CELEX: 62015TJ0135
ELGF
No finansējuma izslēgti izdevumi
Itālijas izdevumi
Pagaidu shēma cukura rūpniecības restrukturizācijai
Regula (EK) Nr. 320/2006
Regula (EK) Nr. 968/2006
Regula (EK) Nr. 1290/2005
24 mēnešu termiņš
“Daudzgadu pasākuma” jēdziens
Restrukturizācijas atbalsta piešķiršanas nosacījumi
“Ražošanas iekārtas” jēdziens
Silosu kvalifikācija
“Pilnīgas demontāžas” jēdziens
Dokumenta VI/5330/97 2. pielikums
Savienības tiesiskā regulējuma interpretācijas grūtības
Lojāla sadarbība
Tiesiskā paļāvība
Ne bis in idem
Kaušanas piemaksas
Informācijas un veicināšanas pasākumi attiecībā uz lauksaimniecības produktiem
Novēloti maksājumi
Pierādījumi par īpašu vadības apstākļu pastāvēšanu
Vienlīdzīga attieksme
Tulkošanas kļūda vienā no Savienības regulas valodu versijām
Finanšu korekcijas attiecināmība uz dalībvalsti

Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK) Nr. 320/2006
Eiropas Savienības Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 320/2006 (2006. gada 20. februāris), ar ko nosaka pagaidu shēmu cukura rūpniecības restrukturizācijai Kopienā un groza Regulu (EK) Nr. 1290/2005 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV 2006, L 58, 42. lpp.
). Regula Nr. 320/2006 vairākkārt ir tikusi grozīta, pēdējo reizi – ar Padomes Regulu (EK) Nr. 72/2009 (2009. gada 19. janvāris) par izmaiņām kopējā lauksaimniecības politikā, izdarot grozījumus Regulās (EK) Nr. 247/2006, (EK) Nr. 320/2006, (EK) Nr. 1405/2006, (EK) Nr. 1234/2007, (EK) Nr. 3/2008 un (EK) Nr. 479/2008 un atceļot Regulas (EEK) Nr. 1883/78, (EEK) Nr. 1254/89, (EEK) Nr. 2247/89, (EEK) Nr. 2055/93, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 2596/97, (EK) Nr. 1182/2005 un (EK) Nr. 315/2007 (
OV 2009, L 30, 1. lpp.
). Regula Nr. 320/2006 redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 72/2009, ir piemērojama šīs lietas faktiem.
Regulas Nr. 320/2006 1. un 5. apsvērumā ir paredzēts:
“(1)
[..] Lai Kopienas cukura ražošanas un tirdzniecības sistēmu saskaņotu ar starptautiskajām prasībām un nodrošinātu tās turpmāko konkurētspēju, ir jāveic pamatīga restrukturizācija, kas būtiski samazinātu Kopienas nerentablās ražošanas jaudu. Lai to panāktu, kā priekšnosacījums jaunas efektīvas cukura tirgus organizācijas ieviešanai būtu jāizstrādā atsevišķa un autonoma pagaidu shēma Kopienas cukura rūpniecības restrukturizācijai. [..]
(5)
Lai cukura rūpniecības uzņēmumi ar zemāko produktivitāti atteiktos no savām kvotām, būtu jāievieš nozīmīgs restrukturizācijas ekonomisks stimuls atbilstīga atbalsta veidā. Lai to panāktu, būtu jāizveido restrukturizācijas atbalsts, kas stimulē pārtraukt noteiktā cukura daudzuma ražošanu un atteikties no attiecīgajām kvotām, vienlaikus ļaujot ievērot saistības sociālajā un vides jomā, kuras ir saistītas ar ražošanas pārtraukšanu. Atbalsts būtu izmaksājams četrus tirdzniecības gadus, lai tā samazinātu ražošanu, līdz ir sasniegts vajadzīgais Kopienas tirgus līdzsvars.”
Regulas Nr. 320/2006 1. pantā “Pagaidu restrukturizācijas fonds” ir noteikts:
“1.   Ar šo regulu [..] Kopienā izveido pagaidu cukura rūpniecības restrukturizācijas fondu (turpmāk – “restrukturizācijas fonds”). [..]
Restrukturizācijas fonds būs daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda garantiju nodaļas. No 2007. gada 1. janvāra tā [tas] būs daļa no Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonda (ELGF).
2.   No restrukturizācijas fonda finansē šīs regulas 3., 6., 7., 8. un 9. pantā paredzētos pasākumus.
[..]
4.   Šo regulu nepiemēro attālākajiem reģioniem, kas minēti Līguma [299. panta 2. punktā].”
Regulas Nr. 320/2006 3. pantā “Restrukturizācijas atbalsts” ir paredzēts:
“1.   Uzņēmumam, kas ražo cukuru, izoglikozi vai inulīna sīrupu, kam līdz 2006. gada 1. jūlijam [..] bija piešķirta kvota, ir tiesības uz restrukturizācijas atbalstu par katru atteiktās kvotas tonnu, ja tas kādā no 2006./2007., 2007./2008., 2008./2009. un 2009./2010. tirdzniecības gadiem:
a)
atsakās no savām kvotām, kas piešķirtas vienai vai vairākām tās fabrikām, un pilnībā demontē attiecīgo fabriku ražošanas iekārtas,
vai
b)
atsakās no savām kvotām, kas piešķirtas vienai vai vairākām tās fabrikām, daļēji demontē attiecīgo fabriku ražošanas iekārtas un neizmanto attiecīgo fabriku atlikušās ražošanas iekārtas to produktu ražošanai, uz kuriem attiecas cukura kopīgā tirgus organizācija,
[..]
3.   Pilnīgai ražošanas iekārtu demontāžai nepieciešams:
a)
pilnīga un galīga cukura, izoglikozes un inulīna sīrupa attiecīgās ražošanas pārtraukšana ar attiecīgajām ražošanas iekārtām,
b)
fabrikas/‑u slēgšana un ražošanas iekārtu demontāža 4. panta 2. punkta d) apakšpunktā noteiktajā laikposmā,
un [..]
c)
videi draudzīgu apstākļu atjaunošana fabrikas teritorijā un darbaspēka nodarbināšanas [pārcelšanas] veicināšana 4. panta 2. punkta f) apakšpunktā noteiktajā laikposmā. [..]
4.   Daļējai ražošanas iekārtu demontāžai nepieciešams:
a)
pilnīga un galīga cukura, izoglikozes un inulīna sīrupa attiecīgās ražošanas pārtraukšana ar attiecīgajām ražošanas iekārtām,
b)
to ražošanas iekārtu demontāža, kas netiks izmantota[s] [jaunai] ražošanai un kas ir paredzēta un izmantota [bija paredzētas un izmantotas] a) apakšpunktā minēto produktu ražošanai [..],
c)
videi draudzīgu apstākļu atjaunošana fabrikas teritorijā un darbaspēka pārcelšanas veicināšana 4. panta 2. punkta f) apakšpunktā noteiktajā laikposmā. [..]
5.   Ir noteikts šāds restrukturizācijas atbalsts uz tonnu par atteikto kvotu:
a)
1. punkta a) apakšpunktā minētajā gadījumā:
–
730,00 EUR par 2006./2007. tirdzniecības gadu,
–
730,00 EUR par 2007./2008. tirdzniecības gadu,
–
625,00 EUR par 2008./2009. tirdzniecības gadu,
–
520,00 EUR par 2009./2010. tirdzniecības gadu.
b)
1. punkta b) apakšpunktā minētajā gadījumā:
–
547,50 EUR par 2006./2007. tirdzniecības gadu,
–
547,50 EUR par 2007./2008. tirdzniecības gadu,
–
468,75 EUR par 2008./2009. tirdzniecības gadu,
–
390,00 EUR par 2009./2010. tirdzniecības gadu.
[..]”
Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 320/2006 4. pantu “Pieteikšanās restrukturizācijas atbalstam”:
“1.   Pieteikumi restrukturizācijas atbalstam iesniedzami dalībvalstīs līdz 31. janvārim, gadu pirms tā tirdzniecības gada, kurā ir atteiktas kvotas.
[..]
2.   Restrukturizācijas atbalsta pieteikumos iekļauj:
a)
restrukturizācijas plānu;
[..]
c)
apņemšanos atteikties no attiecīgajām kvotām konkrētajā tirdzniecības gadā;
d)
3. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētajā gadījumā – apņemšanos pilnībā demontēt ražošanas iekārtas laikposmā, ko nosaka attiecīgā dalībvalsts;
e)
3. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētajā gadījumā – apņemšanos daļēji demontēt ražošanas iekārtas laikposmā, ko nosaka attiecīgā dalībvalsts, un neizmantot ražotni un atlikušās ražošanas iekārtas to produktu ražošanai, uz kuriem attiecas cukura kopīgā tirgus organizācija;
[..]
3.   Restrukturizācijas plānā, kas minēts 2. punkta a) apakšpunktā, iekļauj vismaz šādus elementus:
[..]
c)
attiecīgo ražošanas iekārtu tehnisko aprakstu,
d)
uzņēmējdarbības plānu, kurā sīki norādītas rūpnīcas vai rūpnīcu slēgšanas un pilnīgas vai daļējas ražošanas iekārtu demontāžas kārtība, laika grafiks un izmaksas,
[..]
h)
finanšu plānu, kurā sīki aprakstītas visas izmaksas saistībā ar restrukturizācijas plānu.”
Regulas Nr. 320/2006 5. pantā “Lēmuma pieņemšana par restrukturizācijas atbalstu un kontrole” ir noteikts:
“1.   Ne vēlāk kā 3. panta 2. punktā minētā iepriekšējā tirdzniecības gada februāra beigās dalībvalstis pieņem lēmumu par restrukturizācijas atbalsta piešķiršanu. Tomēr lēmums par 2006./2007. tirdzniecības gadu ir jāpieņem vēlākais līdz 2006. gada 30. septembrim.
[..]
2.   Restrukturizācijas atbalstu piešķir, ja dalībvalsts pēc rūpīgas pārbaudes ir secinājusi, ka:
–
pieteikumā ir 4. panta 2. punktā minētie elementi;
–
restrukturizācijas plānā ir 4. panta 3. punktā minētie elementi;
–
restrukturizācijas plānā aprakstītie pasākumi un darbības atbilst attiecīgajiem Kopienas un valsts tiesību aktiem;
–
[..]
3.   Ja viens vai vairāki no 2. punkta pirmajos trīs ievilkumos minētajiem nosacījumiem nav izpildīti, restrukturizācijas atbalsta pieteikumu nosūta atpakaļ pieteikuma iesniedzējam. Pieteikuma iesniedzējam paziņo par nosacījumiem, kas nav izpildīti. Tad pieteikuma iesniedzējs var vai nu savu pieteikumu atsaukt, vai papildināt to.
[..]”
Regulas Nr. 320/2006 10. panta 4. punktā ir noteikts:
“Regulas 3. pantā minēto restrukturizācijas atbalstu izmaksā divās daļās:
–
40 % 3. panta 2. punktā minētā tirdzniecības gada jūnijā,
–
un
–
60 % nākamā tirdzniecības gada februārī.
Tomēr Komisija var nolemt otrajā ievilkumā minēto maksājumu sadalīt divās daļās [..].”
Visbeidzot Regulas Nr. 320/2006 14. pantā “Grozījumi Regulā (EK) Nr. 1290/2005” ir paredzēts:
“Regulu (EK) Nr. 1290/2005 groza šādi:
1.   Regulas 3. panta 1. punktā iekļauj šādu apakšpunktu:
“e)
restrukturizācijas atbalstu, dažādošanas atbalstu, papildu dažādošanas atbalstu un pārejas posma atbalstu, kas paredzēts Regulas [..] Nr. 320/2006 [..] 3., 6., 7., 8. un 9. pantā.”
[..]”
Regula (EK) Nr. 968/2006
Eiropas Komisija pieņēma Regulu (EK) Nr. 968/2006 (2006. gada 27. jūnijs), ar kuru nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Regulu Nr. 320/2006 (
OV 2006, L 176, 32. lpp.
). Regula Nr. 968/2006 vairākkārt ir tikusi grozīta, pēdējo reizi – ar Komisijas Īstenošanas regulu (ES) Nr. 672/2011 (2011. gada 13. jūlijs), ar ko groza [..] Regulu Nr. 968/2006 (
OV 2011, L 184, 1. lpp.
). Regula Nr. 968/2006 redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 672/2011, ir piemērojama šīs lietas faktiem.
Regulas Nr. 968//2006 4. apsvērumā ir paredzēts:
“Attiecībā uz atteikšanos no kvotām Regulas [..] Nr. 320/2006 3. pantā noteiktas iespējas veikt pilnīgu vai daļēju ražošanas iekārtu demontāžu, kas ir par pamatu atšķirīgām restrukturizācijas atbalsta summām. Lai arī saskaņā ar nosacījumiem, kurus piemēro šīm divām iespējām, ir jāņem vērā, ka lielāku restrukturizācijas atbalsta summu piešķir pilnīgas iekārtu demontāžas gadījumā, jo ar to saistītas augstākas izmaksas, tomēr ir lietderīgi paredzēt iespēju paturēt tās ražotnes daļas, kas nav daļa no ražošanas līnijas, ja tās var izmantot citiem restrukturizācijas plānā paredzētiem mērķiem, jo īpaši, ja šādi iegūst darba vietas. No otras puses, iekārtas, kas nav tieši saistītas ar cukura ražošanu, jādemontē, ja tām nav alternatīva pielietojuma pieņemamā laika posmā un to uzturēšana būtu apdraudējums apkārtējai videi.”
Regulas Nr. 968/2006 4. pantā “Ražošanas iekārtu demontēšana” ir paredzēts:
“1.   Regulas [..] Nr. 320/2006 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētās pilnīgas demontēšanas gadījumā prasības demontēt ražošanas iekārtas attiecināmas uz:
a)
visām iekārtām, kas nepieciešamas cukura, izoglikozes vai inulīna sīrupa ražošanai, piemēram, telpām cukurbiešu, cukurniedru, graudaugu vai cigoriņu uzglabāšanai, analizēšanai, mazgāšanai un griešanai; visām iekārtām, kas ir nepieciešamas cukura iegūšanai un pārstrādei vai koncentrāta iegūšanai no cukurbietēm, cukurniedrēm, graudaugu cietes, cietes glikozes vai cigoriņu inulīna;
b)
iekārtu daļu, kas nav minēta a) apakšpunktā, kas tieši saistīta ar cukura, izoglikozes vai inulīna sīrupa ražošanu un nepieciešama darbību veikšanai ar produkciju, uz kuru attiecas atteiktā kvota, ja arī to varētu izmantot citu produktu ražošanai, piemēram, iekārtas ūdens sildīšanai vai apstrādei vai enerģijas ražošanai; iekārtas cukurbiešu mīkstās masas vai melases apstrādei; iekārtas iekšējai transportēšanai;
c)
visām citām iekārtām, piemēram, iepakošanas iekārtām, kas netiek izmantotas un tādēļ demontējamas un aizvācamas vides aizsardzības nolūkā.
2.   Regulas [..] Nr. 320/2006 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētās iekārtu daļējas demontēšanas gadījumā prasība demontēt ražošanas iekārtas attiecas uz šā panta 1. punktā minētajām iekārtām, kuras saskaņā ar restrukturizācijas plānu nav paredzēts izmantot citai ražošanai vai citām vajadzībām ražotnes teritorijā.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 968/2006 6. pantu “Dalībvalstu pienākumi”:
“1.   Divdesmit dienas pēc tam, kad dalībvalsts saņēmusi 2. panta 3. punktā minētā uzaicinājuma uz apspriešanos kopiju, tā informē restrukturizācijas plānā iesaistītās puses par tās lēmumu attiecībā uz:
[..]
b)
laika posmu, kas beidzas vēlākais 2010. gada 30. septembrī, ražošanas iekārtu demontēšanai un Regulas [..] Nr. 320/2006 3. panta 3. punkta c) apakšpunktā un 3. panta 4. punkta c) apakšpunktā minēto sociālo un vides prasību izpildei;
[..]
Atkāpjoties no [1. punkta b) apakšpunkta], dalībvalsts pēc attiecīgā uzņēmuma pamatota pieprasījuma var piešķirt [1. punkta b) apakšpunktā] noteiktā termiņa pagarinājumu vēlākais līdz 2012. gada 31. martam. Šādā gadījumā uzņēmums iesniedz grozīto restrukturizācijas plānu saskaņā ar 11. pantu.
[..]”
Regulas Nr. 968/2006 9. pantā “Tiesības uz restrukturizācijas atbalstu” ir paredzēts:
“[..]
2.   Lai pieteikumu uzskatītu par atbilstīgu, restrukturizācijas plānā:
a)
ietver galveno mērķu, pasākumu un darbību, kā arī šo pasākumu un darbību paredzēto izmaksu, finanšu plāna un laika grafiku kopsavilkumu;
b)
norāda katras attiecīgās fabrikas kvotas daudzumu, no kuras paredzēts atteikties, tai jābūt mazākai par vai vienādai ar tās fabrikas ražošanas jaudu, kuru paredzēts pilnīgi vai daļēji demontēt;
c)
ietver apstiprinājumu, ka ražošanas iekārtas tiks pilnībā vai daļēji demontētas un aizvestas no ražotnes teritorijas;
[..]
e)
skaidri nosaka visas restrukturizācijas fonda finansētās darbības un izmaksas, un, ja nepieciešams, citus saistītos elementus, kurus paredzēts finansēt no citiem Kopienas fondiem.
3.   Ja 2. punktā minētie nosacījumi nav izpildīti, dalībvalsts informē pieteikuma iesniedzēju par šiem [iebilduma] iemesliem un saskaņā ar Regulas [..] Nr. 320/2006 4. panta 1. punktā norādīto laika ierobežojumu nosaka termiņu, kurā restrukturizācijas plānu var attiecīgi pielāgot.
Dalībvalsts lemj par pielāgotā pieteikuma atbilstību 15 darbadienu laikā no pirmajā daļā norādītā termiņa beigām, bet vismaz 10 darbadienas pirms Regulas [..] Nr. 320/2006 5. panta 1. punktā norādītā termiņa.
Ja pielāgotais pieteikums nav iesniegts norādītajā termiņā vai uzskatāms par neatbilstīgu, pieteikumu restrukturizācijas atbalstam noraida, un dalībvalsts par to informē pieteikuma iesniedzēju un Komisiju piecu darbadienu laikā. Jauna pieteikuma iesniegšana no tā paša pieteikuma iesniedzēja notiek saskaņā ar hronoloģisko secību, kā norādīts 8. pantā.
[..]”
Regulas Nr. 968/2006 10. panta 4. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis paziņo pieteikuma iesniedzējiem par restrukturizācijas atbalsta piešķiršanu to attiecīgajam atbilstīgajam restrukturizācijas plānam līdz Regulas [..] Nr. 320/2006 5. panta 1. punktā norādītajam termiņam. Apstiprinātā restrukturizācijas plāna visas dokumentācijas kopiju dalībvalsts kompetentā iestāde nosūta Komisijai.”
Regulas Nr. 968/2006 11. pantā “Grozījumi restrukturizācijas plānā” ir paredzēts:
“1.   Tiklīdz restrukturizācijas atbalsts ir piešķirts, atbalsta saņēmējs veic visus pasākumus, kas sīki izklāstīti apstiprinātajā restrukturizācijas plānā, un ievēro savā restrukturizācijas atbalsta pieteikumā ietvertās saistības.
2.   Jebkuri grozījumi apstiprinātajā restrukturizācijas plānā ir jāsaskaņo ar dalībvalsti, pamatojoties uz attiecīgā uzņēmuma pieprasījumu, kurā:
a)
izskaidroti iemesli un radušās īstenošanas problēmas;
b)
uzrādīti grozījumi vai ierosinātie jaunie pasākumi un gaidāmā ietekme;
c)
sīki izklāstīta ietekme uz finansēm un laiku [termiņiem].
Ar grozījumiem nevar mainīt piešķiramā restrukturizācijas atbalsta kopējo summu vai pagaidu restrukturizācijas summas, kuras maksājamas saskaņā ar Regulas [..] Nr. 320/2006 11. pantu.
Par grozīto restrukturizācijas plānu dalībvalsts paziņo Komisijai.”
Regulas Nr. 968/2006 16. pantā “Restrukturizācijas atbalsta maksājums” ir noteikts:
“1.   Par restrukturizācijas atbalsta katras daļas maksājumu saskaņā ar Regulas [..] Nr. 320/2006 10. panta 4. punktu iemaksā nodrošinājumu par summu, kas vienāda ar 120 % no attiecīgās daļas summas.
[..]”
Atbilstoši Regulas Nr. 968/2006 22. pantam “Nodrošinājuma atmaksāšana”:
“1.   Nodrošinājumu, kas minēts [..] 16. panta 1. punktā [..] un 18. panta 2. punktā, atmaksā, ja:
a)
ir īstenoti visi attiecīgi restrukturizācijas plānā, valsts restrukturizācijas programmās un uzņēmējdarbības plānā paredzētie pasākumi un darbības;
b)
ir iesniegts 23. panta 2. punktā minētais nobeiguma ziņojums;
c)
dalībvalstis ir veikušas 25. pantā noteiktās pārbaudes;
[..]
3.   Nodrošinājumu neatmaksā, ja vēlākais līdz 2012. gada 30. septembrim nav izpildīti 1. punktā minētie nosacījumi, izņemot nepārvaramas varas apstākļus.”
Regulas Nr. 968/2006 25. pantā “Pārbaudes” ir noteikts:
“1.   Katru uzņēmumu un ražotni, kas saņēmusi restrukturizācijas fonda atbalstu, dalībvalsts kompetentā iestāde pārbauda trīs mēnešu laikā pēc 23. panta 2. punktā noteiktā termiņa beigām.
Pārbaudes laikā kontrolē, vai tiek pildīts restrukturizācijas plāns vai uzņēmējdarbības plāns, un apstiprina uzņēmuma progresa ziņojumā sniegtās informācijas precizitāti un pilnīgumu. Pirmajā restrukturizācijas plāna pārbaudē kontrolē arī jebkuru papildu informāciju, kuru uzņēmums sniedzis pieteikumā restrukturizācijas atbalsta saņemšanai, jo īpaši apstiprinājumu, kas minēts Regulas [..] Nr. 320/2006 4. panta 2. punkta b) apakšpunktā.
2.   Pārbaude visos gadījumos attiecas uz Regulas [..] Nr. 320/2006 4. panta 3. punktā minētajiem restrukturizācijas plāna elementiem. [..]”
Turklāt Regulas Nr. 968/2006 26. pantā “Atlīdzināšana” ir noteikts:
“1.   Neskarot 3. punkta nosacījumus, ja atbalsta saņēmējs nepilda kādu no saistībām vai vairākas saistības, kas noteiktas attiecīgi restrukturizācijas plānā, uzņēmējdarbības plānā vai valsts restrukturizācijas programmā, daļa piešķirtā atbalsta par attiecīgajām saistībām jāatlīdzina, izņemot nepārvaramas varas apstākļus.
[..]”
Visbeidzot Regulas Nr. 968/2006 27. pantā “Sodi” ir noteikts:
“1.   Ja atbalsta saņēmējs nepilda kādu no saistībām vai vairākas saistības, kas noteiktas attiecīgi restrukturizācijas plānā, uzņēmējdarbības plānā vai valsts restrukturizācijas programmā, viņa pienākums ir samaksāt summu [sodu], kas atbilst 10 % no summas, kura atlīdzināma saskaņā ar 26. pantu.
[..]”
Tiesvedības priekšvēsture
Apstrīdētais lēmums
Ar Īstenošanas lēmumu (ES) 2015/103 (2015. gada 16. janvāris), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz konkrētus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA) (
OV 2015, L 16, 33. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Komisija tostarp ir noteikusi Itālijas Republikai šādas korekcijas:
–
korekciju 90498735,16 EUR apmērā attiecībā uz izdevumiem, ko Itālijas Republika veikusi pagaidu shēmas cukura rūpniecības restrukturizācijai ietvaros, tāpēc, ka restrukturizācijas atbalsta saņēmēji nebija nojaukuši visas cukura ražošanas iekārtas (2007., 2008. un 2009. budžeta gads);
–
korekciju 1607275,90 EUR apmērā par kaušanas piemaksu atlikuma novēlotu samaksu attiecībā uz 2004. pieprasījumu gadu (2010. budžeta gads);
–
vienotas likmes korekciju 1198831,03 EUR apmērā par noteiktu izdevumu, kas saistīti ar informācijas un veicināšanas pasākumiem attiecībā uz lauksaimniecības produktiem, novēlotu samaksu (2009. un 2010. budžeta gads).
Izskatāmajā prasībā Itālijas Republika apstrīd trīs šī sprieduma 21. punktā minētās korekcijas.
Par finanšu korekciju saistībā ar izdevumiem, kas veikti atbilstoši pagaidu shēmai cukura rūpniecības restrukturizācijai
2010. gada septembrī Komisijas dienesti veica Itālijā izmeklēšanu attiecībā uz cukura rūpniecības restrukturizācijas atbalstu, kas tika piešķirts dažiem Itālijas cukura ražotājiem uzņēmumiem 2007., 2008. un 2009. budžeta gadā (turpmāk tekstā – “izmeklēšana EX/2010/010/IT”).
Ar 2010. gada 9. decembra vēstuli, kas nosūtīta atbilstoši Komisijas Regulas (EK) Nr. 885/2006 (2006. gada 21. jūnijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Padomes Regulu (EK) Nr. 1290/2005 attiecībā uz maksājumu aģentūru un citu struktūru akreditāciju un ELGF un ELFLA grāmatojumu noskaidrošanu (
OV 2006, L 171, 90. lpp.
), 11. panta 1. punkta pirmajai daļai, Komisija paziņoja Itālijas iestādēm izmeklēšanas EX/2010/010/IT rezultātus, kas bija izklāstīti pielikumā minētajai vēstulei (turpmāk tekstā – “pirmais 2010. gada 9. decembra paziņojums”).
No pirmā 2010. gada 9. decembra paziņojuma izriet, ka Komisija uzskatīja, ka Itālijas iestādes nav pilnībā ievērojušas prasības, kas noteiktas Eiropas Savienības tiesiskajā regulējumā attiecībā uz restrukturizācijas atbalsta piešķiršanas nosacījumiem par ražošanas iekārtu pilnīgu demontāžu, jo tā konstatēja, ka vairākās cukura ražotnēs, kas pieder Itālijas uzņēmumiem, kuri pieprasījuši šo atbalstu, ir saglabājušies silosi (turpmāk tekstā – “strīdus silosi”). Šajā ziņā Komisija norādīja, ka šie uzņēmumi neatbilst restrukturizācijas atbalsta par pilnīgu demontāžu saņemšanas nosacījumiem, ja tie nav pilnībā īstenojuši restrukturizācijas plānu un ja ar ražošanu saistītās celtnes, tostarp strīdus silosi, nav nojauktas. Visbeidzot Komisija pieprasīja Itālijas iestādēm norādīt, vai kādi silosi joprojām atrodas cukura ražotņu teritorijās, kuras Komisijas darbinieki vēl nav apmeklējuši.
Ar 2011. gada 9. februāra vēstuli Itālijas iestādes atbildēja uz pirmajā 2010. gada 9. decembra paziņojumā ietvertajiem Komisijas iebildumiem.
2011. gada 18. aprīlī Komisija uzaicināja Itālijas iestādes uz divpusēju sanāksmi, kas notika 2011. gada 4. maijā Briselē (Beļģija).
Šīs sanāksmes protokols Itālijas iestādēm tika nosūtīts ar Komisijas 2011. gada 26. jūlija vēstuli. 2011. gada 2. novembrī šīs iestādes iesniedza savus apsvērumus par minēto protokolu.
Ar 2012. gada 16. augusta vēstuli, kas nosūtīta atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 11. panta 2. punkta trešajai daļai (turpmāk tekstā – “formālais 2012. gada 16. augusta paziņojums”), Komisija informēja Itālijas iestādes par to, ka tā plāno no Savienības finansējuma izslēgt summu 90498735,15 EUR tāpēc, ka nav ievēroti restrukturizācijas atbalsta par pilnīgu demontāžu piešķiršanas nosacījumi, kas paredzēti Regulas Nr. 320/2006 3. panta 3. punktā un Regulas Nr. 968/2006 4. panta 2. punktā.
2012. gada 11. oktobrī Itālijas iestādes, pamatojoties uz Regulas Nr. 885/2006 16. pantu, ir vērsušās saskaņošanas struktūrā, kura sniedza savu ziņojumu 2013. gada 10. februārī.
2013. gada 14. novembra spriedumā SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
) Tiesa būtībā ir nospriedusi, ka “ražošanas iekārtu” jēdziens Regulas Nr. 320/2006 3. un 4. panta un Regulas Nr. 968/2006 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ietver silosus, kas paredzēti restrukturizācijas atbalsta saņēmēja cukura uzglabāšanai. Tomēr Tiesa uzskatīja, ka tas tā nav divos gadījumos: pirmkārt, ja ir pierādīts, ka silosi tiek izmantoti, tikai lai uzglabātu saskaņā ar kvotu saražotu cukuru, kuru nodevuši glabāšanai citi ražotāji vai kurš ir iepirkts no citiem ražotājiem, un, otrkārt, ja tie tiek izmantoti, tikai lai iesaiņotu vai iepakotu citur ražotu cukuru tā pārdošanas nolūkā.
Ar 2014. gada 28. marta vēstuli Komisija atvēlēja divu mēnešu termiņu, lai Itālijas iestādes sniegtu papildu apsvērumus, tostarp saistībā ar iepriekš 31. punktā minētā Tiesas sprieduma pasludināšanu, kā arī pierādījumus par to, ka pirms restrukturizācijas atbalsta pieteikumu iesniegšanas strīdus silosi tika izmantoti vienīgi citu ražotāju saskaņā ar kvotu saražota cukura uzglabāšanai un iesaiņošanai.
Ar 2014. gada 30. maija vēstuli Itālijas iestādes apstrīdēja Komisijas nostāju, saskaņā ar kuru, lai novērtētu, vai silosi ietilpst “ražošanas iekārtu” jēdzienā, būtu jāaplūko veids, kādā tie tika izmantoti restrukturizācijas atbalsta pieteikuma iesniegšanas datumā.
2014. gada 12. decembrī Komisijas pieņemtajā kopsavilkuma ziņojumā tā apstiprināja savu priekšlikumu izslēgt no Savienības finansējuma summu 90498735,16 EUR apmērā.
Par finanšu korekciju, kas tika piemērota saistībā ar kaušanas piemaksu atlikuma novēlotu samaksu attiecībā uz 2004. pieprasījumu gadu
Komisijas dienesti veica Itālijā izmeklēšanu kaušanas piemaksu jomā saistībā ar maksājumu termiņu neievērošanu un finanšu maksimālo apjomu pārsniegšanu 2010. budžeta gadā.
Ar 2011. gada 14. februāra vēstuli, kas nosūtīta atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmajai daļai, Komisija paziņoja Itālijas iestādēm tās veiktās pārbaudes rezultātus. Ar 2011. gada 8. marta vēstuli minētās iestādes atbildēja uz šo paziņojumu.
Divpusējā sanāksme starp Komisijas dienestiem un Itālijas iestādēm notika 2011. gada 15. jūnijā Briselē. Šīs sanāksmes protokols Itālijas iestādēm tika nosūtīts 2011. gada 3. augustā. Tās savus apsvērumus sniedza 2011. gada 5. oktobrī.
Komisija atkārtoti izklāstīja savu nostāju 2012. gada 18. janvāra vēstulē, kura tika nosūtīta atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta otrajai daļai un uz kuru Itālijas iestādes atbildēja ar 2012. gada 27. marta vēstuli.
Ar 2013. gada 30. oktobra vēstuli, kas nosūtīta atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 11. panta 2. punkta trešajai daļai, Komisija formāli paziņoja Itālijas iestādēm paredzamo ierosinātās korekcijas summu, proti, 7643605,11 EUR, tostarp tādēļ, ka nav tikuši ievēroti maksājumu termiņi saistībā ar kaušanas piemaksām attiecībā uz 2004. gada pieprasījumu gadu, kuru atlikums tika izmaksāts saņēmējiem 2009. gada 30. oktobrī un 3. novembrī.
2013. gada 10. decembrī Itālijas iestādes ir vērsušās saskaņošanas struktūrā. Tā sniedza savu ziņojumu 2014. gada 6. maijā.
Ar 2014. gada 2. jūlija vēstuli Komisija paziņoja Itālijas iestādēm savu galīgo nostāju, kurā tā saglabāja vienotas likmes korekciju 7643605,11 EUR, no kuriem 1607275,90 EUR atbilst kaušanas piemaksu, kas attiecas uz 2004. gada pieprasījumu gadu, atlikuma novēlotai samaksai, kura tika veikta 2010. budžeta gadā.
Par finanšu korekciju, kas tika piemērota par noteiktu izdevumu, kuri saistīti ar informācijas un veicināšanas pasākumiem attiecībā uz lauksaimniecības produktiem, novēlotu samaksu
2009. gada 30. novembrī un 4. decembrī Komisijas dienesti veica Itālijā izmeklēšanu saistībā ar informācijas un veicināšanas pasākumiem attiecībā uz lauksaimniecības produktiem iekšējā tirgū un trešajās valstīs, kuri attiecās uz 2008.–2010. budžeta gadiem.
Ar 2010. gada 27. aprīļa vēstuli, kas nosūtīta atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmajai daļai, Komisija paziņoja Itālijas iestādēm tās veiktās pārbaudes rezultātus. Itālijas iestādes uz šo paziņojumu atbildēja ar 2010. gada 5. jūlija vēstuli.
Divpusējā sanāksme starp Itālijas iestādēm un Komisiju notika 2010. gada 18. novembrī Briselē. Šīs sanāksmes protokols Itālijas iestādēm tika nosūtīts 2011. gada 31. janvārī. Tās savus apsvērumus iesniedza 2011. gada 30. martā.
Ar 2013. gada 17. aprīļa vēstuli, kas nosūtīta atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 11. panta 2. punkta trešajai daļai, Komisija formāli paziņoja Itālijas iestādēm paredzamo ierosinātās korekcijas summu, proti, 2844470,65 EUR, attiecībā uz 2008. (tikai no 2008. gada 30. maija), 2009. un 2010. budžeta gadu.
2013. gada 3. jūnijā Itālijas iestādes ir vērsušās saskaņošanas struktūrā. Tā sniedza savu ziņojumu 2013. gada 29. novembrī.
Ar 2014. gada 27. maija vēstuli Komisija paziņoja Itālijas iestādēm savu galīgo nostāju, kurā tā tostarp noteica vienotas likmes korekciju 1198831,03 EUR tādēļ, ka maksājumi saistībā ar informācijas un veicināšanas pasākumiem attiecībā uz lauksaimniecības produktiem iekšējā tirgū un trešajās valstīs, kuri veikti 2009. un 2010. budžeta gadā, tika veikti novēloti.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 26. martā, Itālijas Republika cēla šo prasību.
Ar dokumentiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2015. gada 22. un 25. jūnijā, Francijas Republika un Ungārija katra iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā Itālijas Republikas prasījumu atbalstam. Ar 2015. gada 22. jūlija lēmumiem Vispārējās tiesas otrās palātas priekšsēdētājs atļāva tām iestāties lietā.
Itālijas Republikas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz noteiktiem Itālijas Republikas veiktiem izdevumiem;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Francijas Republikas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ungārija lūdz Vispārējo tiesu daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu.
Ar Vispārējās tiesas kancelejas 2016. gada 14. jūnija vēstuli lietas dalībnieki tika informēti par izmaiņām Vispārējās tiesas sastāvā un par Vispārējās tiesas priekšsēdētāja lēmumu nodot lietu citam tiesnesim referentam, kurš darbojās trešajā palātā.
Ar Vispārējās tiesas kancelejas 2016. gada 3. oktobra vēstuli lietas dalībnieki tika informēti par izmaiņām Vispārējās tiesas palātu sastāvā saskaņā ar Vispārējas tiesas Reglamenta 27. panta 5. punktu un par tiesneša referenta norīkošanu darbam ceturtajā palātā, kurai līdz ar to tika nodota šī lieta.
Pēc tiesneša referenta priekšlikuma Vispārējā tiesa (ceturtā palāta) nolēma sākt tiesvedības mutvārdu daļu un, veicot Reglamenta 89. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus, rakstveidā uzdeva lietas dalībniekiem jautājumus un lūdza viņus iesniegt noteiktus dokumentus. Lietas dalībnieki šos procesa organizatoriskos pasākumus izpildīja noteiktajos termiņos.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausīti 2017. gada 12. septembra tiesas sēdē.
Juridiskais pamatojums
Prasības pamatošanai Itālijas Republika izvirza sešus pamatus.
Četri pirmie prasības pamati ir izvirzīti, lai atbalstītu prasību atcelt korekciju saistībā ar izdevumiem, kurus Itālijas Republika veikusi pagaidu shēmas cukura rūpniecības restrukturizācijai ietvaros. Ar pirmo prasības pamatu būtībā tiek apgalvots, ka esot pārkāpts Padomes Regulas (EK) Nr. 1290/2005 (2005. gada 21. jūnijs) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV 2005, L 209, 1. lpp.
) 31. panta 4. punkts, tiesības uz aizstāvību un sacīkstes princips, kā arī neesot sniegts pietiekams pamatojums. Otrais pamats būtībā ir par to, ka esot pārkāpts Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkts, Regula Nr. 320/2006 un Regula Nr. 968/2006, kā arī neesot ievērots 2013. gada 14. novembra spriedums SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
). Trešais pamats būtībā attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, lojālas sadarbības principa,
ne bis in idem
principa, labas pārvaldības principa un rūpības pienākuma pārkāpumu. Ceturtais pamats ir par to, ka esot pārkāpta Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 3. punkta otrā daļa, Regulas Nr. 885/2006 11. panta 3. punkta otrā daļa un 3. nodaļa un pamatnostādnes, kas noteiktas Komisijas 1997. gada 23. decembra dokumentā VI/5330/97 “Pamatnostādnes attiecībā uz finansiālo seku aprēķinu ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas lēmuma sagatavošanas ietvaros” (turpmāk tekstā – “dokuments VI/5330/97”), pienākums norādīt pamatojumu, kā arī neesot izvērtēta saskaņošanas struktūras nostāja.
Piektais pamats ir izvirzīts, lai atbalstītu prasību atcelt korekciju, kas tika piemērota saistībā ar kaušanas piemaksu atlikuma novēlotu samaksu attiecībā uz 2004. pieprasījumu gadu, un ar to tiek apgalvots, ka esot pārkāpts Komisijas Regulas (EK) Nr. 883/2006 (2006. gada 21. jūnijs), ar ko nosaka piemērošanas kārtību Regulai Nr. 1290/2005 attiecībā uz maksājumu aģentūru uzskaiti, izdevumu un ieņēmumu deklarācijām un izdevumu atmaksājumu nosacījumiem saistībā ar ELGF un ELFLA (
OV 2006, L 171, 1. lpp.
), 9. panta 3. punkts un vienlīdzīgas attieksmes princips, kā arī esot sagrozīti fakti.
Sestais pamats ir izvirzīts, lai atbalstītu prasību atcelt korekciju, kas tika piemērota par noteiktu izdevumu, kuri saistīti ar informācijas un veicināšanas pasākumiem attiecībā uz lauksaimniecības produktiem, novēlotu samaksu, un ar to tiek apgalvots, ka esot pārkāpts Komisijas Regulas (EK) Nr. 501/2008 (2008. gada 5. jūnijs), ar ko nosaka kārtību, kādā piemērojama Padomes Regula (EK) Nr. 3/2008 par informācijas un veicināšanas pasākumiem attiecībā uz lauksaimniecības produktiem iekšējā tirgū un trešās valstīs (
OV 2008, L 147, 3. lpp.
), 20. pants, kā arī tiesiskās paļāvības princips un finanšu korekcijas attiecināmības uz dalībvalstīm princips.
Par pirmo prasības pamatu – Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta, tiesību uz aizstāvību un sacīkstes principa pārkāpumu, kā arī pamatojuma nepietiekamību
Pirmais pamats būtībā ir iedalāms trīs daļās. Pirmā daļa attiecas uz Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta pārkāpumu. Otrā daļa ir saistīta ar tiesību uz aizstāvību un sacīkstes principa pārkāpumu. Trešajā daļā būtībā tiek apgalvots, ka apstrīdētajā lēmumā neesot sniegts pietiekams pamatojums.
Par pirmā prasības pamata pirmo daļu – Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta pārkāpumu
Itālijas Republika būtībā pārmet Komisijai, ka tā esot uzskatījusi, ka restrukturizācijas pabalsts attiecās uz daudzgadu pasākumu Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta b) apakšpunkta izpratnē un ka tātad konkrētajā gadījumā finanšu korekcija varēja attiekties uz visiem izdevumiem, kas veikti saistībā ar pagaidu shēmu cukura rūpniecības restrukturizācijai. Rīkojoties šādi, Komisija esot pārkāpusi Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punktu.
Komisija apstrīd Itālijas Republikas argumentus.
Konkrētajā lietā ir jānoskaidro, vai Komisija pamatoti ir iekļāvusi strīdīgās finanšu korekcijas aprēķina bāzē visus izdevumus, ko Itālijas Republika veikusi saistībā ar pagaidu shēmu cukura rūpniecības restrukturizācijai, saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta b) apakšpunktu vai arī tai no šīs aprēķina bāzes ir bijuši jāizslēdz izdevumi, kas veikti vairāk par 24 mēnešiem pirms pirmā 2010. gada 9. decembra paziņojuma nosūtīšanas Itālijas iestādēm, saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta a) apakšpunktu. Šīs pārbaudes mērķiem ir jānoskaidro, vai ar atbalstu cukura rūpniecības restrukturizācijai tiek finansēts daudzgadu pasākums Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punktā ir noteikts:
“Finansējumu nedrīkst atteikt attiecībā uz:
a)
šīs regulas 3. panta 1. punktā paredzētajiem izdevumiem, kas ir veikti vairāk nekā [24] mēnešus pirms Komisijas rakstiska paziņojuma attiecīgajai dalībvalstij par pārbaužu rezultātiem;
b)
izdevumiem, kas attiecas uz daudzgadu pasākumiem, kuri ir [šīs regulas] 3. panta 1. punktā paredzēto izdevumu daļa vai [šīs regulas] 4. pantā paredzēto programmu daļa, ja pēdējās obligātās saistības finansējuma saņēmējam uzliktas vairāk par [24] mēnešiem pirms Komisijas rakstiska paziņojuma attiecīgajai dalībvalstij par pārbaužu rezultātiem;
[..].”
Regulas Nr. 1290/2005 3. panta 1. punkta e) apakšpunktā, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulas Nr. 320/2006 14. pantu, minēto izdevumu vidū ir ietverts arī atbalsts cukura rūpniecības restrukturizācijai.
Turklāt atbilstoši Regulas Nr. 320/2006 3. panta 1. punktam, lai saņemtu restrukturizācijas atbalstu, ir jābūt izpildītiem šādiem diviem nosacījumiem: pirmkārt, atteikšanās no ražošanas kvotas un, otrkārt, pilnīga vai daļēja ražošanas iekārtu demontāža.
Ciktāl runa ir par atteikšanos no ražošanas kvotas, Itālijas Republika pamatoti apgalvo, ka tā ir tūlītējs pasākums, kurš notiek konkrētā tirdzniecības gadā.
Tomēr pretēji tam, ko apgalvo Itālijas Republika, atteikšanās no ražošanas kvotas nav uzskatāma par “pašu aplūkojamās shēmas būtību”, jo Regulas Nr. 320/2006 3. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā ir prasīta arī ražošanas iekārtu pilnīga vai daļēja demontāža – lai varētu tikt saņemts restrukturizācijas atbalsts par pilnīgu vai daļēju demontāžu (skat. šā sprieduma 68. punktu).
Ražošanas iekārtu demontēšana nozīmē, ka kādu laika periodu tiek veiktas vairākas kompleksas darbības, un tātad nevar tikt uzskatīta par vienreizēju pasākumu.
Proti, saskaņā ar Regulas Nr. 320/2006 3. panta 3. punktu pilnīgai ražošanas iekārtu demontāžai ir nepieciešama, pirmkārt, pilnīga un galēja cukura, izoglikozes un inulīna sīrupa ražošanas pārtraukšana ar attiecīgajām ražošanas iekārtām, otrkārt, fabrikas vai fabriku slēgšana un to ražošanas iekārtu demontāža un, treškārt, videi draudzīgu apstākļu atjaunošana fabrikas teritorijā un darbaspēka pārcelšanas veicināšanas pasākumi.
Saistībā ar daļēju demontāžu Regulas Nr. 320/2006 3. panta 4. punktā ir noteiktas prasības, kas ir analogas šī sprieduma 72. punktā atgādinātajām.
Turklāt par to, ka restrukturizācijas darbības ilgst vairākus gadus, tāpat liecina Regulas Nr. 968/2006 6. pants, kurā ir paredzēts termiņš ražošanas iekārtu demontāžas veikšanai un sociālo un vides prasību izpildei; šis beigu datums, kas grozīts vairākas reizes, galu galā ir noteikts uz 2012. gada 31. martu saskaņā ar Īstenošanas regulu Nr. 672/2011.
Visbeidzot, tiesas sēdē atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotu jautājumu, Itālijas Republika norādīja, ka divu Itālijas uzņēmumu, kas bija pieprasījuši restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu, ražotņu demontāžas darbības tika veiktas aptuveni trīs vai četru gadu laikā.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jākonstatē, ka cukura rūpniecības restrukturizācijas atbalsts ir domāts nevis tāpēc, lai finansētu kādu vienreizēju pasākumu, bet gan tādu pasākumu kopumu, kuru faktiskā īstenošana principā ilgst vairākus gadus. Līdz ar to ir jāsecina, ka cukura rūpniecības restrukturizācijas shēma ir daudzgadu pasākums Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
Itālijas Republikas izvirzītie argumenti nevar atspēkot iepriekš minēto secinājumu.
Pirmkārt, Itālijas Republika apgalvo, ka ar restrukturizācijas atbalstu finansēto pasākumu vienreizējo raksturu apliecina apstāklis, ka Regulas Nr. 320/2006 10. pantā ir paredzēta vienotas restrukturizācijas atbalsta summas izmaksa, lai gan tā ir sadalīta divās daļās, kas tiek izmaksātas laikposmā, kurš ir īsāks par 12 mēnešiem.
Šajā ziņā no Regulas Nr. 320/2006 10. panta 4. punkta, to aplūkojot kopsakarā ar Regulas Nr. 968/2006 16., 22. pantu un 25. panta 1. punktu, izriet, ka vienlaikus ar vairākās daļās veicamu restrukturizācijas atbalsta par pilnīgu demontāžu izmaksu tiek iemaksāts nodrošinājums, kurš tiek atmaksāts tikai tad, ja restrukturizācijas procesa beigās Regulas Nr. 968/2006 25. panta 1. punktā minētajās pārbaudēs tiek apstiprināts tostarp tas, ka ir tikuši īstenoti visi restrukturizācijas plānā paredzētie pasākumi un darbības.
No tā izriet, ka restrukturizācijas atbalsta galīgo summu nevar zināt pirms pēdējā nodrošinājuma, kas ir dalībvalstu rīcībā, atmaksāšanas un ka tādējādi tā kļūst zināma tikai pēc pārbaudēm, kas veiktas, tiklīdz visas restrukturizācijas darbības ir pabeigtas.
Tātad, pat ja tiktu pieņemts, ka 24 mēnešus pirms pirmā 2010. gada 9. decembra paziņojuma viss restrukturizācijas atbalsts jau bija izmaksāts Itālijas uzņēmumiem, kā to tiesas sēdē ir apgalvojusi Itālijas Republika, tomēr nesniedzot šajā ziņā pierādījumus, šī atbalsta summa nebija galīga un vēl varēja tikt grozīta.
Turklāt, kā tiesas sēdē ir norādījusi Komisija, pat ja tiktu pieņemts, ka restrukturizācijas atbalsta izmaksa Itālijas uzņēmumiem ir veikta ar vienreizēju maksājumu, šis apstāklis neizslēdz cukura rūpniecības restrukturizācijas shēmas kvalificēšanu par daudzgadu pasākumu. Proti, šajā ziņā izšķirošā nozīme ir apstāklim, ka šīs shēmas īstenošana ietver vairākas saistības, kuru izpilde nevar būt tūlītēja, bet gan ilgst vairākus gadus.
Otrkārt, Itālijas Republika būtībā apgalvo, ka, piemērojot Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta b) apakšpunktu, Komisijai varētu būt pamats apstrīdēt jebkādus izdevumus, kas veikti saistībā ar pagaidu shēmu cukura rūpniecības restrukturizācijai, ja atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmajai daļai veiktais paziņojums tiek nosūtīts 24 mēnešu laikā pēc atbalsta saņēmēja pēdējās saistības izpildes. Konkrētajā lietā tā uzskata, ka Komisija tātad varēja uzsākt grāmatojumu noskaidrošanas procedūru līdz 2015. gada martam, proti, 24 mēnešu laikposmā pēc ražošanas iekārtu demontāžai paredzētā beigu termiņa, kas ir 2012. gada 31. marts. Šajā gadījumā atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmajai daļai nosūtītais Komisijas paziņojums, kas tiek veikts pēc pilnīgai demontāžai paredzētā termiņa beigām, vairs neatstājot dalībvalstij iespēju izlabot Komisijas konstatētos trūkumus. Itālijas Republikas ieskatā, šis fakts nonāk pretrunā grāmatojumu noskaidrošanas procedūras būtībai, kurā viens no galvenajiem elementiem esot tas, ka dalībvalstij ir atļauts izlabot Komisijas konstatētos trūkumus.
Atbildot uz tiesas sēdē Vispārējās tiesas uzdotu jautājumu, Itālijas Republika apstiprināja, ka ar savu šī sprieduma 83. punktā atgādināto argumentāciju tā bija iecerējusi nevis atsaukties uz Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta b) apakšpunkta prettiesiskumu, bet gan būtībā apstrīdēt šīs tiesību normas piemērošanu konkrētajā gadījumā.
Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmajai daļai veiktais paziņojums, kurš šajā lietā ir pirmais 2010. gada 9. decembra paziņojums (skat. šī sprieduma 24. punktu), tika nosūtīts Itālijas Republikai pirms termiņa, kas bija noteikts pēdējai restrukturizācijas atbalsta saņēmējiem noteiktajai saistībai, proti, pirms 2012. gada 31. marta (skat. šī sprieduma 74. punktu). Tādēļ Itālijas Republikai bija iespēja izlabot trūkumus, kas konstatēti ar pirmo 2010. gada 9. decembra paziņojumu, vai vismaz veikt pasākumus, lai mēģinātu tos izlabot.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka cukura rūpniecības restrukturizācijas atbalsts bija domāts, lai finansētu daudzgadu pasākumu, un līdz ar to strīdīgajā korekcijā iekļaujot visu Itālijas uzņēmumiem piešķirto restrukturizācijas atbalstu.
Līdz ar to pirmā prasības pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par pirmā prasības pamata otro daļu – tiesību uz aizstāvību un sacīkstes principa pārkāpumu
Itālijas Republika būtībā apgalvo, ka, tā kā Komisijas nostāja par Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punktā paredzētā 24 mēnešu perioda aprēķina juridisko pamatu tika mainīta novēloti – formālajā 2012. gada 16. augusta paziņojumā, tas neļāva Itālijas Republikai īstenot savas tiesības uz aizstāvību un apdraudēja grāmatojumu noskaidrošanas procedūras sacīkstes raksturu.
Komisija apstrīd Itālijas Republikas argumentus.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pēdējais un galīgais lēmums par grāmatojumu noskaidrošanu ir jāpieņem, noslēdzot īpašo sacīkstes procedūru, kuras laikā attiecīgajām dalībvalstīm ir pieejamas visas vajadzīgās garantijas, lai tās varētu darīt zināmu savu viedokli (skat. spriedumu, 2000. gada 14. decembris, Vācija/Komisija,
C‑245/97
,
EU:C:2000:687
,
47.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šo procedūru reglamentē Regulas Nr. 885/2006 11. pants “Atbilstības pārbaude”, saskaņā ar kuru:
“1.   Ja kādas izmeklēšanas rezultātā Komisija uzskata, ka izdevumi netika veikti saskaņā ar Kopienas noteikumiem, tā paziņo attiecīgajai dalībvalstij izmeklēšanas rezultātus [konstatējumus] un norāda korektīvos pasākumus, kas veicami, lai nodrošinātu atbilstību šiem noteikumiem turpmāk.
Paziņojumā iekļauj atsauci uz šo pantu. Dalībvalsts sniedz atbildi divu mēnešu laikā pēc paziņojuma saņemšanas, un Komisija pēc tam var mainīt savu nostāju. Attaisnotos gadījumos Komisija var piekrist atbildes termiņa pagarinājumam.
Pēc atbildes termiņa beigām Komisija sasauc divpusēju sanāksmi, un abas puses cenšas vienoties par veicamajiem pasākumiem, kā arī par pārkāpuma nopietnības un Kopienas budžetam radītā finansiālā zaudējuma novērtējumu.
2.   Divu mēnešu laikā pēc 1. punkta trešajā daļā minētās sanāksmes protokola saņemšanas dalībvalsts dara zināmu sanāksmes laikā pieprasīto informāciju vai jebkuru citu informāciju, ko tā uzskata par noderīgu turpmākai izmeklēšanai.
[..]
Pēc pirmajā daļā minētā termiņa beigām Komisija oficiāli paziņo secinājumus dalībvalstij, pamatojoties uz informāciju, kas saņemta atbilstības pārbaudes procedūras laikā. Paziņojumā novērtē izdevumus, ko Komisija plāno izslēgt no Kopienas finansējuma saskaņā ar Regulas [..] Nr. 1290/2005 31. pantu, un iekļauj atsauci uz šīs regulas 16. panta 1. punktu.
3.   [..]
Pēc tam, kad Komisija ir pārbaudījusi visus saskaņošanas struktūras sagatavotos ziņojumus saskaņā ar šīs regulas 3. nodaļu, tā pieņem, ja vajadzīgs, vienu vai vairākus lēmumus saskaņā ar Regulas [..] Nr. 1290/2005 31. pantu, lai izslēgtu no Kopienas finansējuma tos izdevumus, kurus ietekmējusi neatbilstība Kopienas noteikumiem, kamēr dalībvalsts nav efektīvi īstenojusi korektīvos pasākumus.
[..]”
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “rakstveida paziņojumam” Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē ir jāsniedz attiecīgajai valdībai pilnīgs priekšstats par Komisijas iebildēm tādējādi, ka šis paziņojums varētu pildīt brīdinājuma funkciju, kas tam paredzēta minētajā tiesību normā (skat. spriedumu, 2012. gada 3. maijs, Spānija/Komisija,
C‑24/11 P
,
EU:C:2012:266
,
27.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt no judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmā daļa ir jālasa kopsakarā ar Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punktu, saskaņā ar kuru Komisija nedrīkst izslēgt izdevumus, kas veikti ārpus kāda no šajā pēdējā tiesību normā minētajiem laikposmiem. No tā izriet, ka ar Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzēto rakstveida paziņojumu tiek sniegts brīdinājums, ka noteiktajā laikposmā pirms šī paziņojuma nosūtīšanas veiktie izdevumi varētu tikt izslēgti no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantijas fonda (ELVGF) finansējuma, un ka tātad šis paziņojums ir uzskatāms par atsauces elementu, lai sāktu skaitīt šo laikposmu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 3. maijs, Spānija/Komisija,
C‑24/11 P
,
EU:C:2012:266
,
30.
punkts).
Visbeidzot, Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmajā daļā nav prasīts, lai rakstveida paziņojumā būtu minēti izslēdzamie izdevumi (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2004. gada 7. oktobris, Zviedrija/Komisija,
C‑312/02
,
EU:C:2004:594
,
14.
punkts). Tāpat nav prasīts, lai rakstveida paziņojumā būtu tieši minēts Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punktā paredzētais termiņš (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2002. gada 24. janvāris, Somija/Komisija,
C‑170/00
,
EU:C:2002:51
,
32.
punkts). Proti, runājot par formas prasībām, Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punktā tiek nošķirti, no vienas puses, 1. punkta pirmajā daļā paredzētais “paziņojums par konstatējumiem”, kāds tiek aplūkots konkrētajā lietā, un, no otras puses, 2. punkta trešajā daļā paredzētais “formālais paziņojums par secinājumiem”, kas notiek vēlākā stadijā. No tā izriet, ka pirmajam paziņojumam nav jāatbilst tikpat stingriem formas nosacījumiem, kādiem jāatbilst otrajam paziņojumam (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2002. gada 24. janvāris, Somija/Komisija,
C‑170/00
,
EU:C:2002:51
,
29.
punkts).
Vispirms no šī sprieduma 68.–76. punkta ir secināms, ka ar cukura rūpniecības restrukturizācijas atbalstu tiek finansēti daudzgadu pasākumi un ka tātad juridiskais pamats 24. mēnešu laikposma aprēķinam ir Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta b) apakšpunkts.
Aplūkojamajā gadījumā vēstulē, ar ko tika nosūtīti izmeklēšanas EX/2010/010/IT rezultāti, kuri Itālijas Republikai tika darīti zināmi ar pirmo 2010. gada 9. decembra paziņojumu, ir norādīts, ka iespējamā “izslēgšana attieksies vienīgi uz izdevumiem, kas veikti [24] mēnešos pirms šī paziņojuma nosūtīšanas”. Komisija tātad netieši – bet noteikti – ir atsaukusies uz Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta a) apakšpunktu kā juridisko pamatu 24 mēnešu termiņa aprēķinam, nevis uz Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta b) apakšpunktu.
Tomēr, tāpat kā to apgalvo Komisija, ir jānorāda, ka, neraugoties uz pirmajā 2010. gada 9. decembra paziņojumā ietvertajā vēstulē iekļauto atsauci, no minētās vēstules pielikuma skaidri izriet, ka Komisija ir apstrīdējusi attiecīgo Itālijas uzņēmumu atbilstību attiecībā uz visu restrukturizācijas atbalstu, ko tie bija saņēmuši. Proti, tostarp tika norādīts, ka “[Komisijas Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorāta] dienesti uzskata, [..] ka neviens no attiecīgajiem uzņēmumiem neatbilst vajadzīgiem nosacījumiem, lai saņemtu [restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu]”, un ka, “ņemot vērā, ka lielāka restrukturizācijas atbalsta daļa jau ir izmaksāta un ka lielāka daļa nodrošinājumu jau ir atmaksāti attiecīgajiem uzņēmumiem, ir jānorāda, ka administrācijai, iespējams, galu galā nāksies uzņemties finansiālās sekas, ko rada jebkāda regulās paredzēto prasību neievērošana”.
Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmais 2010. gada 9. decembra paziņojums sniedza Itālijas iestādēm pietiekamu priekšstatu par Komisijas iebildēm un korekcijām, kas visdrīzāk būtu veicamas attiecībā uz attiecīgajiem izdevumiem, un līdz ar to šis brīdinājums ir izpildījis brīdinājuma funkciju, kas jāpilda Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētajam rakstveida paziņojumam.
Lai gan 2011. gada 4. maija divpusējā sanāksmē Komisija norādīja, ka izmeklēšana EX/2010/010/IT attiecas uz 24 mēnešu laikposmu pirms Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētā paziņojuma nosūtīšanas un ka tātad šī izmeklēšana attiecas vienīgi uz izdevumiem, kas veikti laikā no 2008. gada 10. decembra līdz 2010. gada 9. decembrim, tomēr formālā 2012. gada 16. augusta paziņojuma 1. pielikumā Komisija apstiprināja pirmajā 2010. gada 9. decembra paziņojumā ieņemto nostāju. Proti, tā būtībā apgalvoja, ka finanšu korekcija var tikt noteikta, balstoties uz visiem izdevumiem, ko Itālijas Republika veikusi saistībā ar pagaidu shēmu cukura rūpniecības restrukturizācijai, tostarp pirms 24 mēnešu laikposma, kurš bija pirms pirmā 2010. gada 9. decembra paziņojuma nosūtīšanas, un ka līdz ar to konkrētajā gadījumā 24 mēnešu laikposms ir jāaprēķina saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta b) apakšpunktu.
Katrā ziņā ir jānorāda, ka pēc formālā 2012. gada 16. augusta paziņojuma saņemšanas Itālijas Republika ir vērsusies saskaņošanas struktūrā saskaņā ar Regulas Nr. 885/2006 16. pantu un tādējādi tai bija iespēja minētajā struktūrā apstrīdēt Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta b) apakšpunkta piemērojamību (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 26. septembris, Itālija/Komisija,
T‑84/09
, nav publicēts,
EU:T:2012:471
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesas sēdē Itālijas Republika atzina, ka saskaņošanas struktūrā tā nebija izteikusi iebildumus attiecībā uz Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta b) apakšpunkta piemērojamību un ka tā bija koncentrējusies vienīgi uz jautājumu pēc būtības – saistībā ar iespēju saglabāt strīdus silosus un saņemt restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu.
Visbeidzot ir jāatgādina, ka pēc 2013. gada 14. novembra sprieduma SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
) pasludināšanas Komisija ar 2014. gada 28. marta vēstuli sniedza Itālijas Republikai iespēju iesniegt papildu apsvērumus (skat. šā sprieduma 32. punktu). Taču savā 2014. gada 30. maija atbildes vēstulē Itālijas iestādes tāpat nav apstrīdējušas Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta b) apakšpunkta piemērošanu konkrētajā gadījumā (skat. šā sprieduma 33. punktu).
Šajā kontekstā Itālijas Republikai nav pamata tiesvedībā Vispārējā tiesā atsaukties uz procesuālo garantiju, ko tā pati nav izmantojusi grāmatojumu noskaidrošanas procedūras laikā (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 1999. gada 9. septembris, Petrides/Komisija,
C‑64/98 P
,
EU:C:1999:399
,
32.
punkts).
Tādēļ pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par pirmā prasības pamata trešo daļu, kas būtībā attiecas uz pamatojuma nepietiekamību
Itālijas Republika būtībā atsaucas uz apstrīdētā lēmuma pamatojuma nepietiekamību, jo juridiskā pamata, lai aprēķinātu 24 mēnešu laikposmu, pēkšņas un neattaisnotas maiņas, ko Komisija veikusi formālajā 2012. gada 16. augusta paziņojumā, iemesli minētajā paziņojumā esot izklāstīti ļoti īsi.
Komisija šajā ziņā nesniedz apsvērumus.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka īpašajā kontekstā, kad runa ir par tādu lēmumu izstrādi, kuri attiecas uz grāmatojumu noskaidrošanu, lēmuma pamatojums ir jāuzskata par pietiekamu, ja adresāta valsts bija cieši iesaistīta šā lēmuma izstrādes procesā un ja tai bija zināmi iemesli, kuru dēļ Komisija uzskatīja, ka strīdīgo summu nevajadzētu segt no ELVGF (spriedumi, 1998. gada 1. oktobris, Nīderlande/Komisija,
C‑27/94
,
EU:C:1998:446
,
36.
punkts, un 2008. gada 10. septembris, Itālija/Komisija,
T‑181/06
, nav publicēts,
EU:T:2008:331
,
32.
punkts).
Aplūkojamajā lietā formālā 2012. gada 16. augusta paziņojuma 1. pielikuma daļas “Argumenti” 12. punktā Komisija atgādināja, ka pagaidu shēma cukura rūpniecības restrukturizācijai attiecās uz laikposmu no 2006. gada 1. jūlija līdz 2012. gada 31. martam, t.i., 69 mēnešus ilgu periodu. Turklāt daļas “Argumenti” 13. punktā tā paskaidroja, ka šī shēma ir uzskatāma par daudzgadu pasākumu Regulas Nr. 1290/2005 3. panta izpratnē, saskaņā ar kuru tika veikta restrukturizācijas atbalsta par pilnīgu demontāžu dažādu daļu pakāpeniska izmaksāšana. Turklāt Komisija norādīja, ka katras restrukturizācijas atbalsta par pilnīgu demontāžu daļas izmaksa ir pakļauta nosacījumam par nodrošinājuma iemaksu apmērā, kas atbilst 120 % no attiecīgās atbalsta daļas summas. Komisija tāpat paskaidroja, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta b) apakšpunktu novērtējums par šo izdevumu atbilstību cukura rūpniecības restrukturizācijas fondu un ar tiem saistīto regulu mērķiem var tikt veikts vienīgi datumā, kas atbilst pēdējai atbalsta saņēmēja saistībai, proti, 2012. gada 31. martā. Formālā 2012. gada 16. augusta paziņojuma 1. pielikuma daļas “Argumenti” 15. punktā Komisija būtībā secināja, ka, tā kā 2012. gada 31. martā strīdus silosi nebija demontēti, grāmatojumu noskaidrošanas procedūra attiecas uz visiem izdevumiem, kas saistīti ar Itālijas uzņēmumiem piešķirto restrukturizācijas atbalstu.
Tādējādi ir konstatējams, ka formālajā 2012. gada 16. augusta paziņojumā Komisija pietiekami izklāstīja iemeslus, kuru dēļ finanšu korekcijā bija jāiekļauj visi izdevumi, kas veikti laikposmā, kurš ir aprēķināts, piemērojot Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta b) apakšpunktu. Turklāt šī sprieduma 108. punktā atgādinātais pamatojums ļāva Itālijas Republikai saprast iemeslus, kuru dēļ Komisija bija mainījusi savu nostāju attiecībā uz juridisko pamatu Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punktā paredzētā 24 mēnešu laikposma aprēķinam.
Tādēļ ir jānoraida pirmā prasības pamata trešā daļa un līdz ar to pirmais pamats kopumā.
Par otro prasības pamatu – to, ka esot pārkāpts Regulas Nr. 885/2006 11. pants, tiesības uz aizstāvību, Regula Nr. 320/2006 un Regula Nr. 968/2006, kā arī neesot ievērots 2013. gada 14. novembra spriedums SFIR u.c. (no C‑187/12 līdz C‑189/12)
Šo pamatu veido divas daļas. Pirmā daļa būtībā attiecas uz Regulas Nr. 885/2006 11. panta un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Otrā daļa ir par to, ka esot pārkāptas Regulas Nr. 320/2006 un Nr. 968/2006, kā arī neesot ievērots 2013. gada 14. novembra spriedums SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
).
Par otrā prasības pamata pirmo daļu, kas būtībā attiecas uz Regulas Nr. 885/2006 11. panta un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Itālijas Republika būtībā apgalvo, ka ar pirmo 2010. gada 9. decembra paziņojumu ir pārkāpta Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmā daļa, jo ar šo paziņojumu tai nav sniegts pilnīgs priekšstats par Komisijas iebildēm un tai nav ļauts īstenot šajā tiesību normā paredzētās tiesības uz aizstāvību. Šajā ziņā tā norāda, pirmkārt, ka pirmajā 2010. gada 9. decembra paziņojumā Komisija apgalvoja, ka silosi visos apstākļos ir uzskatāmi par ražošanas iekārtām, lai gan 2014. gada 28. marta vēstulē, kas nosūtīta pēc 2013. gada 14. novembra sprieduma SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
) pasludināšanas, Komisija atzina, ka silosi ne vienmēr ir uzskatāmi par ražošanas iekārtām. Otrkārt, tā norāda, ka pirmajā 2010. gada 9. decembra paziņojumā nekur nebija minēts apstāklis, ka silosu izmantojums ir jāizvērtē pēc stāvokļa restrukturizācijas atbalsta par pilnīgu demontāžu pieteikuma iesniegšanas datumā (turpmāk tekstā – “Komisijas izmantotais kritērijs”). Itālijas Republika uzskata, ka tikai ar Komisijas 2014. gada 28. marta vēstuli tai tika radīts pilnīgs priekšstats par Komisijas iebildēm saistībā ar jautājumu par silosu demontāžu restrukturizācijas atbalsta par pilnīgu demontāžu gadījumā. Tomēr minētajā datumā tā vairs neesot varējusi izmantot visas procesuālās garantijas, kas paredzētas Regulas Nr. 885/2006 11. pantā, nedz īstenot savas tiesības uz aizstāvību.
Komisija apstrīd Itālijas Republikas argumentus.
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pēdējais un galīgais lēmums par grāmatojumu noskaidrošanu ir jāpieņem, noslēdzot īpašo sacīkstes procedūru, kuras laikā attiecīgajām dalībvalstīm ir pieejamas visas vajadzīgās garantijas, lai tās varētu darīt zināmu savu viedokli (spriedumi, 1998. gada 29. janvāris, Grieķija/Komisija,
C‑61/95
,
EU:C:1998:27
,
39.
punkts; 2000. gada 14. decembris, Vācija/Komisija,
C‑245/97
,
EU:C:2000:687
,
47.
punkts, un 2014. gada 3. jūlijs, Nīderlande/Komisija,
T‑16/11
, nav publicēts,
EU:T:2014:603
,
69.
punkts).
Turklāt no Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmās daļas teksta izriet, ka pirmajā paziņojumā attiecīgā dalībvalsts ir jāinformē par Komisijas veikto pārbaužu rezultātiem un jānorāda korektīvie pasākumi, kas veicami, lai nodrošinātu atbilstību attiecīgajām Savienības tiesību normām turpmāk (skat. šā sprieduma 91. punktu).
Konkrētajā gadījumā, kā tas izklāstīts šī sprieduma 25. punktā, no pirmā 2010. gada 9. decembra paziņojuma izriet, ka, Komisijas ieskatā, restrukturizācijas atbalsta par pilnīgu demontāžu piešķiršanas nosacījumi nebija izpildīti, ņemot vērā, ka noteiktas ražošanas iekārtas, tostarp strīdus silosi, tika saglabātas bijušajās cukura ražotnēs, ko apmeklējuši Komisijas izmeklētāji. Minētajā paziņojumā Komisija norādīja arī, ka Itālijas uzņēmumi nav tiesīgi saņemt restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu, ja tie nav pilnībā īstenojuši restrukturizācijas plānus un ja pārējās celtnes, kas saistītas ar ražošanu, tostarp strīdus silosi, nav nojauktas.
Savā 2011. gada 9. februāra vēstulē Itālijas Republika apstrīdēja Komisijas nostāju, saskaņā ar kuru silosi jebkurā gadījumā ir ražošanas iekārtas, uz kurām attiecas demontāžas pienākums, būtībā norādot, pirmkārt, ka strīdus silosi nav uzskatāmi par ražošanas iekārtām, jo tie ir paredzēti vienīgi gatava produkta uzglabāšanai, un, otrkārt, ka Komisijas sniegtā interpretācija ir pretrunā Regulām Nr. 320/2006 un Nr. 968/2006. Itālijas Republika atkārtoti pauda savu nostāju 2011. gada 4. maija divpusējā sanāksmē, savos 2011. gada 2. novembra apsvērumos par minētās sanāksmes protokolu un samierināšanas procedūras laikā.
2011. gada 4. maija divpusējās sanāksmes laikā Komisija apstiprināja savu nostāju, saskaņā ar kuru strīdus silosi ir jāuzskata par neatņemamu daļu no ražošanas iekārtām un līdz ar to tie bija jādemontē.
Turklāt 2013. gada 14. novembra spriedumā SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
) Tiesa būtībā ir nospriedusi, ka “ražošanas iekārtu” jēdziens ietver silosus, kas paredzēti restrukturizācijas atbalsta saņēmēja cukura uzglabāšanai. Tomēr Tiesa uzskatīja, ka tas tā nav divos gadījumos (turpmāk tekstā – “Tiesas noteiktie izņēmumi”): pirmkārt, ja ir pierādīts, ka silosi tiek izmantoti, tikai lai uzglabātu saskaņā ar kvotu saražotu cukuru, kuru nodevuši glabāšanai citi ražotāji vai kurš ir iepirkts no citiem ražotājiem, un, otrkārt, ja tie tiek izmantoti, tikai lai iesaiņotu vai iepakotu citur ražotu cukuru tā pārdošanas nolūkā (spriedums, 2013. gada 14. novembris, SFIR u.c., no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
,
32.
,
33.
un
35.
punkts).
Ņemot vērā 2013. gada 14. novembra spriedumu SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
) Komisija ir pielāgojusi savu nostāju attiecībā uz silosu kvalifikāciju un, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 32. un 102. punktā, ar 2014. gada 28. marta vēstuli ir piešķīrusi Itālijas iestādēm divu mēnešu termiņu, lai tās sniegtu pārliecinošus pierādījumus par to, ka konkrētajā gadījumā strīdus silosi – pirms strīdīgā atbalsta pieteikumu iesniegšanas – tika izmantoti vienīgi citu ražotāju saskaņā ar kvotu saražota cukura uzglabāšanai un iesaiņošanai.
Itālijas Republika nav izpildījusi šo lūgumu. Proti, savā 2014. gada 30. maija vēstulē tā vienīgi apstrīdēja Komisijas izmantoto kritēriju. Šajā ziņā tā tostarp norādīja, ka 2013. gada 14. novembra spriedumā SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
) Tiesa esot skaidri atzinusi, ka uzglabāšanas silosus var nedemontēt, ja ir pierādīts, ka tie tiek izmantoti, lai uzglabātu cukuru, kuru nodevuši citi ražotāji vai kurš ir iepirkts no citiem ražotājiem, vai arī ka tie ir paredzēti citur ražota cukura iesaiņošanai. Itālijas Republika uzskatīja, ka tātad nav vērts izvērtēt, kāds bija silosu izmantojums pirms restrukturizācijas atbalsta pieteikuma iesniegšanas. Visbeidzot tā norādīja, ka Itālijas iestādes bija nosūtījušas Komisijai visus dokumentus, kas attiecas uz restrukturizācijas atbalsta par pilnīgu demontāžu piešķiršanas procedūru, tostarp apstiprinātos restrukturizācijas plānus un ikgadējās atskaites par pārbaudēm uz vietas, kurās bija norādītas nojauktās un saglabātās iekārtas un aprīkojums, kā arī katras šādas iekārtas un aprīkojuma faktiskais izmantojums.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Itālijas Republika ir atteikusies sniegt pierādījumus par to, ka atbalsta pieteikuma iesniegšanas datumā strīdus silosi neveidoja ražošanas iekārtas, un tādējādi īstenot savas tiesības uz aizstāvību saistībā ar šo jautājumu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto un ievērojot šī sprieduma 103. punktā minēto judikatūru, iebildums, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, nav pamatots un ir noraidāms.
Līdz ar to otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par otrā prasības pamata otro daļu – par to, ka esot pārkāptas Regulas Nr. 320/2006 un Nr. 968/2006, kā arī neesot ievērots 2013. gada 14. novembra spriedums SFIR u.c. (no C‑187/12 līdz C‑189/12)
Itālijas Republika, kuru atbalsta Francijas Republika un Ungārija, būtībā apgalvo, ka, secinot, ka strīdus silosu saglabāšana bija šķērslis restrukturizācijas atbalsta par pilnīgu demontāžu piešķiršanai, Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 320/2006 un Nr. 968/2006, kā arī nav ievērojusi 2013. gada 14. novembra spriedumu SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
).
Komisija apstrīd Itālijas Republikas, Francijas Republikas un Ungārijas argumentus.
Iesākumā ir jāatgādina, ka Tiesa 2013. gada 14. novembra spriedumā SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
), konstatējusi, ka “ražošanas iekārtu” jēdziens Regulās Nr. 320/2006 un Nr. 968/2006 nav definēts, pirmkārt, norādīja, ka jēdziens “ražošana” var ietvert arī citus produkta izgatavošanas posmus, kuri noris pirms vai pēc ķīmiskā vai fizikālā pārstrādes procesa, un tātad tas var ietvert tāda cukura uzglabāšanu, kurš netiek iesaiņots tūlīt pēc tā iegūšanas no izejvielas. Līdz ar to tā secināja, ka uzglabāšana var tikt uzskatīta par “tieši saistīt[u] ar cukura [..] ražošanu” Regulas Nr. 968/2006 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē (spriedums, 2013. gada 14. novembris, SFIR u.c., no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
,
26.
punkts). Otrkārt, Tiesa secināja, ka silosiem var būt tieša ietekme uz cukura daudzumiem, kas var tikt saražoti, un uz ražošanas procesiem, kas ir atkarīgi no uzglabāšanas iekārtas atrašanās tuvumā, jo tie tostarp ļauj daļēji vai pilnīgi atlikt attiecīgā cukura ražošanas periodā saražotās produkcijas pārdošanu un šādi iespaidot tirgus situāciju Regulas Nr. 320/2006 5. apsvēruma izpratnē (spriedums, 2013. gada 14. novembris, SFIR u.c., no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
,
27.
–
29.
punkts). Treškārt, Tiesa būtībā uzskatīja, ka no Regulas Nr. 320/2006 3. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkta izriet, ka principā, lai varētu saņemt restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu, attiecīgais rūpniecības komplekss pilnībā ir jāizņem no ekspluatācijas un ka iespēja neveikt demontāžu vai nākotnē turpināt izmantot iekārtas, kuras nav ražošanas iekārtas, tajā pašā laikā saglabājot tiesības saņemt atbalstu pilnā apmērā, ir izņēmums, kas interpretējams šauri (spriedums, 2013. gada 14. novembris, SFIR u.c., no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
,
30.
punkts).
Iepriekš izklāstīto apsvērumu gaismā 2013. gada 14. novembra sprieduma SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
) 31. punktā Tiesa nosprieda, ka atbalsta saņēmēja cukura uzglabāšanai paredzētie silosi ir jākvalificē kā ražošanas iekārtas – neatkarīgi no tā, ka tie tiek izmantoti arī citām vajadzībām. Tomēr Tiesa ir pieļāvusi divus izņēmumus no šī principa (skat. šā sprieduma 119. punktu).
Šajā lietā Itālijas Republika neapstrīd, ka, beidzoties restrukturizācijas procesam, strīdus silosi tika saglabāti vairākās Itālijas uzņēmumiem, kas saņēmuši restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu, piederošajās cukura ražotnēs. Tāpat tā neapstrīd, ka tā nav sniegusi pierādījumus tam, ka restrukturizācijas atbalsta par pilnīgu demontāžu pieteikumu iesniegšanas laikā uz strīdus silosiem attiecās Tiesas noteiktie izņēmumi.
Itālijas Republika, kuru atbalsta Francijas Republika un Ungārija, tomēr uzskata, ka šī sprieduma 129. punktā atgādinātie apstākļi nevar attaisnot tai piemēroto finanšu korekciju.
No Regulas Nr. 320/2006 1. un 5. apsvēruma izriet, ka konkrētā tiesiskā regulējuma mērķis ir samazināt Savienības nerentablās cukura ražošanas jaudu, mudinot uzņēmumus ar zemāko ražīgumu pārtraukt savu cukura ražošanu saskaņā ar kvotām un atteikties no attiecīgajām kvotām.
Turklāt no Regulas Nr. 320/2006 5. apsvēruma izriet, ka restrukturizācijas shēma pamatojas uz cukura uzņēmuma brīvprātīgu dalību, jo ar to ir domāts ieviest nozīmīgu ekonomisko stimulu atbilstīga restrukturizācijas atbalsta veidā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 14. novembris, SFIR u.c., no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
,
44.
punkts).
Lai sasniegtu konkrētajā tiesiskajā regulējumā izvirzīto mērķi samazināt Savienības nerentablās cukura ražošanas jaudu, Savienības likumdevējs ir paredzējis divas atšķirīgas restrukturizācijas shēmas atkarībā no veicamās demontāžas veida, proti, pilnīgas demontāžas vai daļējas demontāžas, kas, kā tas izriet no Regulas Nr. 320/2006 3. panta 5. punkta a) un b) apakšpunkta, tos aplūkojot kopsakarā ar Regulas Nr. 968/2006 4. apsvērumu, dod tiesības uz atšķirīgām restrukturizācijas atbalsta summām.
Pirmkārt, runājot par nosacījumiem, kuriem ir jābūt izpildītiem, lai saņemtu restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu, Regulas Nr. 320/2006 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā un 3. panta 3. punkta b) apakšpunktā ir prasīts, lai cukura uzņēmums, kas iesniedzis pieteikumu, atteiktos no savām kvotām, kas piešķirtas vienai vai vairākām tā fabrikām, slēgtu fabriku un pilnībā demontētu ražošanas iekārtas. Savukārt restrukturizācijas atbalsta piešķiršanai par daļēju demontāžu Regulas Nr. 320/2006 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 3. panta 4. punkta b) apakšpunktā ir prasīts, lai cukura uzņēmums, kas iesniedzis pieteikumu, atteiktos no savām kvotām, kas piešķirtas vienai vai vairākām tā fabrikām, daļēji demontētu attiecīgo fabriku ražošanas iekārtas un vairs neizmantotu atlikušās ražošanas iekārtas to produktu ražošanai, uz kuriem attiecas cukura kopīgā tirgus organizācija (turpmāk tekstā – “cukura KTO”).
Otrkārt, ražošanas iekārtu demontēšanas pienākuma tvērums ir precizēts Regulas Nr. 968/2006 4. pantā.
Saskaņā ar Regulas Nr. 968/2006 4. panta 1. punktu pilnīgas demontāžas pienākums, kas paredzēts Regulas Nr. 320/2006 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā, attiecas uz iekārtām, kas nepieciešamas cukura, izoglikozes vai inulīna sīrupa ražošanai (Regulas Nr. 968/2006 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts), iekārtām, kas ir tieši saistītas ar cukura, izoglikozes vai inulīna sīrupa ražošanu un nepieciešamas ražošanai, uz kuru attiecas atteiktā kvota, pat ja tās varētu tikt izmantotas citu produktu ražošanai (Regulas Nr. 968/2006 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts), kā arī visām citām iekārtām, tostarp iesaiņošanas iekārtām, kas netiek izmantotas un tādēļ demontējamas un aizvācamas vides aizsardzības nolūkā (Regulas Nr. 968/2006 4. panta 1. punkta c) apakšpunkts).
Saskaņā ar Regulas Nr. 968/2006 4. panta 1. punkta c) apakšpunktu, to lasot kopā ar Regulas Nr. 320/2006 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu un Regulas Nr. 968/2006 4. apsvērumu, pilnīgas demontāžas gadījumā izņēmuma kārtā var tikt saglabātas visas iekārtas, kas nav nepieciešamas cukura, izoglikozes vai inulīna sīrupa ražošanai vai nav tieši saistītas ar minēto produktu ražošanu, piemēram, iesaiņošanas iekārtas, ar nosacījumu, ka tās tiek izmantotas un nav paredzētas demontāžai un aizvākšanai vides aizsardzības nolūkā.
Turklāt Regulas Nr. 968/2006 4. panta 2. punktā ir paredzēts, ka daļējas demontāžas gadījumā demontēšanas pienākums attiecas uz šī paša panta 1. punktā minētajām iekārtām (skat. šā sprieduma 136. punktu), kuras saskaņā ar restrukturizācijas plānu nav paredzēts izmantot citai ražošanai vai citām vajadzībām ražotnes teritorijā. Papildus tam no Regulas Nr. 320/2006 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izriet, ka ražošanas iekārtas, kas var tikt saglabātas, vairs nedrīkst izmantot to produktu ražošanai, uz kuriem attiecas cukura KTO. Tādējādi saskaņā ar Regulas Nr. 968/2006 4. panta 2. punktu, lasot to kopā ar Regulas Nr. 320/2006 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu, var tikt saglabātas iekārtas, kas ir nepieciešamas cukura, izoglikozes vai inulīna sīrupa ražošanai vai ir tieši saistītas ar minēto produktu ražošanu, ar nosacījumu, ka tās vairs netiek izmantotas to produktu ražošanai, uz kuriem attiecas cukura KTO, un ka tās saskaņā ar restrukturizācijas plānu ir paredzēts izmantot citai ražošanai vai citām vajadzībām ražotnes teritorijā.
Treškārt, izvēle starp pilnīgu demontāžu un daļēju demontāžu ir jāizdara cukura uzņēmumiem, iesniedzot restrukturizācijas atbalsta pieteikumu.
Proti, no Regulas Nr. 320/2006 4. panta 2. punkta a), c), d) un e) apakšpunkta, tos aplūkojot kopsakarā ar tās 4. panta 3. punkta c) un h) apakšpunktu un Regulas Nr. 968/2006 9. panta 2. punkta a) un c) apakšpunktu, izriet, ka restrukturizācijas atbalsta pieteikumā ir jāiekļauj tostarp atbalsta pieteicēja apņemšanās, pirmkārt, atteikties no attiecīgās kvotas un, otrkārt, pilnībā vai daļēji demontēt ražošanas iekārtas attiecīgās dalībvalsts noteiktajā termiņā, kā arī restrukturizācijas plāns, kas tostarp ietver attiecīgo ražošanas iekārtu pilnīgu tehnisko aprakstu, kopsavilkumu par pasākumiem un darbībām, paredzētās šo pasākumu un darbību izmaksas, finanšu plānu un dažādo paredzēto pasākumu īstenošanas laika grafiku.
Atbilstoši šā sprieduma 140. punktā minētajām normām tātad vēlākais datumā, kad tiek iesniegts pieteikums par restrukturizācijas atbalsta piešķiršanu par pilnīgu vai daļēju demontāžu, atbalsta saņēmējam ir jāidentificē visas ražošanas iekārtas, kuras tas apņemas demontēt saskaņā ar restrukturizācijas plānu. Attiecībā uz strīdus silosiem tas nozīmē, ka jau atbalsta pieteikuma iesniegšanas brīdī ir jānosaka, vai tie ir ražošanas iekārtas, kuru demontāža ir obligāti jāparedz restrukturizācijas plānā, ja tiek lūgts piešķirt restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu, vai arī uz tiem attiecas Tiesas noteiktie izņēmumi.
Ar jebkādu pretēju interpretāciju tiktu atņemta jēga Regulas Nr. 320/2006 4. pantā un Regulas Nr. 968/2006 9. pantā paredzētajām prasībām un – vēl jo vairāk – tiktu ignorēta konkrētajā tiesiskajā regulējumā noteiktā atšķirība starp daļēju un pilnīgu demontāžu (skat. šī sprieduma 133. punktu).
Šajā ziņā, pirmkārt, gadījumā, ja restrukturizācijas atbalsta pieteikuma iesniegšanas dienā cukura uzņēmumi nezinātu, vai to ražotnēs esošie silosi ir vai nav uzskatāmi par ražošanas iekārtām, tie nebūtu minēti restrukturizācijas plānā kā demontējamās ražošanas iekārtas, tādējādi pārkāpjot Regulas Nr. 320/2006 4. panta 3. punkta c) apakšpunktu (skat. šī sprieduma 140. punktu).
Turklāt apņemšanās demontēt visas ražošanas iekārtas, kuras ir jāpievieno pieteikumam par restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu (skat. šā sprieduma 140. punktu), būtu neatbilstoša, jo – pēc pieņēmuma – tā neattiektos uz visām ražošanas iekārtām, kas pastāvētu šīs apņemšanās datumā.
Otrkārt, ja silosu kā ražošanas iekārtu kvalifikācija tiktu izvērtēta restrukturizācijas procesa beigās, tas gan pilnīgas demontāžas, gan daļējas demontāžas gadījumā ļautu saglabāt silosus, kas atbalsta pieteikuma iesniegšanas datumā bija ražošanas iekārtas, pamatojot ar to, ka pēc restrukturizācijas tie vairs netiek izmantoti kā cukura ražošanas iekārtas. Līdz ar to iespēja saglabāt daļu no ražošanas iekārtām vairs nebūtu raksturīga [tikai] daļējai demontāžai, bet attiektos arī uz pilnīgu demontāžu, lai gan pēdējā minētajā gadījumā uzņēmēji, ņemot vērā lielākas izmaksas, kas rodas saistībā ar pilnīgu demontāžu, kā tas izriet no Regulas Nr. 320/2006 3. panta 5. punkta a) un b) apakšpunkta un Regulas Nr. 968/2006 4. apsvēruma, saņem restrukturizācijas atbalsta summu, kas ir par 25 % lielāka nekā daļējas demontāžas gadījumā piešķiramā summa.
Līdz ar to – pretēji tam, ko apgalvo Itālijas Republika, Francijas Republika un Ungārija, – Komisija nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka strīdus silosu kvalifikācija ir novērtējama restrukturizācijas atbalsta pieteikuma iesniegšanas datumā.
Iepriekš minēto secinājumu nevar atspēkot Itālijas Republikas, Francijas Republikas un Ungārijas izvirzītie argumenti.
Pirmkārt, Itālijas Republika apgalvo, ka attiecībā uz silosiem, kas paredzēti iesaiņošanai un iepakošanai, Komisijas izmantotais kritērijs neatbilst konkrētajā tiesiskajā regulējumā izvirzītajam mērķim saglabāt darba vietas un uzņēmumu, kurus skārusi restrukturizācija, darbību. Šajā ziņā tā atgādina, ka konkrētais tiesiskais regulējums skaidri ļauj saglabāt iesaiņošanas darbības un iekārtas, kas vajadzīgas šim nolūkam. Tās ieskatā, tomēr ir skaidrs, ka, lai nodrošinātu iesaiņošanas darbības turpināšanu, ir nepieciešams, lai joprojām būtu pieejami silosi. Tādējādi, ja siloss, kas izmantots iesaiņošanai, tiek nojaukts, tas nozīmējot attiecīgā uzņēmuma darbības izbeigšanos un darba vietu zudumu, kas būtu pretrunā iepriekš atgādinātajam mērķim.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka vairākas Regulu Nr. 320/2006 un Nr. 968/2006 normas apstiprina, cik lielu nozīmi Savienības likumdevējs ir piešķīris nodarbinātības stāvoklim apgabalos, kurus skar cukura rūpniecības restrukturizācija. Piemēram, no Regulas Nr. 320/2006 3. panta 3. punkta c) apakšpunkta un 3. panta 4. punkta c) apakšpunkta izriet, ka ražošanas iekārtu pilnīga demontāža un daļēja demontāža prasa veikt pasākumus, kas veicinātu darbaspēka pārcelšanu. Turklāt daļējas demontāžas gadījumā Regulas Nr. 968/2006 4. panta 2. punktā, to aplūkojot kopsakarā ar Regulas Nr. 320/2006 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ir ļauts saglabāt ražošanas iekārtas, lai tās tiktu izmantotas tādu produktu ražošanai, uz kuriem neattiecas cukura KTO (skat. šā sprieduma 138. punktu), tādējādi ļaujot saglabāt darba vietas bijušajās cukura ražotnēs. Tāpat Regulas Nr. 968/2006 4. panta 1. punkta c) apakšpunktā, to lasot šīs pašas regulas 4. apsvēruma gaismā, pilnīgas demontāžas gadījumā ir ļauts saglabāt iekārtas, kas nav nepieciešamas cukura, izoglikozes vai inulīna sīrupa ražošanai vai nav tieši saistītas ar minēto produktu ražošanu, piemēram, iesaiņošanas iekārtas, ar nosacījumu, ka tās tiek izmantotas un nav paredzētas demontāžai un aizvākšanai vides aizsardzības nolūkā (skat. šā sprieduma 137. punktu).
Tajā pašā laikā nodarbinātības un restrukturizācijas skarto uzņēmumu darbības aizsardzības mērķis ir jāizvērtē kopā ar galveno konkrētā tiesiskā regulējuma mērķi, proti, samazināt Savienības nerentablās cukura ražošanas jaudu, saskaņā ar Regulas Nr. 320/2006 1. un 5. apsvērumu (skat. šī sprieduma 131. punktu).
Turklāt sociāla rakstura apsvērumi, uz kuriem atsaucas Itālijas Republika, nevar attaisnot tās piedāvāto konkrētā tiesiskā regulējuma interpretāciju, kura izjauc būtisko atšķirību, ko Savienības likumdevējs ir vēlējies noteikt starp daļēju un pilnīgu demontāžu (skat. šā sprieduma 133., 134. un 145. punktu), un kura tātad ir pretrunā minētajam tiesiskajam regulējumam.
Līdz ar to Itālijas Republikas arguments ir noraidāms.
Otrkārt, Itālijas Republika, Francijas Republika un Ungārija būtībā apgalvo, ka ražošanas iekārtu pilnīgas demontāžas pienākums var tikt izpildīts pat tad, ja iesaiņošanai vai iepakošanai paredzētie silosi nav nojaukti, ja ir notikusi atteikšanās no ražošanas kvotas un tātad cukura ražošana ir galīgi izbeigta.
No šā sprieduma 133., 134. un 145. punkta izriet, ka, lai sasniegtu konkrētajā tiesiskajā regulējumā izvirzīto mērķi samazināt Savienības nerentablās cukura ražošanas jaudu, Savienības likumdevējs ir paredzējis divas restrukturizācijas shēmas, kas atšķiras atkarībā no demontāžas veida un kas dod tiesības uz atšķirīgām restrukturizācijas atbalsta summām. Turklāt, kā norādīts šā sprieduma 139.–141. punktā, izvēle starp daļēju demontāžu un pilnīgu demontāžu nozīmē, ka uzņēmums, kas lūdz piešķirt restrukturizācijas atbalstu, atbalsta pieteikuma iesniegšanas datumā identificē visas attiecīgajā ražotnē esošās ražošanas iekārtas, kuras tas apņemas pilnīgi vai daļēji nojaukt vēlākais līdz restrukturizācijas procesa beigām.
Līdz ar to atbilstoši Savienības likumdevēja ieviestās sistēmas loģikai demontējamās ražošanas iekārtas būtu jāidentificē restrukturizācijas atbalsta pieteikuma iesniegšanas laikā. Tātad pretēji tam, ko apgalvo Ungārija, Komisijas izmantotais kritērijs nav pretrunā cukura rūpniecības restrukturizācijas shēmas sistēmai.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Itālijas Republikas, Francijas Republikas un Ungārijas argumenti ir noraidāmi.
Treškārt, Itālijas Republika pārmet Komisijai, ka savā 2014. gada 28. marta vēstulē tā ir pieprasījusi šai dalībvalstij pierādīt, ka iesaiņošanai paredzētie strīdus silosi tika izmantoti vienīgi tāpēc, lai iesaiņotu citu ražotāju ražotu cukuru. Proti, Itālijas Republikas ieskatā, iesaiņošanai paredzēto silosu saglabāšana esot atļauta ar Regulas Nr. 968/2006 4. panta 1. punkta c) apakšpunktu un līdz ar to nav nozīmes tam, vai iesaiņojamais cukurs nāk no citiem ražotājiem vai arī no iekārtas operatora. Turklāt tā – tāpat kā Francijas Republika – apgalvo, ka no 2013. gada 14. novembra sprieduma SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
) 33. punkta izriet, ka iepakošanai vai iesaiņošanai paredzētie silosi nav kvalificējami kā ražošanas iekārtas, ja šajos silosos saglabātais cukurs ir “saražots kaut kur citur saskaņā ar kvotu”, savukārt attiecībā uz uzglabāšanas silosiem saskaņā ar 2013. gada 14. novembra sprieduma SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
) 32. punktu ir nepieciešams, lai cukurs būtu iepirkts no citiem ražotājiem.
Pirmkārt, šī sprieduma 136. un 137. punktā jau ir norādīts, ka Regulas Nr. 968/2006 4. panta 1. punkta c) apakšpunkts atļauj saglabāt vienīgi iekārtas, kas nav ražošanas iekārtas. Tāpēc Komisija pamatoti lūdza būtībā Itālijas Republikai pierādīt, ka restrukturizācijas atbalsta pieteikuma iesniegšanas datumā uz iesaiņošanai paredzētajiem strīdus silosiem, kuru esamība demontētajās ražotnēs tika konstatēta izmeklēšanas EX/2010/010/IT laikā, attiecās kāds no Tiesas noteiktajiem izņēmumiem un tātad tie nebija kvalificējami kā ražošanas iekārtas.
Otrkārt, 2013. gada 14. novembra spriedumā SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
,
26.
un
31.
punkts) Tiesa nosprieda, ka siloss, kas ir paredzēts atbalsta saņēmēja cukura uzglabāšanai, ir uzskatāms par iekārtu, kas ir tieši saistīta ar cukura ražošanu Regulas Nr. 968/2006 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Tas tātad nepieder pie Regulas Nr. 968/2006 4. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētajām citām iekārtām, tostarp iesaiņošanas iekārtām, kuru saglabāšana var tikt pieļauta pilnīgas demontāžas gadījumā ar nosacījumu, ka tās tiek izmantotas un ka tās nav paredzētas demontāžai un aizvākšanai vides aizsardzības nolūkā.
Tātad Regulas Nr. 968/2006 4. panta 1. punkta c) apakšpunkts nevar ļaut saglabāt silosus, kas ir tikuši izmantoti atbalsta saņēmēja produkcijas uzglabāšanai, jo šāda saglabāšana var notikt tikai daļējas demontāžas gadījumā – ar nosacījumu, ka restrukturizācijas iznākumā šie silosi vairs netiks izmantoti to produktu ražošanai, uz kuriem attiecas cukura KTO.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jānoraida arī arguments, kuru Ungārija ir izvirzījusi savā atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu un saskaņā ar kuru Regulas Nr. 968/2006 4. apsvērumā ražošanas iekārtu vidū esot nošķirta tādu iekārtu apakšgrupa, “kuras neveido daļu no ražošanas līnijas”, ieskaitot silosus cukura uzglabāšanai, un kuru saglabāšana esot pieļaujama neatkarīgi no tā, vai demontāža ir pilnīga vai daļēja.
Treškārt, grāmatojumu noskaidrošanas procedūras laikā Itālijas Republika nav nedz pierādījusi, nedz pat apgalvojusi, ka restrukturizācijas atbalsta pieteikuma iesniegšanas dienā strīdus silosi bija izmantoti tāda cukura iepakošanai un iesaiņošanai, ko atbalsta saņēmējs ir ražojis kaut kur citur saskaņā ar citu ražošanas kvotu. Līdz ar to nav nepieciešams atbildēt uz Itālijas Republikas argumentu, saskaņā ar kuru būtībā uz cukura, kurš ir “saražots kaut kur citur saskaņā ar kvotu”, iepakošanai vai iesaiņošanai paredzētajiem silosiem attiecas viens no Tiesas noteiktajiem izņēmumiem, jo ar šo argumentu netiek apšaubīts Komisijas konstatējums, saskaņā ar kuru restrukturizācijas atbalsta pieteikuma iesniegšanas dienā uz strīdus silosiem neattiecās neviens no Tiesas noteiktajiem izņēmumiem.
Līdz ar to Itālijas Republikas arguments ir noraidāms.
Ceturtkārt, Itālijas Republika būtībā apgalvo, ka sekas, ko rada Komisijas piemērotā finanšu korekcija un strīdus silosu demontāža, ir nesamērīgas ar konkrētā tiesiskā regulējuma mērķiem, kuri esot pilnībā sasniegti ar atteikšanos no kvotas un tai sekojošo cukura ražošanas galīgo izbeigšanu.
Vispirms ir jānorāda, ka konkrētais tiesiskais regulējums nosaka pienākumu nojaukt ražošanas iekārtas, tostarp silosus, kas tikuši izmantoti atbalsta saņēmēja ražotā cukura uzglabāšanai, tikai pilnīgas demontāžas gadījumā. Šāds pienākums nešķiet nesamērīgs ar konkrētā tiesiskā regulējuma mērķi samazināt Savienības nerentablās cukura ražošanas jaudu.
Tālāk, ja silosi ir kvalificējami kā ražošanas iekārtas atbalsta pieteikuma iesniegšanas dienā, to saglabāšana ir pieļaujama daļējas demontāžas gadījumā. Šādā gadījumā atbalsta saņēmējam nebūs jālikvidē silosi un tas varēs turpināt veikt saimniecisko darbību daļēji demontētajā ražotnē. Šo iemeslu dēļ tas saņems restrukturizācijas atbalsta summu, kas būs par 25 % mazāka nekā summa, ko tas iegūtu pilnīgas demontāžas gadījumā.
Turklāt ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā Itālijas Republikai nav likts nojaukt strīdus silosus, bet tajā ir noteikta 25 % finanšu korekcija, kas atbilst starpībai starp restrukturizācijas atbalsta summu par pilnīgu demontāžu un restrukturizācijas atbalsta summu par daļēju demontāžu.
Visbeidzot ir jāatgādina, ka saistībā ar konkrētā tiesiskā regulējuma samērīgumu Tiesa 2013. gada 14. novembra spriedumā SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
) norādīja, ka šis regulējums ļauj ražotājam brīvi izlemt, vai tas vēlas atbalstu, izvēlēties fabriku, no kurai paredzētās atbilstošās kvotas tas atteiktos, un attiecīgajā gadījumā izšķirties par pilnīgu vai tikai daļēju ražošanas iekārtu demontāžu. Tiesa turklāt nosprieda, ka labums, ko ražotājs var gūt no restrukturizācijas atbalsta, tādējādi lielā mērā ir atkarīgs no izvēles, ko tas pats ir izdarījis. Tādēļ tā secināja, ka konkrētais tiesiskais regulējums nav nesamērīgs (spriedums, 2013. gada 14. novembris, SFIR u.c., no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
,
44.
–
46.
punkts).
Līdz ar to Itālijas Republikas arguments ir noraidāms.
Piektkārt, Francijas Republika un Ungārija norāda, ka Komisijas izmantotajā kritērijā nav ņemts vērā cukura ražošanas sezonālais raksturs un ka ar šo kritēriju tiek apšaubīta Tiesas noteikto izņēmumu praktiskā piemērojamība. Šajā ziņā tās atgādina, ka restrukturizācijas atbalsta pieteikumi bija iesniedzami dalībvalstij vēlākais līdz 31. janvārim, gadu pirms tā tirdzniecības gada, kurā bija jāatsakās no kvotas, saskaņā ar Regulas Nr. 320/2006 4. panta 1. punktu. Taču, tā kā šis datums ietilpst cukura ražošanas sezonas ciklā, esot ļoti iespējams, ka silosi, ņemot vērā to darbības un izmantošanas īpašības, bija joprojām iesaistīti cukura ražošanā atbilstoši restrukturizācijas atbalsta pieteikuma iesniedzēja kvotai. Ungārija apgalvo, ka tātad nepastāv reāla iespēja, ka šajā datumā uzņēmumi glabā silosos vienīgi cukuru, ko ražojuši citi ražotāji. Francijas Republika šajā ziņā piebilst, ka uzņēmumam vienā un tajā pašā teritorijā reti ir ražošanas iekārta, kas paredzēta cukura ražošanai atbilstoši tā kvotai, un silosi, kas tiek izmantoti citu ražotāju atbilstoši kvotai ražota cukura uzglabāšanai, iesaiņošanai vai iepakošanai.
No vienas puses, fakts, ka Tiesas noteiktajos izņēmumos paredzētie nosacījumi ir grūti izpildāmi restrukturizācijas atbalsta pieteikuma iesniegšanas datumā, nenozīmē, ka šie nosacījumi nevar tikt izpildīti. Komisija turklāt ir uzrādījusi
Consiglio di Stato
(Valsts padome, Itālija) 2015. gada 15. jūnija spriedumu Nr. 2966, no kura izriet, ka no trīs silosiem, kas pastāvēja attiecīgā uzņēmuma restrukturizācijas atbalsta par pilnīgu demontāžu pieteikuma iesniegšanas datumā, viens siloss bija izmantots atbalsta saņēmēja uzņēmuma ražotnē ražotā cukura uzglabāšanai, savukārt divi pārējie silosi tika izmantoti citu ražotāju ražotā cukura uzglabāšanai un iesaiņošanai.
No otras puses, silosu, kas nav uzskatāmi par ražošanas iekārtām, saglabāšana ir izņēmums no normas, kuru atgādinājusi Tiesa 2013. gada 14. novembra sprieduma SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
) 30. punktā un saskaņā ar kuru restrukturizācijas atbalsta par pilnīgu demontāžu saņemšanai attiecīgā rūpniecības kompleksa darbība ir pilnībā jāpārtrauc. Tātad apstāklis, ka silosu izmantojuma novērtējums restrukturizācijas atbalsta pieteikuma iesniegšanas dienā reti liek izslēgt to kvalifikāciju par ražošanas iekārtām, ir tikai sekas, kas izriet no apstākļa, ka iespēja nedemontēt vai pat nākotnē turpināt izmantot iekārtas, kas nav uzskatāmas par ražošanas iekārtām, tajā pašā laikā paturot tiesības uz restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu, ir izņēmums no normas, kas, kā atgādinājusi Tiesa, ir interpretējams šauri (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 14. novembris, SFIR u.c., no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
,
30.
punkts).
Līdz ar to Francijas Republikas un Ungārijas argumenti ir jānoraida.
Sestkārt, Francijas Republika apgalvo, ka no Regulas Nr. 968/2006 11. pantā paredzētās iespējas grozīt restrukturizācijas plānu izriet, ka konkrētais saglabāto silosu izmantojums var mainīties demontāžas procesa gaitā. Tādējādi, tās ieskatā, demontāžas procesa mainīgais raksturs nepieļauj silosu izmantojuma novērtēšanu veikt atbalsta pieteikuma iesniegšanas datumā. Savukārt Ungārija būtībā apgalvo, ka Komisijas izmantotais kritērijs ir pretrunā rīcības brīvībai, kas saskaņā ar piemērojamo tiesisko regulējumu, it īpaši Regulas Nr. 968/2006 4. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ir cukura uzņēmumiem saistībā ar restrukturizācijas plānu izstrādāšanu un īstenošanu.
No vienas puses, rīcības brīvība, kas ir atbalsta saņēmējiem saistībā ar restrukturizācijas plāna izstrādi, un iespēja grozīt šo restrukturizācijas plānu saskaņā ar Regulas Nr. 968/2006 11. pantu nedrīkst kaitēt Regulu Nr. 320/2006 un Nr. 968/2006 normām, it īpaši Regulas Nr. 320/2006 3. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā noteiktajam būtiskajam pienākumam demontēt ražošanas iekārtas, kurš pilnīgas demontāžas gadījumā nozīmē, ka tiek nojauktas visas ražošanas iekārtas, kas pastāvēja atbalsta pieteikuma iesniegšanas datumā.
No otras puses, Francijas Republikas un Ungārijas argumentos nav ņemta vērā atšķirība starp pilnīgu un daļēju demontāžu, kurai tomēr ir izšķiroša nozīme atbilstoši konkrētajam tiesiskajam regulējumam (skat. šā sprieduma 133., 134. un 145. punktu). Iespēja saglabāt ražošanas iekārtas, tostarp silosus, var būt tikai daļējas demontāžas gadījumā, turklāt samazinoties atbalsta apmēram – salīdzinājumā ar tā atbalsta apmēru, kas tiktu saņemts tad, ja visas ražošanas iekārtas tiktu demontētas.
Līdz ar to Francijas Republikas un Ungārijas argumenti ir jānoraida.
Visbeidzot, septītkārt, Francijas Republika būtībā apgalvo, ka no apstākļa, ka Regulas Nr. 320/2006 3. panta 4. punkta b) apakšpunktā – versijā franču valodā – ietvertajā frāzē “to ražošanas iekārtu [..], kas netiks izmantotas” ir lietota [darbības vārda] nākotnes forma, izriet, ka nosacījums saistībā ar ražotnē saglabāto iekārtu izmantojumu nevar tikt izvērtēts restrukturizācijas atbalsta pieteikuma iesniegšanas datumā.
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 320/2006 3. panta 4. punkta b) apakšpunktu daļējas demontāžas gadījumā ir atļauts saglabāt daļu no ražošanas iekārtām un demontēt tās, kuras – kā tiek pieņemts – atbalsta saņēmējs pēc restrukturizācijas pabeigšanas vairs neizmantos. Turklāt Regulas Nr. 968/2006 4. panta 2. punktā šajā ziņā ir precizēts, ka ir jādemontē visas iekārtas, “kuras saskaņā ar restrukturizācijas plānu nav paredzēts izmantot citai ražošanai vai citām vajadzībām ražotnes teritorijā”.
Tātad no šā sprieduma 179. punktā minētajām tiesību normām, tās aplūkojot kopā, izriet, ka restrukturizācijas atbalsta par daļēju demontāžu saņēmējam jau no restrukturizācijas atbalsta pieteikuma iesniegšanas brīža ir jāzina, kuras ražošanas iekārtas tas vairs neplāno izmantot pēc restrukturizācijas pabeigšanas, un jānorāda šīs iekārtas restrukturizācijas plānā.
Šajā kontekstā apstāklis, ka Regulas Nr. 320/2006 3. panta 4. punkta b) apakšpunktā – versijā franču valodā – ir lietota [darbības vārda] nākotnes forma, nevar veidot šķērsli Komisijas izmantotajam kritērijam.
Līdz ar to Francijas Republikas arguments ir jānoraida.
Tā kā neviens no Itālijas Republikas, Francijas Republikas un Ungārijas izvirzītajiem argumentiem nav pamatots, ir jānoraida otrā prasības pamata otrā daļa un līdz ar to otrais pamats kopumā.
Par trešo prasības pamatu – tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, lojālas sadarbības principa, “ne bis in idem” principa, labas pārvaldības principa un rūpības pienākuma pārkāpumu
Trešais prasības pamats būtībā ir iedalīts divās daļās. Pirmā daļa ir par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, lojālas sadarbības un labas pārvaldības principa, kā arī rūpības pienākuma pārkāpumu. Otrā daļa attiecas uz
ne bis in idem
principa pārkāpumu.
Vispirms ir jāizskata trešā prasības pamata otrā daļa un pēc tam – tā pirmā daļa.
Par trešā prasības pamata otro daļu – “ne bis in idem” principa pārkāpumu
Itālijas Republika apgalvo, ka ir pārkāpts
ne bis in idem
princips, jo būtībā iepriekšējā Komisijas izmeklēšana EX/2008/008/IT attiecās uz jautājumiem, kas ir identiski tiem, kuri bija izmeklēšanas EX/2010/010/IT priekšmets.
Komisija apstrīd Itālijas Republikas argumentus.
Nepastāvot vajadzībai lemt par jautājumu, vai
ne bis in idem
princips ir piemērojams saistībā ar ELVGF grāmatojumu noskaidrošanas procedūru, pirmkārt, ir jākonstatē, kā to norādījusi Komisija, ka izmeklēšanai EX/2008/008/IT un izmeklēšanai EX/2010/10/IT bija dažādi mērķi. Proti, no uzdevuma vēstules, kura attiecas uz izmeklēšanu EX/2008/008/IT un kuru Komisija nosūtīja Itālijas iestādēm ar 2008. gada 10. oktobra faksu, izriet, ka Komisija galvenokārt vēlējās pārbaudīt un apspriest pārbaudes attiecībā uz cukura ražošanu un apriti, sākot no 2006./2007. tirdzniecības gada, kā arī esošos pārbaudes ziņojumus. Savukārt no uzdevuma vēstules, kura attiecas uz izmeklēšanu EX/2010/10/IT un kuru Komisija nosūtīja Itālijas iestādēm ar 2010. gada 30. augusta faksu, izriet, ka Komisija plānoja apmeklēt Itālijas uzņēmumu, kas saņēmuši restrukturizācijas atbalstu, ražotnes, apspriest pārbaudes attiecībā uz cukura rūpniecības restrukturizācijas pasākumiem un pārbaudīt atlasītus maksājumus.
Turklāt, runājot par izmeklēšanu EX/2008/008/IT, ir jānorāda, ka 2009. gada 8. aprīlī Komisija nosūtīja Itālijas iestādēm paziņojumu Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē, kuru veidoja vēstule un pielikums un ar kuru atbilstoši minētajai tiesību normai tā paziņoja Itālijas iestādēm šīs izmeklēšanas rezultātus, kas izklāstīti attiecīgajā pielikumā. Tajā tostarp bija norādīts, ka “kopumā attiecīgās
Eridania
[
Sadam
] ražotnes jau ir nojauktas, uz vietas paliek daži funkcionējoši uzglabāšanas silosi un iesaiņošanas iekārtas” un ka, “inspektoru ieskatā, līdz šim nav bijis nekādu problēmu”. Tomēr šis 2009. gada 8. aprīļa paziņojuma izvilkums, kas ņemts no tajā iekļautā pielikuma, ietver atsauces uz
Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura
(
AGEA
, Lauksaimniecības maksājumu aģentūra, Itālija) tehnisko inspektoru paziņojumiem, ko viņi izdarījuši, Komisijai apmeklējot uzņēmuma
Eridania Sadam
administratīvo mītni, – paziņojumus, kurus Komisija, izklāstot izmeklēšanas EX/2008/008/IT rezultātus, vienkārši ir atstāstījusi, bet nav izdarījusi no tiem secinājumus.
Turklāt apstāklis, ka izmeklēšanas EX/2008/008/IT ietvaros Komisija bija pieprasījusi nosūtīt tai pārbaudes ziņojumus un informāciju par divu Itālijas uzņēmumu, kas piedalījās restrukturizācijas programmā, restrukturizācijas plāniem, neļauj secināt, ka Komisija aplūkoja jautājumu par visu ražošanas iekārtu, tostarp strīdus silosu, faktisku demontāžu.
Otrkārt, saistībā ar izmeklēšanu EX/2010/010/IT savos 2011. gada 2. novembra apsvērumos par 2011. gada 4. maija divpusējās sanāksmes protokolu (skat. šī sprieduma 28. punktu) Itālijas Republika skaidri apgalvoja, ka šī izmeklēšana ir nošķirama no izmeklēšanas EX/2008/008/IT un, it īpaši, ka pirmajā 2010. gada 9. decembra paziņojumā, no vienas puses, nebija nevienas atsauces nedz uz izmeklēšanu EX/2008/008/IT, nedz uz šajā ziņā veiktajām inspekcijām un, no otras puses, bija minēti tikai fakti vai apstākļi, kas konstatēti vienīgi izmeklēšanas EX/2010/010/IT laikā.
Ņemot vērā iepriekš minēto, iebildums par
ne bis in idem
principa pārkāpumu ir noraidāms.
Par trešā prasības pamata pirmo daļu – par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, lojālas sadarbības un labas pārvaldības principa, kā arī rūpības pienākuma pārkāpumu
Itālijas Republika būtībā apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, lojālas sadarbības un labas pārvaldības principu, kā arī rūpības pienākumu, jo tā zināja par Itālijas iestāžu nostāju attiecībā uz strīdus silosu saglabāšanu pilnīgas demontēšanas gadījumā, bet šajā ziņā nebija izvirzījusi nekādus iebildumus līdz izmeklēšanai EX/2010/010/IT. Itālijas Republikas ieskatā, apstāklis, ka jautājums par strīdus silosiem tika no jauna iekļauts izmeklēšanā EX/2010/010/IT, tāpat ir uzskatāms par lojālas sadarbības un labas pārvaldības principu, kā arī rūpības pienākuma pārkāpumu.
Savukārt Francijas Republika apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi lojālas sadarbības principu, jo, lai gan tās izmantotā jēdziena “ražošanas iekārta” interpretācija bija attīstījusies laika gaitā, tā tomēr nav par to informējusi visas dalībvalstis, un šis fakts – pēc Francijas Republikas domām – ir izraisījis nevienlīdzīgu attieksmi pret šīm valstīm.
Komisija apstrīd Itālijas Republikas argumentus. Turklāt tā uzskata, ka argumenti, kurus Francijas Republika minējusi, lai pamatotu iebildumu par lojālas sadarbības principa pārkāpumu, īstenībā veido prasības pamatu, kuru Itālijas Republika nav izvirzījusi un kurš līdz ar to nav pieņemams.
Pirmkārt, šī sprieduma 188.–191. punktā izklāstīto iemeslu dēļ ir jānoraida Itālijas Republikas apgalvojums, saskaņā ar kuru Komisija jautājumu par strīdus silosiem no jauna ir iekļāvusi izmeklēšanā EX/2010/010/IT, tādējādi pārkāpjot lojālas sadarbības un labas pārvaldības principus, kā arī rūpības pienākumu.
Otrkārt, ir jāatgādina, ka atbilstoši LES 4. panta 3. punktam saskaņā ar lojālas sadarbības principu Savienība un dalībvalstis ar patiesu savstarpēju cieņu palīdz cita citai veikt uzdevumus, kas noteikti Līgumos.
Lojālas sadarbības principam pēc būtības ir savstarpējs raksturs. Proti, tas liek dalībvalstīm veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai garantētu Savienības tiesību piemērojamību un efektivitāti, un nosaka Savienības iestādēm savstarpēju pienākumu lojāli sadarboties ar dalībvalstīm (spriedumi, 2003. gada 16. oktobris, Īrija/Komisija,
C‑339/00
,
EU:C:2003:545
,
71.
un
72.
punkts, un 2014. gada 6. novembris, Grieķija/Komisija,
T‑632/11
, nav publicēts,
EU:T:2014:934
,
34.
punkts).
No šī sprieduma 198. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka konkrētajā gadījumā dalībvalstīm bija jārūpējas par to, lai tiktu novērstas jebkādas neskaidrības saistībā ar konkrētā tiesiskā regulējuma pareizu piemērošanu, attiecīgā gadījumā vaicājot Komisijai par iespēju piešķirt restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu uzņēmumiem, kas plāno saglabāt silosus, vēl jo vairāk tāpēc, ka saskaņā ar Regulas Nr. 320/2006 5. pantu lēmumu par restrukturizācijas atbalsta piešķiršanu pieņem tā dalībvalsts, kurā ir iesniegts šāds pieteikums.
Gadījumā, ja būtu šaubas par konkrētā tiesiskā regulējuma pareizu piemērošanu, Itālijas Republikai tātad bija jāvēršas pie Komisijas.
Tomēr no lietas materiāliem neizriet, ka Itālijas Republika būtu tieši vaicājusi Komisijai par iespēju saglabāt strīdus silosus un saņemt restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu. It īpaši ir jākonstatē, ka Itālijas iestādes šo jautājumu nav izvirzījušas 2006. gada 22. marta faksā, kas tika nosūtīts Komisijai, lai saņemtu paskaidrojumus par Regulas Nr. 968/2006 projekta interpretāciju tostarp attiecībā uz pilnīgu demontāžu. Saskaņošanas struktūras 2013. gada 10. februāra ziņojums (skat. šī sprieduma 30. punktu) tāpat apliecina, ka Itālijas Republika nav viena no sešām dalībvalstīm, kuras bija uzdevušas konkrētus jautājumus attiecībā uz demontāžas darbību attiecināmību uz silosiem.
Tādēļ, pretēji tam, ko apgalvo Itālijas Republika, pirms izmeklēšanas EX/2010/010/IT Komisijai nebija pienākuma darīt tai zināmu savu nostāju attiecībā uz strīdus silosu demontāžu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, tāpat ir jānoraida šī sprieduma 194. punktā atgādinātā Francijas Republikas argumentācija, jo saskaņā ar lojālas sadarbības principu no Komisijas nevar tikt prasīts, lai tā būtu paziņojusi savu nostāju par silosu demontāžu visām dalībvalstīm.
Visbeidzot Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta piektajā daļā, kas saskaņā ar minēto statūtu 53. pantu ir piemērojama tiesvedībai Vispārējā tiesā, ir noteikts, ka pieteikumā par iestāšanos lietā ietvertie argumenti drīkst tikai atbalstīt kādas puses prasījumus. Turklāt Reglamenta 145. panta 2. punktā ir noteikts, ka iestāšanās rakstā tostarp norāda personas, kas iestājusies lietā, prasījumus pilnīgi vai daļēji atbalstīt vai pilnīgi vai daļēji noraidīt kādas puses prasījumus, kā arī personas, kas iestājas lietā, izvirzītos pamatus un argumentus.
Saskaņā ar judikatūru šajās tiesību normās personai, kas iestājusies lietā, ir piešķirtas tiesības neatkarīgi izvirzīt ne tikai argumentus, bet arī pamatus, ar nosacījumu, ka ar tiem tiek atbalstīti kādas no lietas pusēm prasījumi un tie nav pilnīgi nesaistīti ar jautājumiem, kas ir tiesvedības pamatā, kādus tos izvirzījis prasītājs un atbildētājs, jo citādi ar tiem tiktu mainīts strīda priekšmets (skat. spriedumus, 2011. gada 20. septembris, Regione autonoma della Sardegna u.c./Komisija,
T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 un T‑454/08
,
EU:T:2011:493
,
41.
un
42.
punkts un tajos minētā judikatūra, un 2016. gada 14. janvāris, Doux/Komisija,
T‑434/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:7
,
74.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Konkrētajā gadījumā, būtībā apgalvojot, ka fakts, ka Komisijas nostāja attiecībā uz pienākumu demontēt silosus, lai varētu saņemt restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu, nav tikusi paziņota visām dalībvalstīm, esot radījis nevienlīdzīgu attieksmi pret šīm dalībvalstīm, Francijas Republika izvirza autonomu prasības pamatu, kuram nav atrodams pamatojums nedz prasības pieteikumā, nedz iebildumu rakstā.
No tā izriet, ka Francijas Republikas izvirzītais pamats nav saistīts ar strīda priekšmetu, kādu to bija noteikušas lietas puses, un tādējādi maina šī strīda tvērumu. Līdz ar to šis pamats ir jānoraida kā nepieņemams saskaņā ar šī sprieduma 205. punktā atgādināto judikatūru.
Treškārt, runājot par tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesības uz to atsaukties ir ikvienai privātpersonai, kas atrodas tādā situācijā, no kuras izriet, ka Savienības iestāde, sniedzot tai konkrētus solījumus, ir radījusi tai pamatotas cerības. Tādējādi šādus solījumus, lai arī kāda būtu to paziņošanas forma, veido konkrēta, beznosacījumu un saskaņota informācija, kas nāk no pilnvarotiem un ticamiem avotiem. Turpretim neviens nevar atsaukties uz šī principa pārkāpumu, ja iestāde viņam nav sniegusi konkrētus solījumus (skat. spriedumus, 2012. gada 12. septembris, Grieķija/Komisija,
T‑356/08
, nav publicēts,
EU:T:2012:418
,
108.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2015. gada 12. novembris, Itālija/Komisija,
T‑255/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:838
,
143.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka Itālijas Republika nav pierādījusi, ka pastāv konkrēti solījumi, ko tā būtu saņēmusi no Komisijas attiecībā uz iespēju saglabāt strīdus silosus pilnīgas demontāžas gadījumā.
Pirmkārt, apstāklis, ka Komisija neizvirzīja iebildumus pret strīdus silosu saglabāšanu izmeklēšanas EX/2008/008/IT laikā, nevar tikt pielīdzināts iestādes nostājas ieņemšanai, ar kuru būtu apstiprināta Itālijas iestāžu izmantotā konkrētā tiesiskā regulējuma interpretācija. Tikai tad, ja Komisijas nostāja tiktu pausta tieši un skaidri, tas ļautu minētajām iestādēm secināt, ka Komisija ir piekritusi strīdus silosu saglabāšanai (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 14. decembris, Spānija/Komisija,
T‑106/10
, nav publicēts,
EU:T:2011:740
,
69.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, pretēji tam, ko apgalvo Itālijas Republika, no šī sprieduma 189. punkta izriet, ka izmeklēšanas EX/2008/008/IT gaitā Komisija nav konstatējusi silosu esamību noteiktu Itālijas uzņēmumu ražotnēs, bet tikai ir pieņēmusi zināšanai informāciju, ko šajā ziņā bija paziņojuši
AGEA
tehniskie inspektori. Turklāt ir jāatgādina, ka tolaik restrukturizācijas shēmas īstenošana vēl nebija pabeigta un tātad silosu saglabāšana nebija prettiesiska (skat. šā sprieduma 74. punktu).
Treškārt, par konkrētu solījumu šī sprieduma 208. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē nav atzīstams Itālijas Republikas minētais apstāklis, ka Komisija neizvirzīja iebildumus tad, kad tā saņēma kopiju no atbalsta saņēmēju sagatavotajiem restrukturizācijas plāniem, kādus tos apstiprinājušas Itālijas iestādes un no kuriem izriet, ka bija paredzēts saglabāt strīdus silosus.
Šajā ziņā, pirmkārt, apstāklis, ka Komisija neizvirza iebildumus, šī sprieduma 210. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē nav atzīstams par tiešu un skaidru nostājas izpausmi, saskaņā ar kuru šī iestāde būtu apstiprinājusi strīdus silosu saglabāšanu. Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 320/2006 5. pantu lēmums piešķirt restrukturizācijas atbalstu ir jāpieņem dalībvalstīm, nevis Komisijai. Turklāt no Regulas Nr. 968/2006 9. panta izriet, ka vienīgi dalībvalstis ir atbildīgas par to, lai izvērtētu restrukturizācijas atbalsta pieteikumu pieņemamību un pārbaudītu, vai restrukturizācijas plāni atbilst visiem šīs pašas regulas 9. panta 2. punktā uzskaitītajiem nosacījumiem. Visbeidzot ir jākonstatē, kā to norāda Komisija, ka saskaņā ar Regulas Nr. 968/2006 10. panta 4. punktu un 11. panta 2. punkta trešo daļu šī iestāde saņem dalībvalstu apstiprināto restrukturizācijas plānu kopiju, bet no tās nav prasīts izteikt apsvērumus par šiem plāniem.
Tiesas sēdē Komisija paskaidroja, ka, saņemot restrukturizācijas plānus, tā veica kontroli “statistikas” mērķiem šā termina ekonomiskajā nozīmē – galvenokārt ar mērķi pārbaudīt attiecīgā uzņēmuma restrukturizācijas ietekmi uz kvotu samazināšanu, kā arī izpildāmus budžetus. Savukārt restrukturizācijas īstenošanas atbilstība konkrētajam tiesiskajam regulējumam tika pārbaudīta otrām kārtām, proti, pēc restrukturizācijas plānā paredzēto pasākumu īstenošanas.
Līdz ar to ir jānoraida iebildums, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu.
Visbeidzot, ceturtkārt, Itālijas Republika norāda uz labas pārvaldības principa un rūpības pienākuma pārkāpumu, šo pārmetumu pamatojot būtībā ar to, ka pirms izmeklēšanas EX/2010/010/IT Komisija apzinājās, ka Itālijas uzņēmumi, kas saņēmuši restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu, bija paredzējuši saglabāt strīdus silosus, taču neizvirzīja nevienu iebildumu pirms pirmā 2010. gada 9. decembra paziņojuma.
Ir jāatgādina, ka viena no garantijām, kuras Savienības tiesībās ir paredzētas attiecībā uz administratīvajiem procesiem, tostarp ir labas pārvaldības princips, kas ir ietverts Nicā 2000. gada 7. decembrī pasludinātās Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (
OV 2000, C 364, 1. lpp.
) 41. pantā un kas nosaka kompetentās iestādes pienākumu rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus apstākļus, kuriem ir nozīme attiecīgajā lietā (skat. spriedumu, 2012. gada 27. septembris, Applied Microengineering/Komisija,
T‑387/09
,
EU:T:2012:501
,
76.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ar labas pārvaldības principu tāpat ir saistīts administrācijas rūpības pienākums (ģenerāladvokāta V. van Gervena [
W
.
Van Gerven
] secinājumi lietā Nölle,
C‑16/90
,
EU:C:1991:233
,
28.
punkts). It īpaši no judikatūras izriet, ka rūpības pienākums tostarp nozīmē, ka administrācija, lemjot par ierēdņa vai darbinieka stāvokli, ņem vērā visus faktorus, kas varētu ietekmēt tās lēmumu, un, to darot, tā ņem vērā ne tikai dienesta, bet arī attiecīgā ierēdņa intereses (skat. spriedumu, 2006. gada 5. decembris, Angelidis/Parlaments,
T‑416/03
,
EU:T:2006:375
,
117.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Aplūkojamajā lietā, pirmkārt, no lietas materiāliem neizriet, ka pirms izmeklēšanas EX/2010/010/IT Komisija būtu izskatījusi jautājumu par to, vai Itālijas uzņēmumi, kas piedalījās restrukturizācijas shēmā, ir faktiski demontējuši visas ražošanas iekārtas (skat. šā sprieduma 188.–190. punktu). Šajā ziņā ir jāatgādina, ka pirms izmeklēšanas EX/2010/010/IT silosu saglabāšana nebija prettiesiska, jo restrukturizācijas shēmas īstenošana vēl nebija pabeigta (skat. šā sprieduma 211. punktu). Otrkārt, pretēji tam, ko apgalvo Itālijas Republika, nemaz nav pierādīts, ka pirms izmeklēšanas EX/2010/010/IT Komisija būtu informēta par to, ka Itālijas uzņēmumi, kas saņēmuši restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu, būtu paredzējuši saglabāt strīdus silosus pēc demontāžas darbību beigām. Treškārt, ja būtu šaubas par konkrētā tiesiskā regulējuma pareizu piemērošanu, Itālijas Republikai bija jāvēršas pie Komisijas, bet tā to nav izdarījusi (skat. šā sprieduma 199.–201. punktu). Līdz ar to Komisijai nevar tikt pārmests, ka savu nostāju par strīdus silosu demontāžu tā Itālijas iestādēm pirmo reizi nosūtīja pirmajā 2010. gada 9. decembra paziņojumā. Tātad Itālijas Republika nav pierādījusi, ka pastāv labas pārvaldības principa un rūpības pienākuma pārkāpums.
Ievērojot iepriekš minēto, ir jānoraida trešā prasības pamata pirmā daļa un tātad trešais pamats kopumā.
Par ceturto prasības pamatu – Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 3. punkta otrās daļas, Regulas Nr. 885/2006 11. panta 3. punkta otrās daļas un 3. nodaļas un dokumentā VI/5330/97 noteikto Komisijas pamatnostādņu, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
Ceturtais pamats būtībā ir iedalāms divās daļās, kas attiecas, pirmkārt, uz pienākuma norādīt pamatojumu, Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 3. punkta otrās daļas un Regulas Nr. 885/2006 11. panta 3. punkta otrās daļas un 3. nodaļas pārkāpumu, kā arī faktu, ka nav tikusi izskatīta saskaņošanas struktūras nostāja, un, otrkārt, dokumentā VI/5330/97 noteikto Komisijas pamatnostādņu pārkāpumu.
Par ceturtā prasības pamata pirmo daļu, kas būtībā attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu, Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 3. punkta otrās daļas un Regulas Nr. 885/2006 11. panta 3. punkta otrās daļas un 3. nodaļas pārkāpumu, kā arī faktu, ka nav tikusi izskatīta saskaņošanas struktūras nostāja
Itālijas Republika būtībā apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu ir pārkāpta Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 3. punkta otrā daļa un Regulas Nr. 885/2006 11. panta 3. punkta otrā daļa un 3. nodaļa. Turklāt tā būtībā norāda uz faktu, ka nav tikusi izskatīta saskaņošanas struktūras nostāja, kā arī to, ka apstrīdētajā lēmumā šajā ziņā nav sniegts pamatojums.
Komisija apstrīd Itālijas Republikas argumentus.
Pirmkārt, saistībā ar apgalvoto Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 3. punkta otrās daļas un Regulas Nr. 885/2006 11. panta 3. punkta otrās daļas un 3. nodaļas pārkāpumu ir jānorāda, līdzīgi Komisijas viedoklim, ka Itālijas Republika vienīgi apgalvo, ka šādi pārkāpumi ir tikuši pieļauti, bet nekādi nepamato savus apgalvojumus.
Saskaņā ar Reglamenta 76. panta d) punktu prasības pieteikumā papildus strīda priekšmetam ir jānorāda izvirzītie pamati un argumenti, kā arī šo pamatu kopsavilkums, un tas konkrētajā lietā nav izdarīts.
Līdz ar to Itālijas Republikas iebildums par Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 3. punkta otrās daļas un Regulas Nr. 885/2006 11. panta 3. punkta otrās daļas un 3. nodaļas pārkāpumu ir jānoraida kā nepieņemams.
Otrkārt, attiecībā uz iebildumu par to, ka Komisija nav izskatījusi saskaņošanas struktūras ziņojumā izklāstīto nostāju, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 3. punktu:
“Pirms pieņem lēmumu atteikt finansējumu, Komisijas pārbaužu rezultātus un attiecīgās dalībvalsts atbildes paziņo rakstiski, un pēc tam abas puses cenšas panākt vienošanos par veicamajiem pasākumiem.
Ja puses nevar vienoties, dalībvalsts var lūgt sākt procedūru, kuras mērķis ir četros mēnešos saskaņot pušu pozīcijas un kuras iznākums tiek atspoguļots ziņojumā, ko nosūta Komisijai un ko Komisija izskata, pirms tā pieņem lēmumu par iespējamu finansējuma atteikumu.”
No šīs tiesību normas izriet, ka, pirms pieņemt lēmumu par finansējuma atteikumu, Komisijas pienākums ir tikai “izskatīt” saskaņošanas struktūras ziņojumu un tātad minētais ziņojums Komisijai nav saistošs.
Turklāt konkrētajā lietā no saskaņošanas struktūras 2013. gada 10. februāra ziņojuma izriet, ka, ņemot vērā konkrētā tiesiskā regulējuma interpretācijas grūtības, ar kurām ir nācies saskarties arī pašai Komisijai, saskaņošanas struktūra ir aicinājusi Komisiju apsvērt iespēju atbilstoši dokumentam VI/5330/97 samazināt vai vispār nepiemērot finanšu korekciju.
Taču 2014. gada 28. marta vēstulē, ko Komisija nosūtījusi Itālijas iestādēm saistībā ar 2013. gada 14. novembra sprieduma SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
) pasludināšanu, tā būtībā noraidīja iespēju samazināt vai vispār nepiemērot finanšu korekciju konkrētā tiesiskā regulējuma interpretācijas grūtību dēļ, tostarp norādot, ka lielākā daļa no 23 dalībvalstīm, kas piedalījušās cukura rūpniecības restrukturizācijas shēmā, skaidri interpretēja šo regulējumu tādējādi, ka ar to tiek noteikts pienākums demontēt silosus, un ka tātad konkrētais tiesiskais regulējums nerada interpretācijas problēmas.
To darot, Komisija tātad netieši, bet noteikti ieņēma nostāju attiecībā uz saskaņošanas struktūras ziņojumā izteikto viedokli.
Visbeidzot, pretēji tam, ko apgalvo Itālijas Republika, atbilstošs pamatojums var tikt sniegts, burtiski atkārtojot apsvērumus, ko Komisija jau bija izteikusi.
Līdz ar to Itālijas Republikai nav pamata atsaukties nedz uz faktu, ka saskaņošanas struktūras paustā nostāja neesot tikusi izskatīta, nedz uz apstākli, ka apstrīdētajā lēmumā neesot sniegts pamatojums attiecībā uz šo nostāju.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ceturtā prasības pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par ceturtā prasības pamata otro daļu – dokumentā VI/5330/97 ietverto pamatnostādņu pārkāpumu
Itālijas Republika, kuru atbalsta Francijas Republika un Ungārija, pārmet Komisijai dokumentā VI/5330/97 ietverto pamatnostādņu pārkāpumu, šo pārmetumu būtībā pamatojot ar to, ka, ņemot vērā, pirmkārt, konkrētā tiesiskā regulējuma interpretācijas objektīvās grūtības saistībā ar jautājumu par silosu saglabāšanu pilnīgas demontāžas gadījumā un, otrkārt, to, ka Itālijas iestādes nekavējoties ir veikušas pasākumus, lai novērstu Komisijas konstatētās trūkumus, Komisijai būtu bijusi jāsamazina ar cukura rūpniecības restrukturizācijas saistītās finanšu korekcijas summa vai pat būtu bijis jāatsakās no jebkādas korekcijas – atbilstoši dokumentā VI/5330/97 ietvertajām pamatnostādnēm. Šajā ziņā tā norāda, ka šis risinājums tāpat atbilstu taisnīguma principam un labas pārvaldības principam.
Komisija apstrīd Itālijas Republikas argumentus.
Saskaņā ar dokumenta VI/5330/97 2. pielikumu “Finansiālās sekas, ko rada nepilnības dalībvalstu veiktajās pārbaudēs, saistībā ar ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanu” finanšu korekcijas ir piemērojamas, ja Komisija konstatē, ka dalībvalstis nav veikušas pārbaudes, kas konkrēti ir prasītas piemērojamajās regulās vai katrā ziņā ir būtiskas, lai garantētu no ELVGF Garantiju nodaļas finansēto izdevumu pareizību.
Dokumenta VI/5330/97 2. pielikuma sadaļas “Robežgadījumi” otrajā rindkopā (turpmāk tekstā – “dokumenta VI/5330/97 2. pielikumā paredzētais robežgadījums”) ir paredzēts:
“Ja nepilnības rodas no grūtībām Kopienu tekstu interpretācijā, izņemot gadījumus, kad ir pamatoti uzskatīt, ka dalībvalsts šīs grūtības risinās kopā ar Komisiju, un ja valsts iestādes ir veikušas visu nepieciešamo šo nepilnību labošanai, līdzko tās ir atklātas, var ņemt vērā šo mīkstinošu apstākli un piemērot zemāku korekcijas likmi vai vispār nepiemērot korekciju.”
Vispirms ir jāatgādina, ka, pieņemot administratīvas rīcības normas ar ārēju iedarbību, tādas kā dokumentā VI/5330/97 ietvertās pamatnostādnes, un ar to publicēšanu vai paziņošanu dalībvalstīm – kā tas ir šajā lietā – pasludinot, ka turpmāk attiecīgā iestāde piemēros šīs normas gadījumiem, ar kuriem tās saistītas, šī iestāde, kas konkrētajā gadījumā ir Komisija, pati ierobežo savas rīcības brīvības īstenošanas iespējas un nevar atkāpties no šīm normām, jo citādi tā attiecīgā gadījumā tiktu sodīta par tādu vispārējo tiesību principu pārkāpumu kā vienlīdzīgas attieksmes, tiesiskās drošības vai tiesiskās paļāvības aizsardzības principi. Tādējādi nevar izslēgt, ka, ievērojot zināmus nosacījumus un ņemot vērā šo normu saturu, šādām vispārpiemērojamām rīcības normām var būt tiesiskas sekas un ka it īpaši administrācija no tām nevar atkāpties individuālā gadījumā, nesniedzot pamatojumu, kas būtu saderīgs ar vispārējiem tiesību principiem, tādiem kā vienlīdzīgas attieksmes vai tiesiskās paļāvības aizsardzības principi, ar nosacījumu, ka šāda pieeja nav pretrunā citām augstāka juridiska spēka Savienības tiesību normām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 9. septembris, Grieķija/Komisija,
T‑344/05
, nav publicēts,
EU:T:2011:440
,
192.
punkts; 2013. gada 16. septembris, Spānija/Komisija,
T‑3/07
, nav publicēts,
EU:T:2013:473
,
84.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2014. gada 10. jūlijs, Grieķija/Komisija,
T‑376/12
,
EU:T:2014:623
,
106.
punkts (nav publicēts)).
Turklāt ir jāatzīmē, ka dokumenta VI/5330/97 2. pielikumā paredzētais robežgadījums ir mīkstinošs apstāklis, kas automātiski nedod tiesības uz tā piemērošanu. Proti, kā liecina dokumenta VI/5330/97 teksts, kurā tas ir paredzēts, tā piemērošana ir pakārtota nosacījumiem par to, ka, pirmkārt, grāmatojumu noskaidrošanas procedūrā Komisijas konstatētā nepilnība izriet no Eiropas Savienības tiesiskā regulējuma interpretācijas grūtībām un, otrkārt, valsts iestādes ir veikušas visu nepieciešamo nepilnības labošanai, līdzko Komisija to ir atklājusi.
Attiecībā uz pirmo dokumenta VI/5330/97 2. pielikumā paredzētā robežgadījuma piemērošanas nosacījumu vispirms ir jānorāda, ka Itālijas Republika, Francijas Republika un Ungārija ir norādījušas, ka vairākas dalībvalstis ir saskārušās ar grūtībām Regulu Nr. 320/2006 un Nr. 968/2006 interpretācijā, it īpaši attiecībā uz “ražošanas iekārtu” jēdzienu un attiecībā uz iespēju saglabāt uzglabāšanas silosus, veicot cukura ražotnes pilnīgu demontāžu. Papildus tam Francijas Republika un Ungārija apgalvo, ka Komisijai pašai ir bijušas interpretācijas grūtības un ka tās nostāja ir attīstījusies laika gaitā. Turklāt saskaņošanas struktūra ir atzinusi, ka Komisijai ir nācies saskarties ar interpretācijas problēmām, kad 2006. gadā Komisija lūdza savu juridisko dienestu sniegt atzinumu. Visbeidzot ir jākonstatē, ka 2013. gada 14. novembra spriedumā SFIR u.c. (no
C‑187/12 līdz C‑189/12
,
EU:C:2013:737
) tika spriests tikai par to, kādos apstākļos siloss nav kvalificējams kā ražošanas iekārta, uz kuru attiecas demontāžas pienākums, taču nav spriests nedz par jautājumu, kurā brīdī ir jānovērtē silosu izmantojums, nedz arī par jautājumu, vai demontāžas pienākums noteikti nozīmē ražošanas iekārtu nojaukšanu.
Ņemot vērā šā sprieduma 241. punktā atgādinātos apstākļus, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, ir jākonstatē, ka konkrētais tiesiskais regulējums rada interpretācijas grūtības saistībā ar jautājumu par silosu saglabāšanu pilnīgas demontāžas gadījumā.
Šo konstatējumu nevar atspēkot Komisijas arguments, saskaņā ar kuru tā dalībvalstīm, kuras tai uzdevušas šo jautājumu, vienmēr esot sniegusi pilnībā konsekventu informāciju attiecībā uz silosu demontāžas pienākumu, jo šis arguments nav ticis pamatots un katrā ziņā neietekmē konstatējumu attiecībā uz jautājumu, vai pastāvēja objektīvas grūtības konkrētā tiesiskā regulējuma interpretācijā saistībā ar silosu saglabāšanu pilnīgas demontāžas gadījumā.
Tātad konkrētajā gadījumā pirmais dokumenta VI/5330/97 2. pielikumā paredzētā robežgadījuma piemērošanas nosacījums ir izpildīts.
Runājot par otro dokumenta VI/5330/97 2. pielikumā paredzētā robežgadījuma piemērošanas nosacījumu, saskaņā ar kuru ir nepieciešams, lai dalībvalsts būtu veikusi pasākumus nepilnības labošanai, līdzko šī nepilnība ir atklāta, ir jānorāda, ka Itālijas Republika tūlīt ir veikusi pasākumus, lai panāktu atbilstību pirmajā 2010. gada 9. decembra paziņojumā paustajai Komisijas nostājai, pieprasot
AGEA
apturēt tādu nodrošinājumu atmaksāšanu, ko restrukturizācijas atbalsta saņēmēji iemaksājuši saskaņā ar Regulas Nr. 968/2006 16. pantu. Turklāt Itālijas Republika ir uzrādījusi vēstules, ko
AGEA
bija nosūtījusi Itālijas uzņēmumiem, kuri saņēmuši restrukturizācijas atbalstu, norādot, ka
AGEA
nevar atmaksāt nodrošinājumu un ka tiem tiek likts veikt silosu nojaukšanu līdz 2011. gada 30. septembrim.
Tātad otrais dokumenta VI/5330/97 2. pielikumā paredzētā robežgadījuma piemērošanas nosacījums arī ir izpildīts.
Tomēr no darbības vārda “varēt” lietošanas dokumenta VI/5330/97 2. pielikumā paredzētā robežgadījuma formulējumā izriet, ka Komisijai ir rīcības brīvība šī robežgadījuma piemērošanā un ka līdz ar to tai nav pienākuma samazināt vai vispār neveikt finanšu korekciju, pat ja šī sprieduma 240. punktā minētie nosacījumi ir īstenojušies.
It īpaši Komisija var atteikties piemērot dokumenta VI/5330/97 2. pielikumā paredzēto robežgadījumu, ja šīs piemērošanas dēļ varētu tikt pārkāpti Savienības tiesību vispārējie principi, tādi kā samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principi.
Šajā ziņā jānorāda, ka 2011. gada 4. maija divpusējās sanāksmes protokola pielikumā ir atgādināta nostāja, kuru Komisija aizstāvējusi minētajā sanāksmē, proti, ka Itālijas cukura ražotāji, izvairoties no demontāžas, ir saņēmuši restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu, nav veikuši izdevumus strīdus silosu demontāžai un ir guvuši finansiālo labumu no šo silosu izmantošanas, kamēr citu dalībvalstu ražotājiem, kas demontējuši savus uzglabāšanas silosus, ir nācies segt visas ar to saistītas izmaksas un tie no tā nav guvuši nekādu labumu. Līdz ar to Komisija secināja, ka saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu tā nevar piekrist strīdus silosu saglabāšanai Itālijā, kamēr tā bija noliegusi šīs tiesības citām dalībvalstīm.
Komisija šo nostāju atkārtoja savā iebildumu rakstā, kurā tā norādīja, ka strīdus silosu saglabāšana sniegtu Itālijas ražotājiem būtisku priekšrocību salīdzinājumā ar to konkurentiem no citām dalībvalstīm, kuri ir veikuši silosu demontāžu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija pamatoti uzskatīja būtībā, ka situācijā, kad strīdus silosi nav nojaukti, dokumenta VI/5330/97 2. pielikumā paredzētā robežgadījuma piemērošana radītu nevienlīdzīgu attieksmi starp Itālijas cukura ražotājiem un citu dalībvalstu cukura ražotājiem, kuriem ir nācies nojaukt silosus, lai iegūtu restrukturizācijas atbalstu par pilnīgu demontāžu.
Līdz ar to Komisijai nevar tikt pārmests, ka tā nav piemērojusi dokumenta VI/5330/97 2. pielikumā paredzēto robežgadījumu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jānoraida ceturtā prasības pamata otrā daļa un līdz ar to ceturtais pamats kopumā.
Par piekto prasības pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka ir pārkāpts Regulas Nr. 883/2006 9. panta 3. punkts un vienlīdzīgas attieksmes princips, kā arī ir sagrozīti fakti
Piektais pamats ir izvirzīts, lai atbalstītu prasību atcelt korekciju, kas tika piemērota saistībā ar kaušanas piemaksu atlikuma novēlotu samaksu attiecībā uz 2004. pieprasījumu gadu, un būtībā ir iedalāms trīs daļās saistībā ar, pirmkārt, Regulas Nr. 883/2006 9. panta 3. punkta pārkāpumu, otrkārt, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu un, treškārt, faktu sagrozīšanu.
Par piektā prasības pamata pirmo daļu – Regulas Nr. 883/2006 9. panta 3. punkta pārkāpumu
Itālijas Republika būtībā pārmet Komisijai, ka tā nav atzinusi, ka termiņu nokavējums kaušanas piemaksu atlikuma samaksai attiecībā uz 2004. pieprasījumu gadu (turpmāk tekstā – “strīdīgie maksājumi”) izrietēja no īpašu vadības apstākļu esamības Regulas Nr. 883/2006 9. panta 3. punkta izpratnē, kuri būtu pamats korekcijai nepiemērošanai konkrētajā gadījumā.
Komisija apstrīd Itālijas Republikas izvirzīto iebildumu.
Saskaņā ar Regulas Nr. 883/2006 15. apsvērumu:
“Kopējās lauksaimniecības regulas attiecībā uz ELFG paredz termiņus, kādos dalībvalstīm ir jāsamaksā saņēmējiem piešķirtie atbalsta maksājumi. Visi pēc šiem termiņiem izdarītie maksājumi, kuriem samaksas aizkavēšanās nav attaisnota, ir jāuzskata par nepareiziem un tādēļ Komisija tos neatmaksā. Tomēr, lai finanšu ietekmi proporcionāli pieskaņotu maksājuma aizkavējumam, ir jāparedz, ka Komisija piemēro maksājuma samazinājumu grafiku atbilstoši reģistrētā kavējuma lielumam. Turklāt ir jāparedz vienotas likmes norma, jo īpaši lai piemērotu samazinājumus tad, ja maksājumu kavēšanos izraisījušas strīdu procedūras.”
Regulas Nr. 883/2006, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 451/2009 (2009. gada 29. maijs), ar kuru groza Regulu Nr. 883/2006 (
OV 2009, L 135, 12. lpp.
), 9. pantā ir paredzēts:
“1.   Par izdevumiem, kuri samaksāti vēlāk par noteikto maksājuma termiņu, var pretendēt uz Kopienas finansējumu, un ikmēneša maksājumi tiek samazināti šādi:
a)
samazināšana nenotiek, ja pēc termiņa samaksātie izdevumi nepārsniedz 4 % no izdevumiem, kuri samaksāti pirms termiņa;
b)
virs 4 % sliekšņa visus papildu izdevumus, kuri samaksāti ar nokavēšanos, samazina saskaņā ar šādiem noteikumiem:
–
izdevumus, kuri samaksāti pirmajā mēnesī, kas seko mēnesim, kurā beidzās maksājumu termiņš, samazina par 10 %,
–
izdevumus, kuri samaksāti otrajā mēnesī, kas seko mēnesim, kurā beidzās maksājumu termiņš, samazina par 25 %,
–
izdevumus, kuri samaksāti trešajā mēnesī, kas seko mēnesim, kurā beidzās maksājumu termiņš, samazina par 45 %,
–
izdevumus, kuri samaksāti ceturtajā mēnesī, kas seko mēnesim, kurā beidzās maksājumu termiņš, samazina par 70 %,
–
izdevumus, kuri samaksāti vēlāk par ceturto mēnesi, kas seko mēnesim, kurā beidzās maksājumu termiņš, samazina par 100 %;
c)
4 % slieksnis, kas minēts 1. punkta a) un b) apakšpunktā, ir 5 % tiem maksājumiem, kuru termiņš beidzās pēc 2009. gada 15. oktobra.
[..]
3.   Komisija piemēro citu grafiku, nevis 1. un 2. punktā paredzēto, un/vai mazākus samazinājumus vai samazinājumus nepiemēro vispār, ja par dažiem pasākumiem ņem vērā īpašus vadības nosacījumus [apstākļus] vai ja dalībvalstis ir iesniegušas pietiekami pamatotus attaisnojumus.
[..]”
Saskaņā ar judikatūru finansējuma izdevumi, ko sedz ELVGF, ir jāaprēķina, pieņemot, ka tiek ievēroti lauksaimniecībā piemērojamajos tiesību aktos paredzētie termiņi. Līdz ar to, ja valsts iestādes atbalsta maksājumu veic pēc termiņa beigām, tie rada ELVGF prettiesiskus un tātad nepieļaujamus izdevumus (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 1999. gada 28. oktobris, Itālija/Komisija,
C‑253/97
,
EU:C:1999:527
,
126.
punkts, un 2007. gada 12. septembris, Grieķija/Komisija,
T‑243/05
,
EU:T:2007:270
,
116.
punkts). Līdz ar to dalībvalstīm ir jāievieš tāda pārbaužu sistēma, kurā tiek ņemts vērā atbalsta maksājumiem Savienības tiesībās paredzētais termiņš. Turklāt Regulas Nr. 883/2006 9. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktā paredzētais 4 % vai 5 % slieksnis ir domāts tieši tam, lai dalībvalstīm dotu iespēju veikt papildu pārbaudes, un šajā ziņā ir jāprecizē, ka nokavējuma mēnešu skaitam nav nekādas ietekmes uz maksājumiem, kas nepārsniedz šo slieksni (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2007. gada 12. septembris, Grieķija/Komisija,
T‑243/05
,
EU:T:2007:270
,
116.
punkts).
Turklāt saskaņā ar judikatūru dalībvalstij ir jāpierāda, ka ir izpildīti Regulas Nr. 883/2006 9. panta 3. punktā paredzētie nosacījumi, proti, jāpierāda, ka attiecībā uz atsevišķiem pasākumiem ir konstatējami īpaši vadības apstākļi, vai jāiesniedz pamatoti attaisnojumi. Tai tostarp ir jāpierāda, ka nokavējumi nepārsniedza saprātīgas robežas (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 2003. gada 18. septembris, Grieķija/Komisija,
C‑331/00
,
EU:C:2003:472
,
117.
punkts; 2009. gada 11. jūnijs, Grieķija/Komisija,
T‑33/07
, nav publicēts,
EU:T:2009:195
,
372.
punkts, un 2012. gada 26. septembris, Itālija/Komisija,
T‑84/09
, nav publicēts,
EU:T:2012:471
,
136.
punkts).
Visbeidzot, tā kā ar Regulas Nr. 883/2006 9. panta 3. punktu ir ieviesta atkāpe, tas ir jāinterpretē šauri (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 26. septembris, Itālija/Komisija,
T‑84/09
, nav publicēts,
EU:T:2012:471
,
137.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Konkrētajā gadījumā Itālijas Republika neapstrīd, ka maksājumi ir tikuši nokavēti. Tāpat tā neapstrīd, ka novēloti veiktie maksājumi pārsniedz 5 % slieksni no izdevumiem, kuri samaksāti pirms beigu termiņa. Tā tomēr apgalvo, ka aizkavēšanās esot attaisnota ar īpašiem vadības apstākļiem. Tā norāda, ka šie īpašie vadības apstākļi izpaudās tādējādi, ka Itālijā notika vairākas kompleksas tiesvedības attiecībā uz noteiktu tās veikto izdevumu likumību un ka šo tiesvedību dēļ
Agenzia veneta per i pagamenti in agricultura
(
AVEPA
, Veneto reģiona Lauksaimniecības maksājumu aģentūra, Itālija) ir apturējusi visus maksājumus uzņēmumiem, kuri bija iesaistīti minētajās tiesvedībās.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka 2005. gada 7. februārī
Nucleo Antifrodi Carabinieri di Parma
(
NAC
, Parmas Krāpšanas apkarošanas karabinieru nodaļa, Itālija) informēja
AVEPA
un
AGEA
par iespējamo krāpšanu, kas radītu kaitējumu Fondam, tostarp saistībā ar īpašām piemaksām par liellopu tēviņiem un ekstensifikācijas maksājumiem par 2000. līdz 2003. gadu, ko saņēmuši vairāki Itālijas uzņēmumi.
Pēc šīs informācijas sniegšanas attiecībā uz šiem uzņēmumiem tika uzsākts kriminālprocess
Tribunale di Treviso
(Trevizo tiesa, Itālija) ar pirmstiesas sēdi, kas tika rīkota 2006. gada 2. oktobrī.
Ņemot vērā iepriekš minēto,
AVEPA
, pamatojoties uz 2001. gada 18. maija Itālijas
decreto legislativo
n
o
228/2001
(Leģislatīvais dekrēts, turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 228”) 33. panta 1. punktu, apturēja visus maksājumus, kas bija maksājami diviem uzņēmumiem, pret kuriem uzsākts minētais kriminālprocess, un apturēšanas aktā norādīja: “Akreditēto maksājumu aģentūru [..] izmaksas procedūras tiek apturētas attiecībā uz atbalsta saņēmējiem, saistībā ar kuriem pārbaudes un kontroles struktūras ir sniegušas detalizētu informāciju par naudas līdzekļu nepamatotu saņemšanu no Kopienas vai valsts budžeta, līdz laikam, kad fakti tiks galīgi nodibināti.”
Vienlaikus
Procura presso la Corte dei Conti per il Veneto
(Veneto Revīzijas palātas prokuratūra, Itālija) ir ierosinājusi lietu
Corte dei Conti per il Veneto
(Veneto Revīzijas palāta, Itālija) attiecībā uz šiem pašiem faktiem. 2009. gada 23. septembrī minētā palāta pieņēma nolēmumu par apsūdzēto atbalsta saņēmēju uzņēmumu mantas, kā arī maksājumu, kurus
AVEPA
par labu tiem bija jāveic, izņemot tostarp strīdīgos maksājumus, arestu
ante causam
.
Ņemot vērā minēto nolēmumu, 2009. gada 19. oktobrī
AVEPA
no jauna sāka izmaksāt noteiktas apturētās summas, uz kurām neattiecās arests
ante causam
, tostarp kaušanas piemaksas par 2004. pieprasījumu gadu, uz kurām attiecas strīdīgie maksājumi.
Turklāt ir jākonstatē, ka Itālijas Republika nav apgalvojusi, ka uz strīdīgajiem maksājumiem attiektos kriminālprocess un tiesvedība revīzijas palātā, kas minēti šī sprieduma 264. un 266. punktā. Gluži pretēji, aplūkojamās grāmatojumu noskaidrošanas procedūras ietvaros tā atzina, ka uz strīdīgajiem maksājumiem saistībā ar budžeta pozīcijām 050302092124023, 050302102124033 un 050302992128007 nav attiecināms kāds konkrēts spriedums, taču atsaucās uz “nesaraujamu saistību” starp šī sprieduma 263.–266. punktā aprakstītajās procedūrās aplūkotajiem maksājumiem, no vienas puses, un strīdīgajiem maksājumiem, no otras puses.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Itālijas Republikas minētās valsts tiesvedības neattiecas uz strīdīgajiem maksājumiem un ka tātad strīdīgo maksājumu apturēšana ir sekas, kas izriet nevis no kādas tiesvedības vai sprieduma, bet gan no
AVEPA
veiktās Leģislatīvā dekrēta Nr. 228 33. panta 1. punkta piemērošanas.
Otrkārt, ir jānorāda, ka maksājumu apturēšanas procedūra, kas paredzēta Leģislatīvā dekrēta Nr. 228 33. pantā, tika piemērota preventīvi. Saskaņā ar šo procedūru, ja kontroles institūcijas ir sagatavojušas atbilstošu atzinumu pat pirms faktu galīgās nodibināšanas, tiek prezumēta pārkāpumu esamība un attiecīgie maksājumi netiek veikti par labu atbalsta saņēmējam, kamēr tas nav galīgi attaisnots. Saskaņā ar judikatūru šāda pieeja principā ir pretrunā maksājumu termiņu ievērošanas principam (spriedums, 2012. gada 26. septembris, Itālija/Komisija,
T‑84/09
, nav publicēts,
EU:T:2012:471
,
140.
punkts).
Līdz ar to – līdzīgi Komisijas viedoklim – ir jākonstatē, ka konkrētajā gadījumā strīdīgo maksājumu apturēšanas procedūra nav atzīstama par īpašiem vadības apstākļiem. Proti, Leģislatīvā dekrēta Nr. 228 33. pantā paredzētā maksājumu apturēšanas procedūra ir atkāpe no maksājumu termiņiem, kura traucē piemērojamo Savienības tiesību normu pareizai darbībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 26. septembris, Itālija/Komisija,
T‑84/09
, nav publicēts,
EU:T:2012:471
,
142.
punkts).
Treškārt, neraugoties uz Komisijas aicinājumu, kuru saskaņošanas struktūra atgādināja savā 2014. gada 6. maija ziņojumā, Itālijas Republika nav iesniegusi nevienu pierādījumu tam, ka 5 % slieksnis ir ticis pārsniegts vienīgi to maksājumu dēļ, kas tika apstrīdēti valsts tiesās.
Arguments, kuru Itālijas Republika ir izvirzījusi replikas rakstā un saskaņā ar kuru būtībā Komisija esot kļūdaini pieprasījusi, lai Itālijas Republika pierāda, ka strīdīgo maksājumu nokavējums ir noticis kāda viena vienīgā sprieduma dēļ, ir jānoraida. Proti, tostarp no 2012. gada 18. janvāra vēstules, kuru Komisija ir nosūtījusi Itālijas Republikai atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta otrajai daļai, izriet, ka Regulas Nr. 883/2006 9. panta 3. punkta piemērošanas mērķiem Komisija lūdza Itālijas iestādes pierādīt, ka Regulas Nr. 883/2006 9. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais 4 % slieksnis, kas vēlāk pacelts līdz 5 % saskaņā ar šīs pašas regulas 9. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ir ticis pārsniegts tiesvedību dēļ, nevis kāda viena vienīgā sprieduma dēļ. 2012. gada 18. janvāra vēstulē Komisija turklāt pēdējoreiz aicināja Itālijas iestādes iesniegt spriedumu kopijas, kurās būtu norādītas pārpalikušās apropriācijas attiecībā uz katru no šīm budžeta pozīcijām: 050302092124023, 050302102124033 un 050302992128007.
Visbeidzot, ceturtkārt, Trevizo tiesā un Veneto revīzijas palātā notiekošo tiesvedību kompleksais raksturs, kā arī konkrētā gadījumā izņēmuma raksturs, uz ko atsaucas Itālijas Republika, tāpat nevar attaisnot strīdīgo maksājumu aizkavēšanu, ņemot vērā, kā ir atgādināts šī sprieduma 259. punktā, ka Regulas Nr. 883/2006 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētais 5 % slieksnis ir domāts tieši tam, lai dalībvalstīm dotu iespēju veikt papildu pārbaudes, un nokavējuma mēnešu skaitam nav nekādas ietekmes uz maksājumiem, kas nepārsniedz šo slieksni (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. arī spriedumus, 2012. gada 5. jūlijs, Grieķija/Komisija,
T‑86/08
,
EU:T:2012:345
,
191.
punkts, un 2012. gada 26. septembris, Itālija/Komisija,
T‑84/09
, nav publicēts,
EU:T:2012:471
,
146.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija nav pieļāvusi kļūdu, secinot, pirmkārt, ka uz maksājumu termiņu neievērošanu, kas ir tiesvedību rezultāts, ir jāattiecas Regulas Nr. 883/2006 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētajam 5 % slieksnim un, otrkārt, ka apstāklis, ka maksājumi ir tikuši nokavēti tāda strīda dēļ, kas attiecas uz valsts iestāžu iepriekš atteiktu vai atgūtu maksājumu pieļaujamību, nav uzskatāms par īpašu vadības apstākli Regulas Nr. 883/2006 9. panta 3. punkta izpratnē; šo viedokli Komisija ir darījusi zināmu Itālijas Republikai 2014. gada 2. jūlija vēstulē (skat. šī sprieduma 41. punktu).
Līdz ar to piektā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par piektā prasības pamata otro daļu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Itālijas Republika pārmet Komisijai, ka tā ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo tā ir piemērojusi korekciju strīdīgajiem maksājumiem, kas attiecas uz kaušanas piemaksu atlikumu par 2004. pieprasījumu gadu, lai gan šo maksājumu situācija ir līdzīga to nokavēto maksājumu situācijai, kas attiecas uz izdevumiem, attiecībā uz kuriem Veneto revīzijas palāta ir uzlikusi arestu
ante causam
par summu aptuveni 4,4 miljonu EUR apmērā – šiem pēdējiem maksājumiem Komisija neesot piemērojusi nekādu korekciju.
Komisija apstrīd Itālijas Republikas argumentus.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka vienlīdzīgas attieksmes jeb nediskriminācijas princips paredz, ka līdzīgas situācijas netiek aplūkotas atšķirīgi un dažādas situācijas – vienādi, ja vien šādai pieejai nav objektīva pamata (spriedumi, 2004. gada 9. septembris, Spānija/Komisija,
C‑304/01
,
EU:C:2004:495
,
31.
punkts; 2004. gada 14. decembris, Swedish Match,
C‑210/03
,
EU:C:2004:802
,
70.
punkts, un 2011. gada 21. jūlijs, Nagy,
C‑21/10
,
EU:C:2011:505
,
47.
punkts).
Savā iebildumu rakstā Komisija pēc tam, kad bija norādījusi, ka Itālijas Republikas argumentācija nav skaidra, tā paskaidroja, ka, neraugoties uz to maksājumu aizkavēšanos, uz kuriem attiecas Veneto revīzijas palātas uzliktais arests
ante causam
, tie nebija iekļauti korekcijā, jo dažādās budžeta pozīcijās, attiecībā uz kurām šie maksājumi tika deklarēti, bija minēts 4 % slieksnis, turpretim tas nav izdarīts strīdīgo maksājumu gadījumā.
Itālijas Republika šos apgalvojumus nav apstrīdējusi, bet tikai ir norādījusi, ka visiem nokavētajiem maksājumiem, uz kuriem attiecas konkrētā grāmatojumu noskaidrošanas procedūra, būtu jābūt attaisnotiem ar vispārīgu piesardzības vajadzību, kas esot izpaudusies tādējādi, ka
AVEPA
apturēja visus maksājumus, kas bija maksājami Itālijā notiekošajās tiesvedībās apsūdzētiem uzņēmumiem, saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 228 33. pantu.
Pirmkārt, attiecīgi no šī sprieduma 266. un 271. punkta izriet, no vienas puses, ka Veneto revīzijas palāta nebija iekļāvusi strīdīgos maksājumus tajās summās, attiecībā uz kurām tā veica arestu
ante causam
, un, no otras puses, ka Leģislatīvā dekrēta Nr. 228 33. pantā paredzētā maksājumu apturēšanas procedūra neļauj ievērot Eiropas Savienības tiesisko regulējumu par maksājumu termiņiem. Tādējādi Itālijas Republikai nav pamata atsaukties uz tādas vispārīgas piesardzības vajadzības esamību, kas attaisnotu strīdīgo maksājumu apturēšanu, ko veikusi
AVEPA
.
Otrkārt, Itālijas Republika nav apstrīdējusi, ka budžeta pozīcijās, attiecībā uz kurām tikuši deklarēti maksājumi, kas atbilst summai 4,4 miljonu EUR apmērā, bija minēts 4 % slieksnis, savukārt budžeta pozīcijās, kas attiecas uz strīdīgajiem maksājumiem, 5 % slieksnis nav minēts.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Itālijas Republika nav pierādījusi, ka strīdīgie maksājumi un maksājumi, uz kuriem attiecās 4 % slieksnis, 4,4 miljonu EUR apmērā, bija salīdzināmā situācijā un ka tātad Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, nosakot korekciju tikai attiecībā uz strīdīgajiem maksājumiem.
Līdz ar to piektā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par piektā prasības pamata trešo daļu – faktu sagrozīšanu
Itālijas Republika pārmet Komisijai, ka tā esot sagrozījusi faktus. Prasības pieteikumā tā vienīgi norāda, ka “iepriekš minēto apsvērumu gaismā apstrīdētais lēmums daļā, kurā tas apstrīdēts ar šo prasības pamatu, ir prettiesisks faktu sagrozīšanas dēļ”.
Komisija savos procesuālajos rakstos šo iebildumu nav apstrīdējusi. Tomēr tiesas sēdē tā cēla iebildi par tā nepieņemamību, šo iebildi motivējot ar to, ka minētais iebildums nav skaidrs.
Tāpat tiesas sēdē Itālijas Republika norādīja, ka Komisijas celtā iebilde par nepieņemamību nav pieņemama, jo apstāklis, ka tā tika celta novēloti, apdraud tiesvedības Vispārējā tiesā sacīkstes raksturu. Itālijas Republika tomēr precizēja, ka Vispārējā tiesa varētu tiesas sēdē pēc savas ierosmes izvirzīt jautājumu par konkrētā iebilduma nepieņemamību. Visbeidzot gadījumam, ja Vispārējā tiesa vēlētos to darīt, Itālijas Republika norādīja, ka ar savu iebildumu par faktu sagrozīšanu tā būtībā vēlējās apstrīdēt konkrētās lietas faktisko apstākļu vērtējumu, ko veikusi Komisija. Proti, Itālijas Republikas ieskatā, konkrētās lietas apstākļi attaisno apstrīdēto strīdīgo maksājumu nokavējumu.
Ir jāatgādina, ka Savienības tiesa, ņemot vērā katras lietas apstākļus, ir tiesīga izvērtēt, vai pareiza tiesvedība attaisno iebilduma noraidīšanu pēc būtības, iepriekš nelemjot par tā pieņemamību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 26. februāris, Padome/Boehringer,
C‑23/00 P
,
EU:C:2002:118
,
52.
punkts).
No šā sprieduma 288. punktā atgādinātajiem Itālijas Republikas tiesas sēdē sniegtajiem paskaidrojumiem izriet, ka ar savu iebildumu par faktu sagrozīšanu tā netieši, bet noteikti pārmet Komisijai, ka tā esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu faktu vērtējumā.
Taču no šī sprieduma 263.–275. punkta izriet, ka Itālijas Republikas apgalvotie faktiskie apstākļi nav uzskatāmi par īpašiem vadības apstākļiem Regulas Nr. 883/2006 9. panta 3. punkta izpratnē, kas būtu varējuši attaisnot strīdīgo maksājumu nokavējumu. Tātad Itālijas Republikai nav pamata atsaukties uz apstrīdētajā lēmumā pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Tā kā piektā prasības pamata trešā daļa nav pamatota, tā ir jānoraida, nepastāvot vajadzībai lemt par nepieņemamības pamatiem, ko tiesas sēdē izvirzīja attiecīgi Komisija un Itālijas Republika.
Ievērojot iepriekš norādīto, piektais prasības pamats ir jānoraida.
Par sesto prasības pamatu – Regulas Nr. 501/2008 20. panta, kā arī tiesiskās paļāvības principa un finanšu korekciju attiecināmības uz dalībvalstīm principa pārkāpumu
Sestais prasības pamats ir izvirzīts, lai atbalstītu prasību atcelt korekciju, kas tika piemērota par noteiktu izdevumu, kuri saistīti ar informācijas un veicināšanas pasākumiem attiecībā uz lauksaimniecības produktiem, novēlotu samaksu. Itālijas Republika pārmet Komisijai, ka tā esot piemērojusi finanšu korekciju par to, ka nav ticis ievērots Regulas Nr. 501/2008 20. panta pirmajā daļā paredzētais 60 kalendāro dienu termiņš starp maksājuma pieprasījumu saņemšanas dienu un noteikta atbalsta, kas saistīts ar informācijas un veicināšanas pasākumiem attiecībā uz lauksaimniecības produktiem un ko tā piešķīra 2009. un 2010. budžeta gadā, faktisko samaksu. Itālijas Republika būtībā apgalvo, pirmkārt, ka Regulas Nr. 501/2008 20. panta pirmajā daļā noteiktā maksājumu termiņa neievērošana ir izskaidrojama ar apstākli, ka Komisijas dienesti ir sagatavojuši nepareizu šīs regulas 20. panta otrās daļas otrā teikuma versiju itāļu valodā versijā pirms 2012. gada 18. oktobrī
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
publicētā labojuma (
OV 2012, L 287, 25. lpp.
) stāšanās spēkā (turpmāk tekstā – “strīdus norma”) un ka līdz ar to Itālijas Republika nav vainojama Regulas Nr. 501/2008 20. panta pirmajā daļā paredzētā noteiktā termiņa pārsniegšanā. Tādēļ, Itālijas Republikas ieskatā, būtu netaisnīgi uzlikt tai sekas, kas izriet no strīdus normas piemērošanas, it īpaši ņemot vērā, ka konkrētajā lietā nevar tikt konstatēts nekāds kaitējums Savienības budžetam. Turklāt kļūda, ko šī dalībvalsts it kā pieļāvusi, esot acīmredzami atvainojama. Otrkārt, tā apgalvo, ka ar Komisijas piemēroto finanšu korekciju strīdus normai ir piešķirts atpakaļejošs spēks, pārkāpjot tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.
Komisija apstrīd Itālijas Republikas argumentus.
Regulas Nr. 501/2008 20. pantā ir noteikts:
“Dalībvalsts veic 18. un 19. punktā paredzētos maksājumus sešdesmit kalendāro dienu laikā no maksājuma pieprasījuma saņemšanas dienas.
Tomēr termiņu var apturēt jebkurā brīdī šo sešdesmit dienu laikā pēc maksājuma pieprasījuma pirmās iereģistrēšanas, paziņojot kredīta sniedzējai līgumslēdzējai organizācijai, ka tās pieprasījumu nevar pieņemt vai nu tādēļ, ka attiecīgā summa tai nepienākas, vai arī tādēļ, ka nav iesniegti apliecinoši dokumenti attiecībā uz visiem papildu pieprasījumiem, vai arī tādēļ, ka dalībvalsts uzskata par nepieciešamu saņemt papildu ziņas vai veikt pārbaudes. Termiņu atkal atjauno no pieprasītās informācijas saņemšanas datuma vai no dalībvalsts veikto pārbaužu datuma; attiecīgā informācija jāsniedz vai attiecīgās pārbaudes jāveic trīsdesmit kalendāro dienu laikā no paziņošanas dienas.
[..]”
Regulas Nr. 501/2008 20. panta otrās daļas versija itāļu valodā pirms 2012. gada 18. oktobrī
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
publicētā labojuma bija šāda:
“Tomēr termiņu var apturēt jebkurā brīdī šo sešdesmit dienu laikā pēc maksājuma pieprasījuma pirmās iereģistrēšanas, paziņojot kredīta sniedzējai līgumslēdzējai organizācijai, ka tās pieprasījumu nevar pieņemt vai nu tādēļ, ka attiecīgā summa tai nepienākas, vai arī tādēļ, ka nav iesniegti apliecinoši dokumenti attiecībā uz visiem papildu pieprasījumiem, vai arī tādēļ, ka dalībvalsts uzskata par nepieciešamu saņemt papildu ziņas vai veikt pārbaudes. Termiņu sāk no jauna skaitīt no pieprasītās informācijas saņemšanas datuma vai no dalībvalsts veikto pārbaužu datuma; attiecīgā informācija jāsniedz vai attiecīgās pārbaudes jāveic trīsdesmit kalendāro dienu laikā no paziņošanas dienas.”
(“Tale termine può tuttavia essere sospeso in qualunque momento del periodo di 60 giorni successivo alla prima registrazione della domanda di pagamento, mediante notifica all’organizzazione contraente creditrice che la domanda non è ricevibile, in quanto il credito non è esigibile oppure la domanda non è corredata dei documenti giustificativi necessari per le domande successive o lo Stato membro ritiene necessario richiedere informazioni supplementari o procedere a verifiche. Il termine decorre nuovamente a partire dalla data di ricevimento delle informazioni richieste o dalla data delle verifiche effettuate dallo Stato membro, che devono essere trasmesse o rispettivamente effettuate entro un termine di 30 giorni di calendario a decorrere dalla notifica.”)
Ar 2012. gada 18. oktobrī
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
publicēto labojumu vārdkopa “sāk no jauna skaitīt” (“decorre nuovamente”) tika aizstāta ar vārdkopu “atkal atjauno” (“continua a decorrere”).
Turklāt no judikatūras izriet, ka Savienības tiesiskā regulējuma vienveidīgas interpretācijas nepieciešamība neļauj konkrētu tekstu aplūkot izolēti, bet šaubu gadījumā prasa to interpretēt un piemērot citās oficiālajās valodās sagatavoto versiju gaismā (spriedums, 1996. gada 17. oktobris, Lubella,
C‑64/95
,
EU:C:1996:388
,
17.
punkts).
Pirmām kārtām, runājot par Itālijas Republikas iebildumiem, kas būtībā ir saistīti ar Regulas Nr. 501/2008 20. panta pārkāpumu un to, ka Itālijas iestādes neesot vainojamas minētā panta pirmajā daļā paredzētā maksājumu termiņa pārsniegšanā, pirmkārt, ir jānorāda, ka Regulas Nr. 501/2008 20. panta otrās daļas versija itāļu valodā bija pārprotama, jo pirmajā tās teikumā bija skaidri paredzēta šīs regulas 20. panta pirmajā daļā noteiktā maksājumu termiņa apturēšana (“termiņu var apturēt” – itāļu valodā: “tale termine puo’ [..] essere sospeso”), savukārt otrajā tās teikumā, šķiet, bija ietverta atsauce uz šī paša termiņa pārtraukšanu (“termiņu sāk no jauna skaitīt no pieprasītās informācijas saņemšanas datuma vai no dalībvalsts veikto pārbaužu datuma” – itāļu valodā: “il termine decorre nuovamente a partire dalla data di ricevimento delle informazioni richieste o dalla data delle verifiche effettuate dallo Stato membro”).
Otrkārt, Itālijas Republika neapstrīd Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru Itālijas Civilkodeksa 2941. un nākamajos pantos termiņu apturēšana ir nošķirta no termiņu pārtraukšanas, jo pārtraukšanas gadījumā termiņš tiek skaitīts no jauna, savukārt apturēšanas gadījumā laikposms, kas pagājis pirms apturēšanas notikuma iestāšanās, tiek pievienots laikposmam, kas sākas pēc apturēšanas notikuma izbeigšanās.
Tādēļ saskaņā ar šī sprieduma 299. punktā atgādināto judikatūru Itālijas Republika nevarēja interpretēt strīdus normu tādējādi, ka tā ļautu – saistībā ar informācijas pieprasījumiem vai papildu pārbaužu veikšanu atbalsta saņēmējās līgumslēdzējās organizācijās – pārtraukt Regulas Nr. 501/2008 20. panta pirmajā daļā noteikto termiņu, iepriekš nepārbaudot, vai strīdus normas versijas citās valodās apstiprināja tās izmantoto interpretāciju, un vajadzības gadījumā šo normu neinterpretējot un nepiemērojot citās oficiālajās valodās sagatavoto versiju gaismā, kā arī ņemot vērā tiesiskā regulējuma, kurā ietilpst šī norma, sistēmu un mērķi (pēc analoģijas skat. spriedumus, 1977. gada 27. oktobris, Bouchereau,
30/77
,
EU:C:1977:172
,
14.
punkts, un 2003. gada 9. janvāris, Givane u.c.,
C‑257/00
,
EU:C:2003:8
,
37.
punkts).
Aplūkojamajā lietā Itālijas Republika, neraugoties uz strīdus normas pārprotamību saistībā ar Regulas Nr. 501/2008 20. panta otrās daļas pirmo teikumu, ir piemērojusi šo normu, neņemot vērā Regulas Nr. 501/2008 20. panta otrās daļas versijas citās valodās, un līdz ar to tikai šī dalībvalsts pati ir atbildīga par Regulas Nr. 501/2008 20. panta pirmajā daļā paredzētā maksājumu termiņa pārkāpumu.
Līdz ar to iebildumi, kas attiecas uz Regulas Nr. 501/2008 20. panta pārkāpumu un to, ka Itālijas Republika neesot vainojama maksājumu nokavējumos, ir jānoraida.
Otrām kārtām, runājot par apgalvojumu, ka strīdus normas – kā tā tikusi labota 2012. gadā – piemērošanas ar atpakaļejošu spēku dēļ esot ticis pārkāpts tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru uz šo principu, izvirzot iebildumus pret kādu Savienības tiesisko regulējumu, var atsaukties tikai tad, ja Savienība pati ir iepriekš radījusi situāciju, kas var izraisīt tiesisko paļāvību (skat. spriedumus, 2002. gada 15. janvāris, Weidacher,
C‑179/00
,
EU:C:2002:18
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2009. gada 10. jūnijs, Polija/Komisija,
T‑257/04
,
EU:T:2009:182
,
245.
punkts).
Taču aplūkojamajā lietā nav pierādīts, ka Savienība ir radījusi situāciju, kura ļautu Itālijas Republikai uzskatīt, ka strīdus normas ir pareiza, un leģitīmi paļauties uz iespēju to piemērot.
Pirmkārt, no 2010. gada 27. aprīļa paziņojuma, kas nosūtīts atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmajai daļai (skat. šī sprieduma 43. punktu), būtībā izriet, no vienas puses, ka divu iepriekšējo izmeklēšanu laikā Komisija jau konstatēja attiecībā uz Itālijas Republiku problēmas ar maksājumu nokavēšanu un, no otras puses, ka kopš 2005. gada Komisijas dienesti savā sarakstē ar Itālijas iestādēm vienmēr bija skaidrojuši, kā būtu jāinterpretē noteikumi, kas tagad ir Regulas Nr. 883/2006 20. panta priekšmets.
Tādējādi, atbildot uz atbilstoši Reglamenta 89. pantam veikto procesa organizatorisko pasākumu, Komisija iesniedza 2006. gada 9. februāra vēstuli, kuru tā bija nosūtījusi Itālijas Republikai kādas iepriekšējās izmeklēšanas ietvaros un kurā tā bija skaidri norādījusi, ka “[maksājumu] termiņš tiek atsākts, tiklīdz ir saņemta gaidītā informācija vai ir veikta pārbaude”.
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka faktiem, uz kuriem attiecās šī sprieduma 308. punktā minētā izmeklēšana, piemērojamais tiesiskais regulējums bija nevis Regulas Nr. 501/2008 20. pants, bet gan Komisijas Regulas (EK) Nr. 94/2002 (2002. gada 18. janvāris), ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Padomes Regulu (EK) Nr. 2826/2000 par informācijas un veicināšanas pasākumiem attiecībā uz lauksaimniecības produktiem iekšējā tirgū (
OV 2002, L 17, 30. lpp.
), 12. panta 5. punkts. Tomēr abas šīs normas būtībā ir identiskas. Proti, saskaņā ar Regulas Nr. 94/2002 12. panta 5. punktu:
“Iepriekšējos punktos minētos maksājumus dalībvalstis veic 60 kalendāro dienu laikā no maksājuma pieprasījuma saņemšanas. Tomēr jebkurā no minētajām 60 dienām pēc saņemtā maksājuma pieprasījuma pirmās reģistrācijas šo termiņu var pārtraukt [apturēt], paziņojot attiecīgajam līgumslēdzējam, ka pieprasījumu nevar pieņemt vai nu tāpēc, ka attiecīgā summa tam nepienākas, vai tāpēc, ka nav iesniegti vajadzīgie attaisnojošie dokumenti attiecībā uz visiem papildu pieprasījumiem, vai tāpēc, ka dalībvalsts vēlas saņemt papildu ziņas vai veikt papildu pārbaudes. Maksājuma termiņš atsākas dienā, kad ir saņemtas pieprasītās ziņas, kas jāpārsūta 30 kalendāro dienu laikā. Ja minētos maksājumus veic ar kavēšanos, tad, izņemot
force majeure
gadījumus, summu, ko atmaksā dalībvalstij, samazina saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 296/96 4. pantu.”
Līdz ar to ir jāsecina, ka pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas Komisija vairākkārt informēja Itālijas iestādes par to, kā būtu jāaprēķina 60 dienu maksājuma termiņš pēc šī termiņa apturēšanas.
Otrkārt, tiesas sēdē Itālijas Republika apstiprināja, ka grāmatojumu noskaidrošanas procedūras uzsākšanas brīdī tieši tā informēja Komisiju par strīdus normas tulkojuma problēmu. Tādējādi Itālijas Republika apzinājās, ka strīdus norma, iespējams, nebija pareiza, tomēr apzināti ir nolēmusi to piemērot.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Itālijas Republika nevar apgalvot, ka strīdus norma radīja tai tiesisko paļāvību.
Visbeidzot, treškārt, ir jānoraida Itālijas Republikas arguments, saskaņā ar kuru maksājumu termiņu neievērošana neesot radījusi kaitējumu Savienības budžetam un ka līdz ar to esot netaisnīgi attiecināt uz Itālijas Republiku strīdus normas piemērošanas sekas.
Proti, saskaņā ar judikatūru ELGF finansē tikai tās intervences, kas ir veiktas atbilstoši Savienības tiesību normām lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas ietvaros (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2005. gada 24. februāris, Grieķija/Komisija,
C‑300/02
,
EU:C:2005:103
,
32.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Eiropas Savienības tiesiskais regulējums taču liek dalībvalstīm ievērot Regulas Nr. 501/2008 20. pantā paredzēto maksājumu termiņu, neievērošanas gadījumā paredzot finansiālās sankcijas.
Vispirms no šī sprieduma 257. punktā citētā Regulas Nr. 883/2006 15. apsvēruma izriet, ka visi pēc termiņiem, kas Eiropas Savienības tiesiskajā regulējumā ir noteikti atbalsta samaksai saņēmējiem, izdarītie maksājumi, kuriem samaksas aizkavēšanās nav attaisnota, ir jāuzskata par nepareiziem un tādēļ Komisijai tie nav jāatmaksā.
Turklāt Regulas Nr. 501/2008 20. panta trešajā daļā ir noteikts, ka, “ja nav nepārvaramas varas apstākļu, jebkāds iemaksu kavējums ir par iemeslu tam, lai Komisija samazinātu dalībvalstij iemaksāto ikmēneša avansu saskaņā ar Regulas [..] Nr. 883/2006 9. pantā paredzētajiem noteikumiem”.
Visbeidzot saskaņā ar Regulas Nr. 501/2008 19. apsvērumu, “ja [..] dalībvalstu maksājumi aizkavējušies, budžeta pārvaldības prasību ievērošanai ir jāparedz naudas sods [finansiāla sankcija]”.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ar faktu, ka Itālijas Republika ir pārsniegusi Regulas Nr. 501/2008 20. panta pirmajā daļā paredzēto maksājumu termiņu, ir ticis pārkāpts Eiropas Savienības tiesiskais regulējums un ar to pietiek, lai izdevumus atzītu par nepareiziem un tātad neatbilstošiem, un nav nepieciešams konstatēt Fondam radītā kaitējuma esamību.
Tādēļ sestais prasības pamats ir noraidāms.
Tā kā neviens no Itālijas Republikas izvirzītajiem prasības pamatiem nav pamatots, prasība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Tā kā Itālijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.
Visbeidzot atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam dalībvalstis, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Līdz ar to Francijas Republika un Ungārija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Itālijas Republika sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

3)
Francijas Republika un Ungārija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2019. gada 12. martā.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Atbilstošās tiesību normas

Regula (EK) Nr. 320/2006

Regula (EK) Nr. 968/2006

Tiesvedības priekšvēsture

Apstrīdētais lēmums

Par finanšu korekciju saistībā ar izdevumiem, kas veikti atbilstoši pagaidu shēmai cukura rūpniecības restrukturizācijai

Par finanšu korekciju, kas tika piemērota saistībā ar kaušanas piemaksu atlikuma novēlotu samaksu attiecībā uz 2004. pieprasījumu gadu

Par finanšu korekciju, kas tika piemērota par noteiktu izdevumu, kuri saistīti ar informācijas un veicināšanas pasākumiem attiecībā uz lauksaimniecības produktiem, novēlotu samaksu

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

Juridiskais pamatojums

Par pirmo prasības pamatu – Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta, tiesību uz aizstāvību un sacīkstes principa pārkāpumu, kā arī pamatojuma nepietiekamību

Par pirmā prasības pamata pirmo daļu – Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 4. punkta pārkāpumu

Par pirmā prasības pamata otro daļu – tiesību uz aizstāvību un sacīkstes principa pārkāpumu

Par pirmā prasības pamata trešo daļu, kas būtībā attiecas uz pamatojuma nepietiekamību

Par otro prasības pamatu – to, ka esot pārkāpts Regulas Nr. 885/2006 11. pants, tiesības uz aizstāvību, Regula Nr. 320/2006 un Regula Nr. 968/2006, kā arī neesot ievērots 2013. gada 14. novembra spriedums SFIR u.c. (no C‑187/12 līdz C‑189/12)

Par otrā prasības pamata pirmo daļu, kas būtībā attiecas uz Regulas Nr. 885/2006 11. panta un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

Par otrā prasības pamata otro daļu – par to, ka esot pārkāptas Regulas Nr. 320/2006 un Nr. 968/2006, kā arī neesot ievērots 2013. gada 14. novembra spriedums SFIR u.c. (no C‑187/12 līdz C‑189/12)

Par trešo prasības pamatu – tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, lojālas sadarbības principa, “ne bis in idem” principa, labas pārvaldības principa un rūpības pienākuma pārkāpumu

Par trešā prasības pamata otro daļu – “ne bis in idem” principa pārkāpumu

Par trešā prasības pamata pirmo daļu – par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, lojālas sadarbības un labas pārvaldības principa, kā arī rūpības pienākuma pārkāpumu

Par ceturto prasības pamatu – Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 3. punkta otrās daļas, Regulas Nr. 885/2006 11. panta 3. punkta otrās daļas un 3. nodaļas un dokumentā VI/5330/97 noteikto Komisijas pamatnostādņu, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu

Par ceturtā prasības pamata pirmo daļu, kas būtībā attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu, Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 3. punkta otrās daļas un Regulas Nr. 885/2006 11. panta 3. punkta otrās daļas un 3. nodaļas pārkāpumu, kā arī faktu, ka nav tikusi izskatīta saskaņošanas struktūras nostāja

Par ceturtā prasības pamata otro daļu – dokumentā VI/5330/97 ietverto pamatnostādņu pārkāpumu

Par piekto prasības pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka ir pārkāpts Regulas Nr. 883/2006 9. panta 3. punkts un vienlīdzīgas attieksmes princips, kā arī ir sagrozīti fakti

Par piektā prasības pamata pirmo daļu – Regulas Nr. 883/2006 9. panta 3. punkta pārkāpumu

Par piektā prasības pamata otro daļu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu

Par piektā prasības pamata trešo daļu – faktu sagrozīšanu

Par sesto prasības pamatu – Regulas Nr. 501/2008 20. panta, kā arī tiesiskās paļāvības principa un finanšu korekciju attiecināmības uz dalībvalstīm principa pārkāpumu

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.