CELEX: 62016TJ0603
Veřejná služba
Úředníci ve zkušební době
Zkušební doba
Prodloužení zkušební doby
Propuštění na konci zkušební doby
Článek 34 služebního řádu
Zneužití pravomoci
Povinnost uvést odůvodnění
Článek 25 odst. 2 služebního řádu
Právo být vyslechnut
Článek 90 odst. 2 služebního řádu
Odpovědnost
Formální požadavky
Pravidlo shody mezi žalobou a stížností
Přípustnost
Majetková újma
Nemajetková újma
Příčinná souvislost

)
[
omissis
]
III.

Právní otázky
A.

K návrhu na zrušení
[
omissis
]
8.

K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z nedodržení maximální délky zkušební doby povolené podle článku 34 služebního řádu
Žalobce tvrdí, že délka jeho zkušební doby překročila maximální délku 15 měsíců povolenou článkem 34 služebního řádu a že toto překročení má za následek zrušení rozhodnutí o nejmenování a jeho jmenování. Podle žalobce nemá 7 měsíců, během nichž byl práce neschopný, vliv na výpočet délky jeho zkušební doby, takže jeho zkušební doba trvala 16,5 měsíce místo 15 měsíců, které jsou maximálně povoleny článkem 34 služebního řádu.
Žalobce má kromě toho za to, že jak rozhodnutí o nejmenování, tak první zpráva o průběhu zkušební doby byly přijaty po uplynutí zkušební doby, což porušuje článek 34 služebního řádu. Domnívá se, že vzhledem k tomu, že Soudní dvůr Evropské unie neprojevil úmysl propustit žalobce před skončením zkušební doby, může se domáhat jmenování. Žalobce má navíc za to, že jeho zkušební doba byla ve skutečnosti prodloužena do 5. května 2015, kdy byla vyhotovena druhá zpráva o průběhu zkušební doby, takže jeho zkušební doba trvala více než 17 měsíců. Z těchto důvodů došlo podle něj rovněž k porušení čl. 34 odst. 4 služebního řádu, které odůvodňuje zrušení rozhodnutí o nejmenování.
Soudní dvůr Evropské unie zpochybňuje skutečnost, že porušil článek 34 služebního řádu. Má za to, že poslední věta čl. 34 odst. 1 druhého pododstavce služebního řádu musí být vykládána s ohledem nejen na její znění, ale rovněž její kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí. Tvrdí přitom, že z kontextu tohoto ustanovení vyplývá, že zkušební doba musí trvat nejméně devět měsíců. Dále je podle něj cílem tohoto ustanovení umožnit posouzení schopností a chování úředníka ve zkušební době, aby postup přijímání úředníků mohl zajistit orgánu služby úředníků s nejvyšší úrovní schopností, výkonnosti a bezúhonnost.
Projednávaný případ je podle Soudního dvora Evropské unie zvláštním případem, který unijní normotvůrce neupravil při přijímání článku 34 služebního řádu. Má za to, že velmi dlouhá nepřítomnost žalobce z důvodu nemoci, trvající sedm měsíců v počáteční fázi zkušební doby, by mu zabránila v tom, aby zkušební doba trvala nejméně devět měsíců, pokud by zkušební doba byla prodloužena pouze o šest měsíců tak, aby dosáhla celkové doby patnácti měsíců. Soudní dvůr Evropské unie tvrdí, že kdyby byla zkušební doba prodloužena do 28. února 2015, což by bylo patnáct měsíců po datu začátku zkušební doby žalobce, byl by žalobce hodnocen jen za období osmi měsíců. Má za to, že pokud by bylo přijato tvrzení žalobce, byl by pominut cíl sledovaný stanovením minimální délky zkušební doby, a sice s ohledem na článek 27 služebního řádu zajistit, že jmenován může být jen úředník ve zkušební době, který prokázal, že má nejvyšší úroveň způsobilosti. Dále by podle něj uvedené tvrzení mohlo vést v takovém případě, jako je případ v projednávané věci, k tomu, že by OOJ byl povinen propustit úředníka ve zkušební době z důvodu, že nemohl prokázat, že má uvedenou způsobilost, zatímco by ji případně mohl prokázat, kdyby jeho zkušební doba trvala skutečně devět měsíců. Soudní dvůr tvrdí, že takový důsledek by byl jasně v rozporu se zájmy úředníků ve zkušební době, jejichž zkušební doba byla nechtěně přerušena z důvodů stanovených v čl. 34 odst. 1 druhém pododstavci služebního řádu, a diskriminoval by je ve vztahu k úředníkům ve zkušební době, jejichž zkušební doba trvala devět měsíců, nebo dokonce až patnáct měsíců. Soudní dvůr Evropské unie kromě toho zdůrazňuje, že žalobce ve vyjádření k první zprávě o průběhu zkušební doby uznal, že je v jeho zájmu, aby byla jeho zkušební doba prodloužena o více, než je maximální délka patnácti měsíců, a nezpochybnil rozhodnutí o prodloužení přijaté dne 1. října 2014.
Soudní dvůr Evropské unie má v každém případě za to, že i kdyby délka zkušební doby žalobce nebyla v souladu s čl. 34 odst. 1 druhým pododstavcem služebního řádu, nemůže toto pochybení jako takové vést ke jmenování žalobce úředníkem nebo způsobit neplatnost rozhodnutí o nejmenování, aniž by byla zohledněna jeho profesní kvality.
Pokud jde o tvrzení žalobce, že skutečná zkušební doba byla prodloužena až do 5. května 2015, Soudní dvůr Evropské unie má za to, že druhá zpráva o průběhu zkušební doby hodnotí chování žalobce do 15. dubna 2015 v souladu s rozhodnutím o prodloužení zkušební doby do tohoto data. Má kromě toho za to, že opožděné vyhotovení zprávy o ukončení zkušební doby nemůže zpochybnit platnost zprávy nebo případně rozhodnutí o nejmenování dotčeného úředníka.
S ohledem na argumenty účastníků řízení je třeba připomenout, že zkušební doba žalobce začala dne 1. prosince 2013, žalobce byl v pracovní neschopnosti od 13. ledna 2014 do 17. srpna 2014 a rozhodnutím ze dne 1. října 2014 byla jeho zkušební doba prodloužena do 15. dubna 2015, jelikož čerpal volno z důvodu nemoci. Žalobce vyvozuje z těchto skutečností, že jeho zkušební doba trvala od 1. prosince 2013 do 15. dubna 2015, a sice 16,5 měsíce.
Článek 34 odst. 1 druhý pododstavec služebního řádu stanoví, že celková délka zkušební doby nesmí za žádných okolností přesáhnout patnáct měsíců. Podle doslovného výkladu tohoto ustanovení platí, že žádná překážka na straně úředníka ve zkušební době ve výkonu jeho povinností neodůvodňuje prodloužení zkušební doby nad rámec patnácti měsíců počítaných ode dne jejího začátku.
Kontext ani cíle sledované služebním řádem, které musí být rovněž zohledněny při výkladu jeho ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. listopadu 1999, Pharos v. Komise,
C‑151/98 P
,
EU:C:1999:563
, bod
, a ze dne 14. července 2016, Lotyšsko v. Komise,
T‑661/14
,
EU:T:2016:412
, bod
a citovaná judikatura), nevyvracejí tento výklad čl. 34 odst. 1 druhého pododstavce služebního řádu.
Pokud jde o cíl sledovaný čl. 34 odst. 1 druhým pododstavcem služebního řádu, bylo rozhodnuto, že účelem stanovení maximální délky zkušební doby je jak v zájmu administrativy, tak v zájmu úředníka ve zkušební době omezit období, během něhož je pracovní poměr spojen s určitou nejistotou, a určit období, za které musí OOJ posoudit, jakým způsobem úředník pracoval (rozsudek ze dne 14. února 2007, Fernández Ortiz v. Komise,
F‑1/06
,
EU:F:2007:25
, bod
).
Tento cíl potvrzuje výše uvedený výklad čl. 34 odst. 1 druhého pododstavce služebního řádu. Tím, že služební řád stanoví bez ohledu na překážky na straně úředníka ve zkušební době maximální délku zkušební doby na patnáct měsíců ode dne jejího začátku, v zájmu právní jistoty absolutně časově omezuje nejistý pracovní poměr mezi úředníkem ve zkušební době a administrativou a určuje maximální délku období, které může OOJ zohlednit při posuzování, jakým způsobem úředník pracoval.
Výše uvedený výklad čl. 34 odst. 1 druhého pododstavce služebního řádu není zpochybněn dvojím cílem zkušební doby, a sice během zkušební doby umožnit orgánům, aby ověřily, zda přijímají úředníky s nejvyšší úrovní schopností, výkonnosti a bezúhonnosti v souladu s požadavky článku 27 služebního řádu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. listopadu 2014, DH v. Parlament,
F‑4/14
,
EU:F:2014:241
, bod
), a úředníkům ve zkušební době, aby prokázaly své schopnosti vykonávat povinnosti spojené s funkcí, jakož i jejich chování a služební výkonnost (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. března 1997, Rozand-Lambiotte v. Komise,
T‑96/95
,
EU:T:1997:25
, bod
, a ze dne 18. října 2007, Krcova v. Soudní dvůr,
F‑112/06
,
EU:F:2007:178
, bod
). Tyto cíle ověřování a prokazování schopností úředníka ve zkušební době totiž nevylučují časové omezení jejich uskutečňování. I tehdy, jestliže úředníkovi během zkušební doby brání nemoc, mateřská dovolená nebo úraz vykonávat povinnosti, nemohou cíle prokazování a ověřování schopností úředníka ve zkušební době odůvodnit nedodržení maximální délky zkušební doby, jelikož tyto cíle musí být v souladu s legitimním zájmem na právní jistotě. Tento zájem je základem pro výslovné uložení maximální délky zkušební doby normotvůrcem.
Pokud jde o kontext, čl. 34 odst. 1 první pododstavec služebního řádu nebrání výkladu druhého pododstavce téhož ustanovení podanému v bodě 189 výše.
Článek 34 odst. 1 první pododstavec služebního řádu stanoví, že úředníci procházejí devítiměsíční zkušební dobou před tím, než mohou být jmenováni.
I když je pravda, že toto ustanovení stanoví, že zkušební doba je v zásadě devítiměsíční, nelze z toho vyvodit – jak činí Soudní dvůr Evropské unie – že délka doby, během níž musí mít úředník ve zkušební době možnost prokázat své schopnosti a administrativa je ohodnotit, je minimálně devět měsíců.
Článek 34 odst. 3 služebního řádu totiž stanoví, že zpráva o schopnostech úředníka ve zkušební době musí být vyhotovena nejpozději měsíc před skončením zkušební doby. Tato zpráva, která je základem pro rozhodnutí o jmenování nebo propuštění úředníka ve zkušební době, se tedy nutně týká schopností uvedeného úředníka ve zkušební době kratší devíti měsíců. Skutečnost, že nejsou zohledněny schopnosti úředníka ve zkušební době v období zkušební doby následujícím po vyhotovení zprávy o průběhu zkušební doby, v zásadě nestačí k ovlivnění platnosti rozhodnutí o jmenování či nejmenování úředníka ve zkušební době.
Podle čl. 34 odst. 1 druhého pododstavce služebního řádu platí, že OOJ má možnost (je oprávněn) prodloužit zkušební dobu devíti měsíců uvedenou v prvním pododstavci tohoto ustanovení tehdy, jestliže úředníkovi ve zkušební době zabrání během této doby nemoc, mateřská dovolená nebo úraz vykonávat povinnosti po souvislou dobu jednoho měsíce nebo delší. Z toho vyplývá, že pokud OOJ při výkonu své široké posuzovací pravomoci a z platných důvodů týkajících se způsobilosti, výkonnosti nebo chování v práci úředníka ve zkušební době odmítne takové prodloužení navzdory okolnosti, že úředník ve zkušební době nemohl vykonávat povinnosti během zkušební doby po souvislou dobu jednoho měsíce nebo delší, musí být schopnosti úředníka ve zkušební době prokázány a posouzeny v době kratší než devět měsíců.
Kromě toho podle čl. 34 odst. 1 druhého pododstavce služebního řádu také platí, že pokud se překážka na straně úředníka ve zkušební době ve výkonu povinností vztahuje na dobu kratší než jeden měsíc nebo nezahrnuje souvislou dobu jednoho měsíce, OOJ nemůže prodloužit zkušební dobu navzdory uvedené překážce. V takovém případě musí být rovněž schopnosti úředníka ve zkušební době prokázány a posouzeny v průběhu doby kratší než devět měsíců.
Konečně čl. 34 odst. 2 služebního řádu umožňuje OOJ vyhotovit zprávu o úředníkovi ve zkušební době kdykoli před koncem zkušební doby, pokud se jeho práce jeví jako zjevně nedostatečná, takže v takovém případě jsou schopnosti úředníka ve zkušební době ohodnoceny v průběhu zkušební doby kratší než devět měsíců.
Úředníci sice procházejí devítiměsíční zkušební dobou, aby mohli být jmenováni, není však vyžadováno, aby skutečně vykonávali své povinnosti v průběhu celé doby devíti měsíců a aby se prokazování a posuzování jejich schopností vztahovalo ke skutečnému výkonu jejich povinností během doby nejméně devíti měsíců. Úředník ve zkušební době nemá nárok na celých devět měsíců, v jejichž průběhu by mohl prokázat své schopnosti (stanovisko generálního advokáta J.-P. Warnera ve věci Roy v. Komise,
92/75
,
EU:C:1976:19
, s. 357). Má nárok jen na to, aby mu byla dána možnost prokázat své schopnosti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. dubna 1992, Kupka-Floridi v. Hospodářský a sociální výbor,
T‑26/91
,
EU:T:1992:53
, bod
a citovaná judikatura). Článek 34 odst. 1 první pododstavec služebního řádu proto nebrání výkladu druhého pododstavce téhož ustanovení podanému v bodě 189 výše.
V projednávaném případě je třeba konstatovat, že zkušební doba žalobce začala dne 1. prosince 2013, takže podle čl. 34 odst. 1 druhého pododstavce služebního řádu měla skončit nejpozději dne 28. února 2015. Soudní dvůr Evropské unie netvrdil, že nemohl posoudit schopnosti žalobce během této doby, ani nezpochybnil legalitu čl. 34 odst. 1 druhého pododstavce služebního řádu. Soudní dvůr Evropské unie tudíž tím, že prodloužil zkušební dobu žalobce do 15. dubna 2015 z důvodu jeho nepřítomnosti pro nemoc, která trvala sedm měsíců v průběhu zkušební doby, porušil čl. 34 odst. 1 druhý pododstavec služebního řádu.
Toto posouzení není zpochybněno okolností uvedenou Soudním dvorem Evropské unie, že žalobce nezpochybnil rozhodnutí ze dne 1. října 2014, kterým byla prodloužena jeho zkušební doba do 15. dubna 2015 z důvodu jeho nepřítomnosti pro nemoc v průběhu původní zkušební doby. Nelze totiž podat žalobu proti mezitímnímu aktu, pokud je prokázáno, že protiprávnost tohoto aktu bude moci být namítána na podporu žaloby podané proti konečnému aktu, jehož je přípravnou fází [viz usnesení ze dne 14. května 2012, Sepracor Pharmaceuticals (Irsko) v. Komise,
C‑477/11 P
, nezveřejněné,
EU:C:2012:292
, bod
a citovaná judikatura]. Rozhodnutí ze dne 1. října 2014 je přitom přípravnou fází pro rozhodnutí o nejmenování a porušení čl. 34 odst. 1 druhého pododstavce služebního řádu může být namítáno na podporu žaloby podané proti konečnému rozhodnutí, které nepříznivě zasahuje do právního postavení žalobce a které v projednávané věci napadl.
Kromě toho žalobce nesprávně vyvozuje z přijetí druhé zprávy o průběhu zkušební doby a rozhodnutí o nejmenování po uplynutí maximální délky zkušební doby patnácti měsíců, že se jednalo o automatické prodloužení jeho zkušební doby do data přijetí uvedených rozhodnutí. Takový výklad je totiž v rozporu s maximální délkou zkušební doby povolenou čl. 34 odst. 1 druhým pododstavcem služebního řádu. I když zpráva o průběhu zkušební doby musí být v zásadě přijata měsíc před skončením zkušební doby, aby rozhodnutí o jmenování nebo o propuštění úředníka ve zkušební době, bylo v co nejvyšší možné míře přijato v den uplynutí zkušební doby nebo jejího prodloužení, přijetí těchto aktů po zkušební době nemá vliv na jejich platnost a nevede k implicitnímu prodloužení zkušební doby do data jejich přijetí. Bylo tedy rozhodnuto, že opožděné vyhotovení zprávy o ukončení zkušební doby je sice nesrovnalostí vzhledem k požadavkům služebního řádu, nemůže však, jakkoli je politováníhodné, zpochybnit platnost zprávy nebo případně rozhodnutí, kterým orgán propouští úředníka ve zkušební době nebo mu prodlužuje zkušební dobu (rozsudky ze dne 12. července 1973, di Pillo v. Komise,
10/72 a 47/72
,
EU:C:1973:84
, bod
; ze dne 8. října 1981, Tither v. Komise,
175/80
,
EU:C:1981:221
, bod
, a ze dne 11. prosince 2014, CZ v. ESMA,
F‑80/13
,
EU:F:2014:266
, bod
). Dotčená doba jednoho měsíce není výpovědní lhůtou, nýbrž jejím cílem je zajistit, aby úředník ve zkušební době mohl předložit vyjádření dříve, než orgán přijme rozhodnutí o jeho ponechání ve službě či nikoli, k datu, které se v co nejvyšší možné míře shoduje se dnem uplynutí zkušební doby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. prosince 2014, CZ v. ESMA,
F‑80/13
,
EU:F:2014:266
, bod
).
Z výše uvedených důvodů je třeba uznat první žalobní důvod vycházející z porušení čl. 34 odst. 1 druhého pododstavce služebního řádu.
Z toho vyplývá, že rozhodnutí o nejmenování žalobce musí být zrušeno. Toto rozhodnutí je totiž založeno na skutečnostech, které nastaly po 28. únoru 2015, tj. datu, kdy podle čl. 34 odst. 1 druhého pododstavce služebního řádu měla skončit zkušební doba žalobce. Toto ustanovení stanoví přitom hmotněprávní podmínku pro jmenování, neboť určuje dobu, ve vztahu k níž musí orgán posoudit, jakým způsobem úředník ve zkušební době pracoval, s cílem jmenovat uvedeného úředníka či nikoli. Skutečnosti, které nastaly po 28. únoru 2015 a které OOJ zohlednil, jsou tedy nutně skutkovým základem, z něhož vycházel při výkonu své široké posuzovací pravomoci, když rozhodl o nejmenování žalobce.
Z druhé zprávy o průběhu zkušební doby, na kterém je založeno rozhodnutí o nejmenování, tedy vyplývá, že chování žalobce při přípravě jednání ze dne 18. března 2015 bylo zohledněno za účelem ilustrace jeho chybějící rozvážnosti a správného úsudku a jeho obtíží přizpůsobit se situacím, které nejsou rutinní. Totéž chování bylo v druhé zprávě o průběhu zkušební doby použito k ilustraci nepříznivého vlivu jeho účasti na pracovní podmínky v jeho útvaru. Ve druhé zprávě o průběhu zkušební doby byly zohledněny neomluvená nepřítomnost žalobce na kurzu angličtiny dne 24. března 2015 a množství úprav učiněných v systému řízení pracovní doby v případě žalobce v období od 1. ledna 2015 do 17. dubna 2015 k prokázání obtíží žalobce zorganizovat si práci a vlivu, který to mělo na management. Za účelem posouzení kvantitativní stránky jeho práce bylo ve druhé zprávě o průběhu zkušební doby zohledněno tempo, jakým žalobce vyhotovoval zápisy z jednání mezi 27. březnem 2015 a 27. dubnem 2015, jeho nepřítomnost v kanceláři dne 17. dubna 2015 a jednání konaná dne 10. a 17. března 2015, kterých se účastnil. Navíc na základě množství úprav v systému řízení pracovní doby učiněných v období od 1. ledna 2015 do 17. dubna 2015, problémů s registrací odpracovaných hodin, které měl žalobce od 24. března 2015 do 14. dubna 2015, a žádostí o dovolenou na týden začínající dnem 20. dubna 2015 bez předchozího uvědomení nadřízeného, bylo ve druhé zprávě o průběhu zkušební doby posouzeno chování žalobce v útvaru, konkrétně nenaplnění podmínek k tomu, aby žalobce získal důvěru svých nadřízených. Konečně druhá zpráva o průběhu zkušební doby byla založena na chování žalobce při přípravě jednání ze dne 18. března 2015 za účelem doložení jeho problému se spoluprací s ostatními a nevhodného postoje v mezilidských vztazích.
Z toho rovněž vyplývá, že rozhodnutí o zamítnutí stížností musí být zrušeno, jelikož výbor pověřený vyřizováním stížností měl za to, že nedošlo k porušení čl. 34 odst. 1 druhého pododstavce služebního řádu.
Vzhledem k tomu, že OOJ a výbor pověřený vyřizováním stížností mají širokou posuzovací pravomoc při posuzování schopností a práce úředníka ve zkušební době podle služebních důvodů, nepřísluší Tribunálu, aby pokud jde o výsledek zkušební doby a schopnosti uchazeče o konečné jmenování do veřejné služby Unie, nahradil posouzení administrativy svým posouzením, neboť jeho přezkum se omezuje na ověření neexistence zjevně nesprávného posouzení nebo zneužití pravomoci (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 25. března 1982, Munk v. Komise,
98/81
,
EU:C:1982:111
, bod
; ze dne 5. dubna 1984, Alvarez v. Parlament,
347/82
,
EU:C:1984:147
, bod
, a ze dne 5. března 1997, Rozand-Lambiotte v. Komise,
T‑96/95
,
EU:T:1997:25
, bod
).
Z ustálené judikatury kromě toho vyplývá, že v rámci přezkumu legality podle článku 263 SFEU nepřísluší Tribunálu nahradit odůvodnění autora napadeného aktu svým vlastním (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. ledna 2013, Frucona Košice v. Komise,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, bod
a citovaná judikatura). Tak tomu je rovněž v případě přezkumu Tribunálem podle článku 270 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. ledna 2014, Stols v. Rada,
T‑95/12 P
,
EU:T:2014:3
, bod
a citovaná judikatura). Z toho vyplývá, že Tribunálu nepřísluší, aby rozhodl, zda posouzení obsažená v rozhodnutí o nejmenování, která se vztahují ke zkušební době trvající od 1. prosince 2013 do 28. února 2015, postačují k odůvodnění rozhodnutí o nejmenování žalobce.
Z výše uvedených důvodů musí být tudíž rozhodnutí o nejmenování a rozhodnutí o zamítnutí stížnosti zrušeny.
Ačkoli žalobce tvrdí opak, zrušení těchto rozhodnutí však nemůže vést k jeho jmenování. Jmenování úředníka může být učiněno jen způsoby stanovenými ve služebním řádu a za podmínek v něm stanovených (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. května 1970, Fournier v. Komise,
18/69
,
EU:C:1970:37
, bod
). Žádné ustanovení služebního řádu přitom neukládá za překročení uvedené lhůty sankci spočívající ve jmenování bez ohodnocení. Úředník ve zkušební době nemůže být tudíž jmenován jen na základě toho, že uplynula jeho zkušební doba (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. února 2007, Fernández Ortiz v. Komise,
F‑1/06
,
EU:F:2007:25
, bod
).
[
omissis
]

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (třetí senát)
rozhodl takto:

1)
Rozhodnutí vedoucího kanceláře Soudního dvora Evropské unie jakožto orgánu oprávněného ke jmenování ze dne 17. července 2015, kterým byl po skončení zkušební doby a s účinností od 31. července 2015 Zoher Brahma propuštěn, se zrušuje.

2)
Rozhodnutí výboru pověřeného vyřizováním stížností ze dne 16. března 2016, kterým byla zamítnuta stížnost proti rozhodnutí vedoucího kanceláře Soudního dvora Evropské unie jakožto orgánu oprávněného ke jmenování ze dne 17. července 2015, kterým byl po skončení zkušební doby a s účinností od 31. července 2015 Zoher Brahma propuštěn, se zrušuje.

3)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.

4)
Soudnímu dvoru Evropské unie se ukládá náhrada nákladů řízení.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Półtorak
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 22. listopadu 2018.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.
(
) – Jsou uvedeny pouze ty body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění považuje Tribunál za účelné.