадат различни общи впечатления (решение от 29 октомври 2015 г., Едноръкохватков смесител,
T‑334/14
, непубликувано,
EU:T:2015:817
, т.
).
Когато се преценява дали даден промишлен дизайн е оригинален спрямо всички предходни промишлени дизайни, трябва да се вземат предвид естеството на продукта, за който се прилага или в който се включва дизайнът, и по-специално промишленият сектор, който произвежда този продукт (съображение 14 от Регламент № 6/2002), степента на свобода на автора на дизайна при разработването му, евентуално наситеното състояние на техниката, което може да направи информирания потребител по-чувствителен към разликите между сравняваните промишлени дизайни, както и начинът на боравене с разглеждания продукт, по-специално при обичайното му използване (решение от 29 октомври 2015 г., Едноръкохватков смесител,
T‑334/14
, непубликувано,
EU:T:2015:817
, т.
).
Накрая, при преценката на оригиналността на промишлен дизайн трябва да се има предвид и гледната точка на информирания потребител. Съгласно постоянната съдебна практика информираният потребител е лице, което е особено бдително и има известни познания за предходното развитие на постиженията в областта, тоест за предходните промишлени дизайни за съответния продукт, общодостъпни към датата на подаване на заявката за спорния промишлен дизайн или евентуално към датата на претендирания приоритет (вж. решение от 29 октомври 2015 г., Едноръкохватков смесител,
T‑334/14
, непубликувано,
EU:T:2015:817
, т.
и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай апелативният състав правилно определя информирания потребител — а жалбоподателят впрочем не оспорва това — като лице с опит с кошниците за велосипеди, което не е дизайнер или технически експерт, но познава различните дизайни в този сектор и има известни познания за елементите, които обичайно се включват в тези дизайни (т. 32 от обжалваното решение).
Освен това апелативният състав също така правилно приема — а жалбоподателят не оспорва това — че свободата на автора при разработването на кошниците за велосипеди е ограничена от някои технически изисквания, доколкото кошниците за велосипеди трябва да се закачат за велосипеда и да могат да вместват предмети, без последните да изпадат по време на движението на велосипеда, но все пак авторът може да избира измежду голямо разнообразие от цветове, материали (например пластмаса, метал, ратан или плат) и форми (кръгла, овална или квадратна) на кошницата (т. 33 от обжалваното решение).
По-нататък апелативният състав правилно приема, че разглежданите кошници са еднакви най-малкото по няколко признака (т. 35 от обжалваното решение), а именно:
–
материалът на двете кошници е метална мрежа с гъста плетка,
–
двете кошници за велосипеди са правоъгълни,
–
горните ръбове на двете странични стени са наклонени напред,
–
предната стена е с два пъти по-малка височина от задната,
–
кантът по горния ръб на по-ниската от малките стени обрамчва цялата кошница.
Апелативният състав също така правилно констатира, че конфликтните промишлени дизайни се различават по това, че спорният промишлен дизайн включва два елемента, които не са налице при предходния промишлен дизайн, а именно две напречни ивици по дъното и правоъгълник на задната от малките стени (т. 36 от обжалваното решение).
Апелативният състав приема, че информираният потребител възприема двете напречни ивици по дъното на спорния промишлен дизайн като укрепване на кошницата. Той също така приема, че правоъгълникът на задната малка стена на спорния промишлен дизайн се възприема като табелка за име, че тези елементи не доминират в общия облик на кошницата за велосипеди и че затова в конфликтните промишлени дизайни потребителят би забелязал еднаквата форма, еднаквия материал и еднаквите естетически качества. Той заключава, че конфликтните промишлени дизайни създават едно и също общо впечатление и че малките разлики помежду им не позволяват да се констатира оригиналност на спорния промишлен дизайн (т. 37 от обжалваното решение).
С оглед на всички изложени в предходните точки съображения, които трябва да бъдат окачествени като правилни, следва да се констатира, че въз основа на приетите от него доказателства апелативният състав правилно заключава, че конфликтните промишлени дизайни създават едно и също общо впечатление у информирания потребител и че спорният промишлен дизайн не е оригинален.
В жалбата си жалбоподателят не посочва нито един довод, годен да обори заключението в точка 85 по-горе.
Следователно разглежданото тук основание не е налице.
Що се отнася до доводите, изложени в производството пред EUIPO, към които жалбоподателят препраща в частност в точки 61, 66 и 82 от жалбата, следва да се добави, че наистина по отделни въпроси жалбата може да бъде обосновавана и допълвана чрез препращане към части от приложени към нея документи, но все пак ролята на приложенията е чисто доказателствена и спомагателна. Ето защо приложенията не могат да служат за подробно изясняване на накратко изложено в жалбата основание, като включват оплаквания или доводи, които не се съдържат в нея (решение от 30 януари 2007 г., France Télécom/Комисия,
T‑340/03
,
EU:T:2007:22
, т.
). Следователно посочените доводи трябва да се отхвърлят като недопустими.
От всичко изложено по-горе следва, че жалбата трябва да бъде отхвърлена.
По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като жалбоподателят е загубил делото, следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с исканията на EUIPO и встъпилата страна.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (девети състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Basil BV да заплати съдебните разноски.

Gervasoni
Kowalik-Bańczyk
Mac Eochaidh
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 17 май 2018 г.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.