CELEX: 62018CJ0176
Predhodno odločanje
Žlahtniteljska pravica v Skupnosti
Uredba (ES) št. 2100/94
Člen 13(2) in (3)
Učinki žlahtniteljske pravice
Sistem stopenjskega varstva
Sajenje sestavin sorte in pobiranje njihovih plodov
Razlikovanje med dejanji, opravljenimi na sestavinah sorte, in dejanji, opravljenimi na pridelanem materialu
Pojem ,neodobrena uporaba sestavin sorte‘
Člen 95
Začasno varstvo

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 13 Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 z dne 27. julija 1994 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 16, str. 390).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Club de Variedades Vegetales Protegidas (v nadaljevanju: CVVP), ki zastopa interese imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti za sorto mandarin Nadorcott,, in Adolfom Juanom Martínezom Sanchísom v zvezi s tem, da zadnjenavedeni izkorišča rastline te sorte.
Pravni okvir
Konvencija UPOV
Mednarodna konvencija o varstvu novih sort rastlin z dne 2. decembra 1961, kakor je bila spremenjena 19. marca 1991 (v nadaljevanju: Konvencija UPOV), je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta z dne 30. maja 2005 (
UL 2005, L 192, str. 63
).
Člen 14 te konvencije določa:
„1.
[Dejanja v zvezi s semenskim materialom]
(a)
Ob upoštevanju členov 15 in 16 je potrebno pooblastilo žlahtnitelja za naslednja dejanja v zvezi s semenskim materialom zavarovane sorte:
(i)
pridelovanje ali razmnoževanje;
(ii)
priprava zaradi razmnoževanja;
(iii)
dajanje naprodaj;
(iv)
prodajanje ali drugo trženje;
(v)
izvoz;
(vi)
uvoz;
(vii)
skladiščenje za katerega koli od namenov, omenjenih v (i) do (vi).
(b)
Žlahtnitelj lahko za svoje pooblastilo postavi pogoje in omejitve.
2.
[Dejanja v zvezi s pridelkom]
Ob upoštevanju členov 15 in 16 je potrebno pooblastilo žlahtnitelja za dejanja iz točk (i) do (vii) odstavka (1)(a) v zvezi s pridelkom, vključno s celimi rastlinami in deli rastlin, pridobljenimi z nepooblaščeno uporabo semenskega materiala zavarovane sorte, razen če je imel žlahtnitelj primerno priložnost za uresničevanje svoje pravice glede omenjenega semenskega materiala.
[…]“
Uredba št. 2100/94
V štirinajsti, sedemnajsti, osemnajsti, dvajseti in devetindvajseti uvodni izjavi Uredbe št. 2100/94 je navedeno:
„ker naj žlahtniteljska pravica v Skupnosti velja enotno v vsej Skupnosti, morajo biti trgovski posli z imetnikovim soglasjem natančno razmejeni; ker je treba obseg varstva glede na večino nacionalnih sistemov razširiti na neki material sorte, da se tako upošteva trgovina prek držav izven Skupnosti, kjer ni varstva; ker je kljub temu treba z uvedbo načela izčrpanja pravic zagotoviti, da varstvo ni pretirano;
[…]
ker je treba ob uresničevanju žlahtniteljskih pravic v Skupnosti upoštevati omejitve iz določb, sprejetih v javnem interesu;
ker to vključuje tudi zaščito kmetijske pridelave; ker je v ta namen treba dovoliti kmetom, da pridelke pod nekaterimi pogoji lahko uporabljajo za razmnoževanje;
[…]
ker je treba v nekaterih okoliščinah zaradi javnega interesa predpisati prisilno licenco, ki lahko vključuje potrebo po zalaganju trga z materialom z nekimi lastnostmi ali ohranjanje pobude za nadaljnje žlahtnjenje zboljšanih sort;
[…]
ker ta uredba upošteva obstoječe mednarodne konvencije, kot je [Konvencija UPOV] […]“.
Člen 5 te uredbe, naslovljen „Predmet žlahtniteljskih pravic v Skupnosti“, v odstavku 3 določa:
„Skupino rastlin predstavljajo cele rastline ali njihovi deli, če je iz njih mogoče pridobiti popolne rastline, oboje pa se v nadaljnjem besedilu imenuje ‚sestavine sorte‘.“
Člen 13 navedene uredbe, naslovljen „Pravice imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti in prepovedana dejanja“, določa:
„1.   Žlahtniteljska pravica v Skupnosti velja tako, da je imetnik ali imetniki žlahtniteljske pravice v Skupnosti, v nadaljnjem besedilu ‚imetnik‘, upravičen do opravljanja dejanj iz odstavka 2.
2.   Ne glede na določbe členov 15 in 16 je potrebna odobritev imetnika za naslednja dejanja, ki zadevajo sestavine sorte ali pridelan material zavarovane sorte, v nadaljnjem besedilu ‚material‘:
(a)
pridelovanje ali razmnoževanje (povečevanje);
(b)
priprava na razmnoževanje;
(c)
ponujanje v prodajo;
(d)
prodajanje ali druge oblike trženja;
(e)
izvažanje iz Skupnosti;
(f)
uvažanje v Skupnost;
(g)
skladiščenje za katere koli namene pod (a) do (f).
Imetnik lahko svojo odobritev pogojuje in omejuje.
3.   Določbe odstavka 2 se uporabljajo za pridelan material samo, če je bil pridobljen z neodobreno uporabo sestavin zavarovane sorte in če imetnik ni imel primerne priložnosti za izvajanje svoje pravice glede imenovanih sestavin sorte.
[…]“
Člen 16 te uredbe, naslovljen „Izčrpanje žlahtniteljskih pravic v Skupnosti“, določa:
„Žlahtniteljska pravica v Skupnosti ne zajema dejanj v zvezi s kakršnim koli materialom zavarovane sorte ali sorte, za katero veljajo določbe člena 13(5), ki ga je imetnik oddal ali privolil v oddajo drugim kjer koli v Skupnosti, ali s kakršnim koli materialom, izpeljanim iz omenjenega materiala, razen če taka dejanja:
(a)
pomenijo nadaljnje razmnoževanje te sorte, razen kadar je bilo tako razmnoževanje predvideno ob oddaji materiala; ali
(b)
vključujejo izvoz sestavin sorte v tretjo državo, ki ne zavaruje sort rastlinskega rodu ali vrste, kamor spada sorta, razen če je izvozni material namenjen končni porabi.“
Člen 94 Uredbe št. 2100/94, naslovljen „Kršitev“, določa:
„1.   Kdor:
(a)
neupravičeno izvrši enega od dejanj, ki so predpisana v členu 13(2), v zvezi s sorto, za katero je podeljena žlahtniteljska pravica v Skupnosti; ali
(b)
ne uporablja pravilno imena sorte v skladu s členom 17(1) ali izpusti ustrezne podatke po členu 17(2); ali
(c)
v nasprotju s členom 18(3) uporablja ime sorte, za katero je podeljena žlahtniteljska pravica v Skupnosti, ali oznako, ki jo je mogoče z njim zamenjati;
ga imetnik lahko toži na prenehanje take kršitve, plačilo primernega nadomestila ali obojega.
2.   Kdor krši določbe naklepno ali iz malomarnosti, je razen tega dolžan nadomestiti imetniku vsako nadaljnjo škodo, ki je posledica tega dejanja. Če gre za majhno malomarnost, se te zahteve lahko zmanjšajo v skladu z obsegom malomarnosti, vendar ne smejo biti manjše od koristi, ki jih je kršitelj iz tega pridobil.“
Člen 95 te uredbe določa:
„Imetnik lahko zahteva primerno nadomestilo od vsake osebe, ki je med objavo prijave za žlahtniteljsko pravico v Skupnosti in njeno podelitvijo opravila dejanje, ki bi bilo po tej podelitvi prepovedano.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Na podlagi prijave, ki jo je družba Nadorcott Protection SARL 22. avgusta 1995 vložila pri Uradu Skupnosti za rastlinske sorte (CPVO), ji je ta 4. oktobra 2004 podelil žlahtniteljsko pravico za sorto mandarinovcev, imenovano „Nadorcott“. Zoper to odločbo je bila vložena pritožba z odložilnim učinkom, ki je bila 8. novembra 2005 zavrnjena z odločbo, objavljeno v uradnem glasilu CPVO z dne 15. februarja 2006.
A. J. Martínez Sanchís je med 22. avgustom 1995 in 15. februarjem 2006 v drevesnici, odprti za javnost, kupil rastline sorte Nadorcott, od katerih je nekatere posadil spomladi leta 2005 in druge spomladi leta 2006. Po 15. februarju 2006 je določeno število rastlin te rastlinske sorte zamenjal z novimi rastlinami, ki so bile kupljene, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, v tej isti drevesnici.
CVVP, ki je bil pooblaščen za vlaganje tožb zaradi kršitev v zvezi s sorto Nadorcott, je vložil tožbo proti A. J. Martínezu Sanchísu, ker naj bi ta kršil pravice imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti iz te rastlinske sorte. CVVP je tako tožbo vložil, na eni strani, na podlagi „začasne zaščite“ v zvezi z dejanji A. J. Martíneza Sanchísa pred dodelitvijo te zaščite, to je 15. februarja 2006, in na drugi strani, zaradi kršitve zaradi dejanj, storjenih po tem datumu. CVVP je poleg tega zahteval prenehanje vseh teh dejanj, vključno s prenehanjem trženja plodov, pridobljenih z dreves navedene rastlinske sorte, in odškodnino za škodo, ki naj bi nastala zaradi dejanj A. J. Martíneza Sanchísa med obdobjem začasne zaščite in po njem.
Ker je prvostopenjsko sodišče menilo, da je tožba CVVP zaradi kršitve na podlagi člena 96 Uredbe št. 2100/94 zastarala, je to tožbo zavrglo.
Audiencia Provincial (sodišče pokrajine, Španija), pri katerem je bila vložena pritožba zoper to odločbo, je razsodilo, da tožba ni zastarala, vendar jo je zavrnilo kot neutemeljeno. To sodišče je ugotovilo, prvič, da je A. J. Martínez Sanchís rastline sorte Nadorcott kupil v dobri veri v drevesnici, odprti za javnost, in drugič, da je bil ta nakup opravljen pred podelitvijo žlahtniteljske pravice v Skupnosti za to sorto, to je 15. februarja 2006. V teh okoliščinah je navedeno sodišče odločilo, da trditve CVVP niso utemeljene.
CVVP je zoper to sodbo vložil kasacijsko pritožbo pri Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija).
To sodišče se sprašuje, ali je treba sajenje sestavin zavarovane sorte in obiranje plodov teh sestavin šteti za dejanje v zvezi s „sestavinami sorte“, za katero je v skladu s členom 13(2)(a) Uredbe št. 2100/94 potrebna predhodna odobritev imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti, ki se nanaša na rastlinsko sorto, sicer to dejanje pomeni kršitev, ali pa za dejanje v zvezi z „pridelanim materialom“, za katero je po mnenju tega sodišča predhodno dovoljenje potrebno le pod pogoji iz člena 13(3) te uredbe.
Predložitveno sodišče se poleg tega v primeru, v katerem bi se člen 13(3) Uredbe št. 2100/94 uporabljal v zadevi, o kateri odloča, sprašuje, ali je pogoj „neodobrene uporabe sestavin zavarovane sorte“ v smislu te določbe lahko izpolnjen, kadar zadevna sorta, katere rastline so bile kupljene v obdobju med objavo prijave za žlahtniteljsko pravico in dejansko podelitvijo te pravice, uživa le „začasno varstvo“ v skladu s členom 95 te uredbe.
V teh okoliščinah je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali morata biti v primeru, v katerem je kmet od drevesnice (prodajalna tretje osebe) kupil sadike rastlinske sorte in jih posadil, preden je začela učinkovati podelitev žlahtniteljske pravice, v zvezi s poznejšimi dejanji kmeta, in sicer obiranjem plodov z dreves, ki je temu sledilo, izpolnjena pogoja iz odstavka 3 člena 13 Uredbe št. 2100/94, da bi za ta dejanja veljala
ius prohibendi
iz odstavka 2 istega člena, če se šteje, da gre za ,pridelan material‘? Ali pa je treba šteti, da to obiranje pomeni pridelovanje ali razmnoževanje sorte, katerega rezultat je ‚pridelan material‘, kar sme imetnik rastlinske sorte prepovedati, ne da bi bili izpolnjeni pogoji iz odstavka 3?
2.
Ali je razlaga, v skladu s katero se sistem stopenjskega varstva nanaša na katero koli od dejanj, opisanih v odstavku 2 člena 13 Uredbe št. 2100/94, ki se nanašajo na ,pridelan material‘, tudi na samo obiranje, ali pa se nanaša samo na dejanja po pridelavi tega pridelanega materiala, kot bi lahko bila skladiščenje in trženje tega materiala, v skladu s členom 13(3) Uredbe [št. 2100/94]?
3.
Ali je – če se sistem razširitve stopenjskega varstva, določen v odstavku 3 člena 13 Uredbe št. 2100/94, uporabi za ,pridelan material‘ – za izpolnitev prvega pogoja nujno, da je bil nakup sadik opravljen po tem, ko je imetnik pridobil žlahtniteljsko pravico, ali pa bi zadostovalo, da je takrat užival začasno varstvo, ker je bilo dejanje izvedeno v obdobju med objavo prijave za žlahtniteljsko pravico in začetkom učinkovanja podelitve žlahtniteljske pravice?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in drugo vprašanje
Najprej je treba navesti, da čeprav CVVP pred predložitvenim sodiščem trdi, da je A. J. Martínez Sanchís rastlinsko sorto iz postopka v glavni stvari posadil, cepil oziroma izkoriščal v komercialne namene, to sodišče v predstavitvi dejanskega stanja v sporu o glavni stvari navaja le, da je posadil rastline, ki jih je kupil v drevesnici. Tako kaže, da sam ni razmnoževal sestavin zavarovane sorte, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Poleg tega je treba navesti, da – kot skladno izhaja iz pisnih stališč, predloženih Sodišču – plodov mandarinovcev sorte Nadorcott, o katerih poteka postopek v glavni stvari, ni mogoče uporabiti kot semenski material za razmnoževanje rastlin te rastlinske sorte.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13(2)(a) in (3) Uredbe št. 2100/94 razlagati tako, da je za dejavnost sajenja zavarovane sorte in pobiranja njenih plodov, ki jih ni mogoče uporabiti kot semenski material, potrebna odobritev imetnika navedene rastlinske sorte, če so izpolnjeni pogoji iz odstavka 3 navedenega člena.
V zvezi s tem je treba navesti, da je v skladu s členom 13(2)(a) Uredbe št. 2100/94 odobritev imetnika žlahtniteljske pravice potrebna za „dejanja pridelovanja in razmnoževanja (povečevanja)“, ki zadevajo „sestavine sorte“ ali „pridelan material“ zavarovane sorte.
Čeprav se navedena določba nanaša tako na sestavine sorte kot tudi na pridelan material zavarovane sorte, ki sta skupaj poimenovana „material“, pa je varstvo, predvideno za ti kategoriji, vseeno različno. Člen 13(3) te uredbe namreč določa, da je za dejanja iz odstavka 2 tega člena, ki se nanašajo na pridelan material, taka odobritev potrebna samo, če je bil ta material pridobljen z neodobreno uporabo sestavin zavarovane sorte in pod pogojem, da imetnik ni imel primerne priložnosti za izvajanje svoje pravice glede sestavin zavarovane sorte. Zato se odobritev, ki jo je v skladu s členom 13(2)(a) navedene uredbe treba pridobiti od imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti, v zvezi z dejanji, ki se nanašajo na pridelan material, zahteva le, kadar so izpolnjeni pogoji, določeni v odstavku 3 tega člena.
Zato je treba ugotoviti, da Uredba št. 2100/94 določa „primarno“ varstvo, ki zajema pridelovanje ali razmnoževanje sestavin sorte v skladu s členom 13(2)(a) te uredbe. Pridelan material pa je predmet „sekundarnega“ varstva, ki je, čeprav je tudi omenjeno v tej določbi, zelo omejeno z dodatnimi pogoji, določenimi v odstavku 3 istega člena (glej v tem smislu sodbo z dne 20. oktobra 2011, Greenstar-Kanzi Europe,
C‑140/10
,
EU:C:2011:677
, točka
).
Tako je treba za ugotovitev, ali in pod katerimi pogoji se člen 13(2)(a) Uredbe št. 2100/94 uporablja za dejavnost sajenja zavarovane sorte in pobiranja plodov te sorte, ki se ne morejo uporabljati kot semenski material, preučiti, ali lahko ta dejavnost pripelje do pridelovanja ali razmnoževanje sestavin sorte ali pridelanega materiala zavarovane sorte.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se ob upoštevanju običajnega pomena izrazov „pridelovanje“ in „razmnoževanje“, uporabljenih v tej določbi, ta določba uporablja za dejanja, s katerimi se ustvarjajo nove sestavine sorte ali pridelani material.
Poleg tega je treba navesti, da člen 5(3) Uredbe št. 2100/94 opredeljuje pojem „sestavine sorte“ tako, da se nanaša na cele rastline ali njihove dele, če je iz njih mogoče pridobiti popolne rastline.
V obravnavani zadevi pa plodov dreves sorte iz postopka v glavni stvari, kot je razvidno iz točke 20 te sodbe, ni mogoče uporabiti kot semenski material za razmnoževanje rastlin te sorte.
Zato sajenja take zaščitene sorte in pobiranja plodov te sorte ni mogoče šteti za „dejanje pridelovanja ali razmnoževanja (povečevanja)“ sestavin sorte v smislu člena 13(2)(a) Uredbe št. 2100/94, ampak ga je treba opredeliti za pridelovanje pridelanega materiala, za katero je odobritev imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti v skladu s to določbo v povezavi s členom 13(3) te uredbe potrebna le, če je bil ta pridelani material pridobljen z neodobreno uporabo sestavin zavarovane sorte in če ta imetnik ni imel primerne priložnosti za izvajanje svoje pravice glede navedenih sestavin sorte.
Pomen, ki ga ima možnost razmnoževanja za uporabo člena 13(2)(a) te uredbe za dejanja pridelovanja in razmnoževanja, razen v primerih, v katerih so izpolnjeni pogoji iz odstavka 3 tega člena v zvezi s pridelanim materialom, je potrjen z okvirom, v katerega je umeščen ta člen 13.
Natančneje, iz določb člena 16 Uredbe št. 2100/94, ki se nanašajo na izčrpanje žlahtniteljskih pravic v Skupnosti, je razvidno, da to varstvo ne zajema dejanj v zvezi z materialom zavarovane sorte, ki ga je imetnik oddal ali privolil v njegovo oddajo drugim, razen če taka dejanja pomenijo med drugim nadaljnje razmnoževanje zadevne sorte, ki ga imetnik ni odobril.
Glede ciljev Uredbe št. 2100/94 je zlasti iz pete, štirinajste in dvajsete uvodne izjave te uredbe razvidno, da čeprav je namen ureditve, ki jo je vzpostavila Unija, zagotoviti varstvo žlahtniteljem, ki razvijajo nove sorte, da bi se v javnem interesu spodbujala žlahtnjenje in razvoj novih sort, pa to varstvo ne sme presegati tega, kar je nujno potrebno za spodbujanje te dejavnosti, sicer bi bila ogrožena zaščita javnih interesov, in sicer zaščite kmetijske pridelave in zalaganja trga z materiali, ki imajo določene značilnosti, oziroma bi bil ogrožen celo cilj ohranjanja pobude za nadaljnje žlahtnjenje zboljšanih sort. Natančneje, v skladu s sedemnajsto uvodno izjavo v povezavi z osemnajsto uvodno izjavo navedene uredbe je kmetijska pridelava v javnem interesu, ki upravičuje, da se za uresničevanje pravic iz žlahtniteljske pravice v Skupnosti določijo omejitve. Za odgovor na ta cilj člen 13(3) Uredbe št. 2100/94 določa, da se varstvo, ki ga odstavek 2 tega člena daje imetniku žlahtniteljske pravice v Skupnosti, za „pridelan material“ uporablja le v določenih okoliščinah.
Nasprotno pa razlaga, da se člen 13(2) Uredbe št. 2100/94 – ne glede na pogoje, določene v odstavku 3 tega člena – nanaša tudi na dejavnost pobiranja plodov zavarovane sorte, ne da bi bilo te plodove mogoče uporabljati za razmnoževanje te sorte, ne bi bila v skladu z navedenim ciljem, saj bi se odstavku 3 tega člena odvzel vsakršen učinek in bi se s tem ogrozil sistem stopenjskega varstva, vzpostavljen s členom 13(2) in (3) te uredbe.
Poleg tega bi bil pravni interes, povezan z varovanjem kmetijske pridelave iz sedemnajste in osemnajste uvodne izjave Uredbe št. 2100/94, lahko ogrožen, če bi se pravice, ki jih ima imetnik žlahtniteljske pravice v Skupnosti na podlagi člena 13(2)(a) Uredbe št. 2100/94, ne glede na pogoje, določene v odstavku 3 tega člena, raztezale na pridelane plodove zavarovane sorte, ki jih ni mogoče uporabljati za razmnoževanje.
Razlaga, da je „primarna“ zaščita na podlagi člena 13(2)(a) te uredbe omejena – razen v primerih, v katerih so izpolnjeni pogoji iz odstavka 3 tega člena glede pridelka – na sestavine sorte kot semenskega materiala, je potrjena s členom 14(1)(a) Konvencije UPOV, ki ga je v skladu z devetindvajseto uvodno izjavo navedene uredbe treba upoštevati pri razlagi te uredbe.
Na podlagi člena 14(1)(a) te konvencije je namreč odobritev žlahtnitelja potrebna za dejanja „pridelovanja“ ali „razmnoževanja“ v zvezi s „semenskim materialom zavarovane sorte“.
Poleg tega, kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah od 32 do 35 sklepnih predlogov, iz pripravljalnega gradiva v zvezi s členom 14(1)(a) Konvencije UPOV izhaja, da je bila uporaba semenskega materiala za pridelavo pridelka izrecno izključena s področja uporabe te določbe, ki določa pogoje za uporabo primarnega varstva in torej ustreza določbi iz člena 13(2) Uredbe št. 2100/94.
Tako žlahtnitelj na podlagi člena 14(1)(a) Konvencije UPOV ne more prepovedati uporabe sestavin sorte zgolj za kmetijsko pridelovanje, temveč lahko prepove le dejanja, ki povzročijo razmnoževanje zavarovane sorte.
Glede na vse navedeno je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 13(2)(a) in (3) Uredbe št. 2100/94 razlagati tako, da je za dejavnost sajenja zavarovane sorte in pobiranja njenih plodov, ki jih ni mogoče uporabiti kot semenski material, odobritev imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti za navedeno rastlinsko sorto potrebna, če so izpolnjeni pogoji iz člena 13(3) te uredbe.
Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13(3) Uredbe št. 2100/94 razlagati tako, da je treba za plodove rastlinske sorte, ki jih ni mogoče uporabiti kot semenski material, šteti, da so bili pridobljeni z „neodobreno uporabo sestavin“ te rastlinske sorte v smislu te določbe, kadar je te sestavine sorte drevesnica razmnožila in jih kmetu prodala v obdobju med objavo prijave za žlahtniteljsko pravico Skupnosti za navedeno rastlinsko sorto in njeno podelitvijo.
V zvezi s tem je treba navesti, na eni strani, da po podelitvi žlahtniteljske pravice v Skupnosti nedovoljeno opravljanje dejanj iz člena 13(2) Uredbe št. 2100/94 v zvezi z rastlinsko sorto, ki je predmet tega varstva, pomeni „neodobreno uporabo“ v smislu člena 13(3) Uredbe št. 2100/94. Tako v skladu s členom 94(1)(a) navedene uredbe vsakogar, ki v teh okoliščinah stori eno od teh dejanj, imetnik lahko toži za prenehanje kršitve, plačilo primernega nadomestila ali oboje.
Glede, na drugi strani, obdobja pred dodelitvijo te zaščite lahko navedeni imetnik v skladu s členom 95 Uredbe št. 2100/94 zahteva primerno nadomestilo od vsake osebe, ki je med objavo prijave žlahtniteljske pravice v Skupnosti in podelitvijo navedene pravice opravila dejanje, ki bi bilo navedeni osebi po tej podelitvi na podlagi te pravice prepovedano.
Ugotoviti je treba, da se člen 95 te uredbe nanaša le na možnost imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti za rastlinsko sorto, da zahteva primerno nadomestilo, ne daje pa mu drugih pravic, kot je med drugim pravica odobriti ali prepovedati uporabo sestavin te rastlinske sorte za obdobje, na katero se nanaša navedeni člen 95. Ta sistem varstva se torej razlikuje od sistema predhodne odobritve, ki se uporablja, kadar so dejanja iz člena 13(2) Uredbe št. 2100/94 opravljena po podelitvi žlahtniteljske pravice v Skupnosti.
Iz tega izhaja, da – kar zadeva obdobje varstva iz člena 95 Uredbe št. 2100/94 – imetnik žlahtniteljske pravice v Skupnosti ne more prepovedati izvršitve enega od dejanj iz člena 13(2) te uredbe iz razloga, da vanj ni privolil, tako da izvršitev tega dejanja ne pomeni „neodobrene uporabe“ v smislu člena 13(3) navedene uredbe.
V obravnavani zadevi je iz zgoraj navedenega razvidno, da ker sta bila razmnoževanje rastlin zavarovane rastlinske sorte in prodaja teh rastlin iz postopka v glavni stvari A. J. Martínezu Sanchísu opravljena v obdobju, na katero se nanaša člen 95 Uredbe št. 2100/94, teh dejanj ni mogoče šteti za neodobreno uporabo.
Tako za plodove, pridobljene od teh rastlin, ni mogoče šteti, da so bili pridobljeni z neodobreno uporabo v smislu člena 13(3) te uredbe, četudi so bili pridelani po podelitvi žlahtniteljske pravice v Skupnosti. Kakor izhaja iz odgovora na prvo in drugo vprašanje, namreč sajenje sestavin rastlinske sorte in pobiranje njenih plodov, ki jih ni mogoče uporabiti kot semenski material, ne pomeni dejanja pridelovanja ali razmnoževanja sestavin sorte v smislu člena 13(2)(a) Uredbe št. 2100/94.
Glede rastlin zavarovane rastlinske sorte, ki jih je drevesnica razmnožila in prodala A. J. Martínezu Sanchísu po podelitvi žlahtniteljske pravice v Skupnosti, je treba navesti, da tako razmnoževanje teh rastlin kot tudi njihova prodaja lahko pomenita tako neodobreno uporabo, ker je v skladu s členom 13(2)(c) in (d) Uredbe št. 2100/94 za ponujanje v prodajo in za prodajanje ali druge oblike trženja plodov zavarovane sorte potrebna predhodna odobritev imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti.
V teh okoliščinah je mogoče šteti, da so bili plodovi rastlin zaščitene rastlinske sorte iz prejšnje točke, ki jih je pridelal A. J. Martínez Sanchís, pridobljeni z neodobreno uporabo sestavin zavarovane sorte v smislu člena 13(3) Uredbe št. 2100/94.
Pri tem je za uporabo zadnjenavedene določbe potrebno tudi, da ta imetnik ni imel primerne priložnosti za izvajanje svoje pravice glede rastlinske sorte iz postopka v glavni stvari proti drevesnici, ki je razmnožila in prodajala sestavine sorte.
Ker predložitvena odločba ne vsebuje konkretnih navedb glede tega pogoja iz člena 13(3) Uredbe št. 2100/94, mora predložitveno sodišče vsekakor opraviti potrebna preverjanja v zvezi s tem.
Glede na zgornje navedbe je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 13(3) Uredbe št. 2100/94 razlagati tako, da za plodove rastlinske sorte, ki jih ni mogoče uporabiti kot semenski material, ni mogoče šteti, da so bili pridobljeni z „neodobreno uporabo sestavin“ te rastlinske sorte v smislu te določbe, kadar je te sestavine sorte drevesnica razmnožila in jih prodala kmetu v obdobju med objavo prijave za žlahtniteljsko pravico Skupnosti za navedeno rastlinsko sorto in njeno podelitvijo. Kadar so bile po podelitvi te žlahtniteljske pravice navedene sestavine sorte razmnožene in prodajane brez odobritve imetnika te žlahtniteljske pravice, ta lahko uveljavlja pravico, ki jo ima na podlagi člena 13(2)(a) in (3) te uredbe v zvezi s temi plodovi, razen če je lahko upravičeno uresničeval svojo pravico glede istih sestavin sorte.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški predložitve stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:

1.
Člen 13(2)(a) in (3) Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 z dne 27. julija 1994 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti je treba razlagati tako, da je za dejavnost sajenja zavarovane sorte in pobiranja njenih plodov, ki jih ni mogoče uporabiti kot semenski material, odobritev imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti za navedeno rastlinsko sorto potrebna, če so izpolnjeni pogoji iz člena 13(3) te uredbe.

2.
Člen 13(3) Uredbe št. 2100/94 je treba razlagati tako, da za plodove rastlinske sorte, ki jih ni mogoče uporabiti kot semenski material, ni mogoče šteti, da so bili pridobljeni z „neodobreno uporabo sestavin“ te rastlinske sorte v smislu te določbe, kadar je te sestavine sorte drevesnica razmnožila in jih prodala kmetu v obdobju med objavo prijave za žlahtniteljsko pravico Skupnosti za navedeno rastlinsko sorto in njeno podelitvijo. Kadar so bile po podelitvi te žlahtniteljske pravice navedene sestavine sorte razmnožene in prodajane brez odobritve imetnika te žlahtniteljske pravice, ta lahko uveljavlja pravico, ki jo ima na podlagi člena 13(2)(a) in (3) te uredbe v zvezi s temi plodovi, razen če je lahko upravičeno uresničeval svojo pravico glede istih sestavin sorte.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.