CELEX: 62014TJ0066
Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika
Reštriktívne opatrenia prijaté voči niektorým osobám a subjektom vzhľadom na situáciu v Zimbabwe
Zmrazenie finančných prostriedkov
Mimozmluvná zodpovednosť

)
Okolnosti predchádzajúce sporu
V spoločnej pozícii Rady 2002/145/SZBP z 18. februára 2002 o reštriktívnych opatreniach voči Zimbabwe [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 50
, 2002, s. 1), prijatej na základe článku 15 EÚ, vyjadrila Rada Európskej únie hlboké znepokojenie v súvislosti so situáciou v Zimbabwe, osobitne pokiaľ ide o závažné porušovanie ľudských práv, a najmä slobody názoru, slobody združovania a slobody pokojného zhromažďovania, zo strany vlády republiky Zimbabwe. Uložila preto reštriktívne opatrenia na obdobie 12 mesiacov s možnosťou predĺženia, pričom tieto opatrenia mali byť predmetom nepretržitej revízie.
Spoločná pozícia Rady 2004/161/SZBP z 19. februára 2004 o obnovení reštriktívnych opatrení voči Zimbabwe (
Ú. v. EÚ L 50
, 2004, s. 66; Mim. vyd. 18/003, s. 43) stanovila obnovenie reštriktívnych opatrení zavedených spoločnou pozíciou 2002/145. Podľa článku 4 ods. 1 spoločnej pozície 2004/161, zmeneného a doplneného v zmysle článku 1 ods. 1 spoločnej pozície Rady 2008/632/SZBP z 31. júla 2008, ktorou sa mení a dopĺňa spoločná pozícia 2004/161 (
Ú. v. EÚ L 205
, 2008, s. 53) „členské štáty [mali prijať] opatrenia potrebné na to, aby zabránili vstupu na svoje územie a prechodu cez svoje územie členom [vlády republiky Zimbabwe] a fyzickým osobám, ktoré [boli] s nimi spojené, ako aj iným fyzickým osobám, ktorých činnosti vážne podkopáva[li] demokraciu, dodržiavanie ľudských práv a právny štát v Zimbabwe“ a „dotknuté osoby podľa tohto odseku [boli] vymenované v prílohe“. Podľa článku 5 ods. 1 spoločnej pozície 2004/161, zmeneného a doplneného v zmysle článku 1 ods. 5 spoločnej pozície 2008/632, platilo, že „všetky finančné prostriedky a hospodárske zdroje, ktoré patria členom [vlády republiky Zimbabwe] alebo všetkým fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom s nimi spojeným, alebo ktoré patri[li] iným fyzickým alebo právnickým osobám, ktorých činnosti vážne podkopáva[li] demokraciu, dodržiavanie ľudských práv a právny štát v Zimbabwe, [boli] zmraz[ené]“ a „zoznam dotknutých osôb a subjektov podľa tohto odseku [bol] uvedený v prílohe“. Platnosť takto zmenenej a doplnenej spoločnej pozície 2004/161 bola neskôr predĺžená do 20. februára 2010 spoločnou pozíciou Rady 2009/68/SZBP z 26. januára 2009 o obnovení reštriktívnych opatrení voči Zimbabwe (
Ú. v. EÚ L 23
, 2009, s. 43) a následne až do 20. februára 2011 rozhodnutím Rady 2010/92/SZBP z 15. februára 2010, ktorým sa predlžujú reštriktívne opatrenia voči Zimbabwe (
Ú. v. EÚ L 41
, 2010, s. 6). V článku 4 ods. 1 a článku 5 ods. 1 rozhodnutia Rady 2011/101/SZBP z 15. februára 2011 o reštriktívnych opatreniach voči Zimbabwe (
Ú. v. EÚ L 42
, 2011, s. 6), ktorým bola zrušená spoločná pozícia 2004/161 a ktoré platilo až do 20. februára 2012, boli upravené rovnaké opatrenia ako tie, ktoré boli stanovené v článku 4 ods. 1 a článku 5 ods. 1 spoločnej pozície 2004/161.
Nariadenie Rady (ES) č. 314/2004 z 19. februára 2004 o určitých reštriktívnych opatreniach voči Zimbabwe (
Ú. v. EÚ L 55
, 2004, s. 1; Mim. vyd. 18/003, s. 50) bolo v súlade so svojím odôvodnením 5 prijaté s cieľom vykonať reštriktívne opatrenia uvedené v spoločnej pozícii 2004/161 v rozsahu, v akom tieto opatrenia spadajú do pôsobnosti Zmluvy o ES. Vo svojom článku 6 ods. 1 stanovovalo najmä to, že finančné prostriedky alebo hospodárske zdroje, ktoré patria jednotlivým členom vlády republiky Zimbabwe a akýmkoľvek fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom s nimi spojeným, ktoré boli uvedené v prílohe III k tomuto nariadeniu, boli zmrazené. Podľa článku 11 písm. b) tohto nariadenia bola Komisia Európskych spoločenstiev oprávnená zmeniť a doplniť uvedenú prílohu na základe rozhodnutí prijatých s ohľadom na prílohu k spoločnej pozícii 2004/161.
Meno prvého žalobcu, pána Johna Arnolda Bredenkampa, bolo doplnené do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahujú články 4 a 5 spoločnej pozície 2004/161, na základe článku 2 a časti I prílohy spoločnej pozície 2009/68. Odôvodnenie, ktoré bolo základom zápisu tohto mena do bodu 7 uvedenej prílohy, stanovuje:
„Podnikateľ s úzkymi väzbami na vládu [republiky Zimbabwe]. Poskytoval, aj prostredníctvom svojich spoločností, režimu finančnú a inú podporu (pozri tiež body 1 [až] 9, 12, 14, 20, 24, 25, 28, 29, 31 a 32 v časti II).“
Meno prvého žalobcu bolo doplnené do zoznamu fyzických a právnických osôb, subjektov a orgánov, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004, na základe článku 1 a prílohy nariadenia Komisie (ES) č. 77/2009 z 26. januára 2009, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 314/2004 (
Ú. v. EÚ L 23
, 2009, s. 5). Odôvodnenie, ktoré bolo základom zápisu žalobcu do bodu 7 časti I uvedenej prílohy, stanovuje:
„Obchodník s úzkym prepojením na vládu Zimbabwe. Režimu poskytoval finančnú a inú pomoc, okrem iného aj prostredníctvom svojich spoločností (pozri tiež zápis č. 1 [až] 9, 12, 14, 20, 24, 25, 28, 29, 31 a 32 v časti II).“
Názvy druhej a tretej žalobkyne, t. j. spoločností Echo Delta (Holdings) PCC Ltd a Scottlee Holdings (Private) Ltd boli tiež doplnené do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahujú články 4 a 5 spoločnej pozície 2004/161, na základe článku 2 a prílohy spoločnej pozície 2009/68. Tieto isté názvy boli doplnené do zoznamu fyzických a právnických osôb, subjektov a orgánov, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004, na základe článku 1 a prílohy nariadenia č. 77/2009. Pri odôvodnení, ktoré bolo základom ich zápisu do predmetných zoznamov, je v spoločnej pozícii 2004/161 uvedená poznámka „Vlastník: John Arnold Bredenkamp“, alebo v nariadení č. 77/2009 poznámka „Vlastníkom je John Arnold Bredenkamp“. Okrem toho názov spoločnosti „Breco International“ bol doplnený do bodu 7 časti II zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahujú články 4 a 5 spoločnej pozície 2004/161, na základe článku 2 a časti II prílohy spoločnej pozície 2009/68 a do bodu 7 časti II prílohy III nariadenia č. 314/2004 na základe článku 1 a prílohy nariadenia č. 77/2009. Odôvodnenie, ktoré bolo základom zápisu tohto názvu do uvedených zoznamov, bolo rovnaké ako to, ktoré bolo základom zápisu názvov druhej a tretej žalobkyne do tých istých zoznamov.
Žalobou podanou do kancelárie Súdu prvého stupňa 6. apríla 2009 pán Bredenkamp a 18 právnických osôb, medzi ktorými bola druhá a tretia žalobkyňa v prejednávanej veci, podali žalobu smerujúcu k zrušeniu nariadenia č. 77/2009 (vec T‑145/09, Bredenkamp a i./Komisia).
Meno a názvy prvých troch žalobcov, ako aj názov spoločnosti Breco International boli ponechané na predmetných zoznamoch na základe rozhodnutia 2010/92, nariadenia Komisie (EÚ) č. 173/2010 z 25. februára 2010, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 314/2004 (
Ú. v. EÚ L 51
, 2010, s. 13), rozhodnutia 2011/101 a nariadenia Komisie (EÚ) č. 174/2011 z 23. februára 2011, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 314/2004 (
Ú. v. EÚ L 49
, 2011, s. 23).
Meno a názvy prvých troch žalobcov, ako aj názov spoločnosti Breco International boli vymazané z predmetných zoznamov na základe rozhodnutia Rady 2012/97/SZBP zo 17. februára 2012, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie 2011/101 (
Ú. v. EÚ L 47
, 2012, s. 50), a vykonávacieho nariadenia Komisie (EÚ) č. 151/2012 z 21. februára 2012, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 314/2004 (
Ú. v. EÚ L 49
, 2012, s. 2).
V dôsledku prijatia rozhodnutia 2012/97 a vykonávacieho nariadenia č. 151/2012 Všeobecný súd vo svojom uznesení zo 6. septembra 2012, Bredenkamp a i./Komisia (
T‑145/09
, neuverejnené,
EU:T:2012:407
) rozhodol, že konanie vo veci žaloby podanej 6. apríla 2009 sa zastavuje.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 24. januára 2014 podali žalobcovia žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Žalobcovia navrhujú, aby Všeobecný súd:
—
zaviazal Radu a Komisiu na zaplatenie náhrady škody a úrokov z omeškania vyčíslených v žalobe,
—
zaviazal Radu a Komisiu na zaplatenie úrokov z omeškania vyčíslených ako Euribor plus dva percentuálne body odo dňa vyhlásenia rozsudku, ktorým sa konanie skončí,
—
zaviazal Radu a Komisiu na náhradu trov konania.
Rada a Komisia navrhujú, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu,
—
zaviazal žalobcov na náhradu trov konania.
Účastníci konania predložili v rámci veci T‑145/09, Bredenkamp a i./Komisia, viacero vyjadrení. Keďže neexistuje dôvod na vylúčenie týchto písomnosti zo spisu v prejednávanej veci, boli tieto vyjadrenia do tohto spisu s konečnou platnosťou vložené. Účastníci konania navyše nenamietajú proti tomu, aby ktorýkoľvek účastník konania tieto písomnosti predložil.
Právny stav
Žalobcovia na podporu svojej žaloby uvádzajú päť druhov majetkovej a nemajetkovej ujmy, ktorá im bola spôsobená v dôsledku protiprávnych konaní pri ich prvom zapísaní do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004, a ponechaním ich mena a názvov na tomto zozname. Tieto protiprávne konania sú uvedené v štyroch žalobných dôvodoch.
Na úvod Rada tvrdí, že žalobu treba zamietnuť ako zjavne neprípustnú alebo ako zjavne bez právneho základu z dôvodu zjavného nedostatku dôkazov predložených na podporu časti týkajúcej sa jednotlivých druhov ujmy, ktorá bola žalobcom údajne spôsobená.
V tejto súvislosti treba uviesť, že vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie v zmysle článku 340 druhého odseku ZFEÚ z dôvodu protiprávneho konania jej orgánov je podmienený súčasným splnením podmienok, ktorými sú protiprávnosť konania vytýkaného inštitúciám, existencia škody a existencia príčinnej súvislosti medzi uvádzaným konaním a údajnou škodou. Kumulatívny charakter týchto troch podmienok vzniku zodpovednosti znamená, že ak jedna z nich nie je splnená, žaloba o náhradu škody sa musí zamietnuť v celom rozsahu bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ostatné podmienky (pozri rozsudok z 23. novembra 2011, Sison/Rada,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, body
a
a citovanú judikatúru).
Vzhľadom na návrh prvého žalobcu týkajúci sa náhrady nemajetkovej ujmy, ktorá mu bola údajne spôsobená, treba v prvom rade preskúmať problematiku týkajúcu zákonnosti konania Rady a Komisie s ohľadom na uvedeného žalobcu. Tvrdenia Rady týkajúce sa neprípustnosti žaloby alebo jej zjavne nedôvodnej povahy treba – vzhľadom na dôkazy pripojené k žalobe, prinajmenšom pokiaľ ide o nemajetkovú ujmu uvádzanú prvým žalobcom, – zamietnuť, pretože žaloba obsahuje dostatok informácií opisujúcich okolnosti, pre ktoré mohla byť taká ujma spôsobená. Ak sa v tejto súvislosti ukáže, že uvedené inštitúcie nekonali voči danému žalobcovi protiprávne, žalobu bude treba zamietnuť v celom rozsahu s ohľadom na všetkých žalobcov, pretože dôvod, na ktorom sa zakladajú sporné zápisy, vychádza zo zápisu mena prvého žalobcu do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004.
Pokiaľ ide o Komisiu, tá na úvod tvrdí, že keďže proti štvrtej žalobkyni neboli nikdy prijaté reštriktívne opatrenia, žalobu treba s ohľadom na ňu zamietnuť ako neprípustnú.
Ako bolo uvedené v bode 6 vyššie, štvrtá žalobkyňa tvrdí, že je univerzálnou právnou nástupkyňou spoločnosti Breco International (Private), ktorá bola tiež doplnená pod názvom „Breco International“ do zoznamu právnických osôb, subjektov a orgánov, na ktoré sa vzťahuje článok 6 prílohy III nariadenia č. 314/2004 na základe článku 1 a prílohy nariadenia č. 77/2009. V tejto súvislosti treba poznamenať, že v bode 7 časti II uvedenej prílohy sa uvádzalo, že Breco International je právnickou osobou so sídlom v Saint‑Hélier (Jersey). Podľa vysvetlení, ktoré poskytla Rada na pojednávaní, existencia takého subjektu so sídlom v Jersey vyplývala zo správy od obchodnej informačnej agentúry, ktorá bola uvedená v prílohe dupliky predloženej touto inštitúciou. Podľa potvrdenia z 29. septembra 2010 o zmene názvu spoločnosti pochádzajúceho z obchodného registra v Zimbabwe, ktoré predložili žalobcovia v rámci odstránenia nedostatkov žaloby, je štvrtá žalobkyňa spoločnosťou v Zimbabwe s názvom Breco international (Private) Ltd, teraz Fodya (Private) Ltd. V tejto súvislosti treba v prvom rade konštatovať, že zápis názvu spoločnosti Breco International do predmetných zoznamov sa nezakladal na preukázaní právnej existencie tohto subjektu podľa obchodného registra v Zimbabwe. V druhom rade na základe nijakej skutočnosti sa nemožno domnievať, že zahrnutím názvu spoločnosti Breco International do uvedených zoznamov sa predmetné inštitúcie usilovali zapísať do týchto zoznamov názov štvrtej žalobkyne, ktorá má sídlo v Harare (Zimbabwe) a ktorej identifikačné údaje sa z tohto dôvodu podstatne líšia od tých, ktoré sa týkajú spoločnosti Breco International. Za týchto okolností žalobcovia nesprávne tvrdia, že názov štvrtej žalobkyne bol zapísaný do týchto istých zoznamov.
Na rozdiel od tvrdenia Komisie samotná okolnosť, že sa štvrtej žalobkyni nepodarilo preukázať, že jej názov bol zapísaný do predmetných zoznamov, však nemá vplyv na prípustnosť prejednávanej žaloby o náhradu škody, pokiaľ ide o to, že ju podala táto žalobkyňa. Otázka, či zápis názvu Breco International alebo mena a názvov prvých troch žalobcov do uvedených zoznamov spôsobili štvrtej žalobkyni ujmu, ktorú treba nahradiť podľa pravidiel uvedených v bode 17 vyššie, sa netýka prípustnosti žaloby, ale je spojená s existenciou uvádzanej ujmy, ako aj s existenciou príčinnej súvislosti medzi údajnými protiprávnymi konaniami, ku ktorým došlo pri tomto zapísaní, a danou ujmou.
V dôsledku toho, hoci je pravda, že argumentácia žalobcov nie je presná, pokiaľ ide o tvrdenie, že názov štvrtej žalobkyne bol zapísaný do predmetných zoznamov, nič to nemení na skutočnosti, že žaloba je s ohľadom na štvrtú žalobkyňu prípustná.
Pokiaľ ide o údajné protiprávne konanie Rady a Komisie, treba hneď uviesť, že hoci v úvodnej časti žaloby sa žalobcovia odvolávajú raz na spoločné pozície a na rozhodnutia prijaté na základe ustanovení týkajúcich sa spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky (SZBP) v rámci Zmluvy o EÚ, ktorými im boli uložené reštriktívne opatrenia, inokedy na nariadenia prijaté na základe ustanovení Zmlúv o ES a o FEÚ, vo svojich žalobných dôvodoch týkajúcich sa údajných protiprávnych konaní, ku ktorým došlo, poukazujú výlučne na tieto nariadenia. Za týchto okolností treba dospieť k záveru, že cieľom žaloby je preukázať mimozmluvnú zodpovednosť Únie len na základe dotknutých nariadení, a nie na základe spoločných pozícií a rozhodnutí prijatých v rámci SZBP.
Aby bola podmienka vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie týkajúca sa protiprávnosti konania vytýkaného inštitúciám splnená, musí byť preukázané dostatočne závažné porušenie právnej normy, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom. Takým je vo svojej podstate prípad základného práva vlastniť majetok (rozsudok z 23. novembra 2011, Sison/Rada,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, body
a
).
V prejednávanej veci žalobcovia tvrdia, že v rozsahu, v akom sa ich nariadenia č. 77/2009, č. 173/2010 a č. 174/2011 týkajú, sú tieto nariadenia po prvé bez právneho základu, po druhé poznačené nesprávnymi právnymi a skutkovými posúdeniami, po tretie pri ich prijatí došlo k porušeniu podstatných formálnych náležitostí a po štvrté vzhľadom na uvedené protiprávne konania predstavujú porušenie práva vlastniť majetok.
Na úvod treba uviesť, že pokiaľ ide o podmienku, podľa ktorej cieľom právnej normy, ktorá bola údajne porušená, musí byť priznanie práv jednotlivcom, cieľom reštriktívnych opatrení je obmedziť na strane dotknutých osôb výkon niektorých práv, a to predovšetkým ich práva vlastniť majetok. Z hľadiska cieľov, ktoré sleduje systém reštriktívnych opatrení ako v prejednávanej veci, predstavuje tento systém obmedzenie zodpovedajúce kritériám článku 52 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) (rozsudok z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, body
až
). Navyše žalobcovia netvrdia, že tento systém sám osebe porušuje ich právo vlastniť majetok. Treba však pripomenúť, že právomoc obmedziť právo vlastniť majetok sa musí uskutočniť v súlade s procesnými a hmotnoprávnymi pravidlami stanovenými na tento účel. V opačnom prípade bude v konkrétnom prípade nevyhnutné konštatovať nedôvodné obmedzenie práva vlastniť majetok (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. septembra 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia,
C‑402/05 P a C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, body
,
a
až
). V dôsledku toho, keďže sa žalobné dôvody predložené na podporu žaloby usilujú preukázať, že nariadenia ukladajúce zmrazenie aktív prvých troch žalobcov sú poznačené protiprávnymi konaniami vo vzťahu k procesným a hmotnoprávnym pravidlám upravujúcim právomoc obmedziť právo týchto žalobcov vlastniť majetok, zakladajú sa tieto žalobné dôvody na pravidlách priznávajúcich práva jednotlivcom.
Najskôr treba preskúmať žalobný dôvod založený na údajnej neexistencii právneho základu, potom žalobný dôvod zakladajúci sa na údajnom porušení podstatných formálnych náležitostí a napokon dva zvyšné žalobné dôvody týkajúce sa hmotnoprávnej zákonnosti sporných aktov.
O údajnej neexistencii právneho základu
Žalobcovia tvrdia, že články 60 a 301 ES, na ktorých sa zakladá nariadenie č. 314/2004, sa týkajú nanajvýš tretích krajín, vedúcich predstaviteľov, ako aj jednotlivcov a subjektov, ktorí sú s týmito vedúcimi predstaviteľmi spojení alebo ktorých títo vedúci predstavitelia ovládajú. Žiadny zo žalobcov nespadá do ani jednej z týchto kategórií, aj to aj keby sa akceptovalo tvrdenie, že prvý žalobca bol úzko prepojený na vládu Zimbabwe, čo však žalobcovia popierajú. Zapísanie mena zimbabwianskeho obchodníka do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 uvedeného nariadenia, nemožno odôvodniť akýmkoľvek druhom spojenia, ktoré nezávisí od osobitného správania sa daného jednotlivca. Žalobcovia tvrdia, že právo na účinnú súdnu ochranu znamená, že môžu požiadať o náhradu ujmy, ktorá im bola spôsobená z dôvodu neexistencie právneho základu, postihujúcej zákonnosť sporných aktov. V každom prípade však tvrdia, že aj keby bolo potrebné prvého žalobcu považovať za udržiavajúceho väzby s vládou v Zimbabwe, táto okolnosť by neoprávňovala dotknuté inštitúcie, aby automaticky doplnili názvy druhej a tretej žalobkyne, ako aj názov spoločnosti Breco International na predmetné zoznamy.
Touto argumentáciou žalobcovia v podstate tvrdia, že článok 6 nariadenia č. 314/2004 vykladaný s ohľadom na články 60 a 301 ES, ktoré predstavujú jeho právny základ, sa vzťahuje na tretie krajiny a ich vedúcich predstaviteľov, no pokiaľ ide o fyzické alebo právnické osoby, vzťahuje sa nanajvýš na tie, ktoré sú s týmito predstaviteľmi spojené alebo nimi kontrolované, nevzťahuje sa však na obchodníkov a spoločnosti, akými sú oni sami.
Článok 60 ods. 1 ES uvádza, že ak sa činnosť Spoločenstva v prípadoch uvedených v článku 301 ES pokladá za nevyhnutnú, môže Rada prijať potrebné naliehavé opatrenia v oblasti pohybu kapitálu a platieb so zreteľom na tretie krajiny. Podľa článku 301 ES, ak je v spoločnej pozícii alebo jednotnej akcii prijatej podľa ustanovení Zmluvy o Európskej únii týkajúcich sa SZBP stanovený určitý postup, aby Spoločenstvo prerušilo alebo čiastočne či úplne obmedzilo hospodárske vzťahy s jednou alebo viacerými tretími krajinami, Rada prijme nevyhnutné naliehavé opatrenia.
Vzhľadom na znenie článkov 60 a 301 ES, a osobitne vzhľadom na pojmy „so zreteľom na tretie krajiny“ a „s jednou alebo viacerými tretími krajinami“, ktoré sú v nich uvedené, smerujú tieto ustanovenia k prijatiu opatrení voči tretím krajinám, pričom druhý pojem môže zahŕňať vedúcich predstaviteľov takejto krajiny, ako aj fyzické a právnické osoby, ktoré sú s týmito vedúcimi predstaviteľmi spojené alebo ktoré títo vedúci predstavitelia priamo či nepriamo ovládajú. Nie je vylúčené, aby boli riaditelia určitých podnikov predmetom reštriktívnych opatrení prijatých na základe článkov 60 a 301 ES, ak sa preukáže, že sú spojení s vedúcimi predstaviteľmi predmetnej tretej krajiny (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. marca 2012, Tay Za/Rada,
C‑376/10 P
,
EU:C:2012:138
, body
a
).
Nariadenie č. 314/2004, ako aj sporné nariadenia, ktorým sa toto nariadenie mení a dopĺňa, uvedené v bode 25 vyššie, sa vzťahujú na prijatie reštriktívnych opatrení voči republike Zimbabwe.
Odôvodnenie 2 nariadenia č. 314/2004 stanovuje, že keďže sa vláda tejto krajiny stále podieľa na vážnom porušovaní ľudských práv, je potrebné zachovať reštriktívne opatrenia zavedené od februára 2002.
Predmetné reštriktívne opatrenia viedli k zmrazeniu všetkých finančných prostriedkov a hospodárskych zdrojov patriacich osobám zaradeným do kategórií opísaných v článku 6 nariadenia č. 314/2004. Ide o členov vlády Zimbabwe a o právnické a fyzické osoby, subjekty a orgány spojené s týmito členmi.
V prejednávanej veci z prílohy nariadenia č. 77/2009 vyplýva, že meno prvého žalobcu bolo zapísané do zoznamu fyzických a právnických osôb, subjektov a orgánov, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004, z dôvodu, že tento žalobca mal „úzk[e] prepojen[ie] na vládu Zimbabwe“ a „režimu poskytoval finančnú a inú pomoc, okrem iného aj prostredníctvom svojich spoločností“ (pozri bod 5 vyššie). Tento zápis sa vykonal v súlade s právomocou zverenou Komisii článkom 11 písm. b) uvedeného nariadenia a v dôsledku prijatia spoločnej pozície 2009/68.
Ako tvrdia Rada a Komisia, toto odôvodnenie presne zodpovedá pojmu osoba „spojená“ s vedúcimi predstaviteľmi krajiny, na ktorú sa vzťahujú reštriktívne opatrenia. So zreteľom na ciele sledované reštriktívnymi opatreniami spočívajúce v zabránení poskytnutia akejkoľvek pomoci dotknutej vláde musí totiž pojem „spojená“ osoba zahŕňať aj osoby vykonávajúce činnosti, ako sú opísané v bode 35 vyššie. V dôsledku toho zapísanie mena prvého žalobcu do zoznamu fyzických a právnických osôb, subjektov a orgánov, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004, vykonané nariadením č. 77/2009 sa oprávnene zakladá na článkoch 60 a 301 ES, na ktorých sa zakladá aj nariadenie č. 314/2004.
Tento záver platí aj s ohľadom na právnické osoby, ktorých mená sú zapísané do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004, ktoré patria prvému žalobcovi. Ako totiž tvrdí Rada, možnosť prijať reštriktívne opatrenia voči každej právnickej osobe patriacej fyzickej osobe spojenej s vedúcimi predstaviteľmi príslušnej krajiny, zjavne predstavuje podmienku efektívnosti uvedených opatrení. Keďže názvy druhej a tretej žalobkyne boli zapísané na predmetné zoznamy z dôvodu, že patria prvému žalobcovi, toto zapísanie sa platne zakladá na článkoch 60 a 301 ES. To isté platí o zapísaní názvu spoločnosti Breco International, ktoré sa zakladá na rovnakom dôvode, takže pokiaľ ide o nariadenie č. 314/2004, oprávnene sa zakladá na uvedených článkoch.
Nemožno teda konštatovať žiadne protiprávne konanie, pokiaľ ide o právny základ, z ktorého vychádza zapísanie mena a názvov prvých troch žalobcov a spoločnosti Breco International do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004.
Navyše v rozsahu, v akom možno argumentáciu žalobcov, podľa ktorej ich konanie nemožno kvalifikovať ako konanie osôb spojených s vládou Zimbabwe, chápať tak, že tvrdia, že nie sú spojení s uvedenou vládou v zmysle článku 6 nariadenia č. 314/2004, ako bol vyložený v bode 34 vyššie, splýva táto argumentácia so žalobným dôvodom založeným na údajných pochybeniach pri posúdení skutkových okolností, ktorý bude preskúmaný v bodoch 65 až 94 nižšie.
O údajnom porušení podstatných formálnych náležitostí
Žalobcovia tvrdia, že akty, v súlade s ktorými boli mená prvých troch žalobcov a spoločnosti Breco International zapísané do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004, neobsahujú osobitné a konkrétne dôvody, ktoré by im umožňovali preskúmať dôvodnosť tohto zapísania s ohľadom na jeho zákonné podmienky, a v dôsledku toho nemajú ani možnosť napadnúť ich platnosť. Podľa ich tvrdenia im malo byť poskytnuté odôvodnenie predmetných aktov v momente ich prijatia, čo predstavuje opomenutie, ktoré nemožno neskôr počas konania napraviť. V každom prípade dôkazy, ktoré sa vzťahujú na toto zapísanie, im mali byť predložené pred prvým predĺžením ich zápisu a zároveň im mala byť daná možnosť byť vypočutí. Nebolo im však umožnené nič z vyššie uvedeného, pretože korešpondencia s Radou sa obmedzovala na procesné otázky.
Touto argumentáciou žalobcovia predkladajú dva žalobné dôvody. Prvý sa zakladá na údajnom nedostatku odôvodnenia a druhý na porušení ich práva na obhajobu jednak z dôvodu neoznámenia dôkazov v ich neprospech a jednak z dôvodu nemožnosti uplatniť svoje tvrdenia pred Radou a Komisiou. Toto údajné porušenie práva byť vypočutý podľa nich tiež narušilo ich právo na účinnú súdnu ochranu.
[omissis]
O údajnom porušení práva byť vypočutý
Vzhľadom na účinok prekvapenia, ktorý je nevyhnutný v prípade opatrenia o zmrazení finančných prostriedkov (pozri bod 45 vyššie), pri práve byť vypočutý, ktoré sa v oblasti reštriktívnych opatrení musí dodržiavať, sa podľa ustálenej judikatúry nemôže od orgánov Únie vyžadovať, aby pred prvým zapísaním mena fyzickej alebo názvu právnickej osoby do zoznamu, ktorým sa ukladajú reštriktívne opatrenia, oznámili dotknutej osobe alebo subjektu dôvody tohto zapísania (pozri rozsudok zo 4. februára 2014, Syrian Lebanese Commercial Bank/Rada,
T‑174/12 a T‑80/13
,
EU:T:2014:52
, bod
a citovanú judikatúru), ako ani to, aby Rada pristúpila
ex offo
k vypočutiu tejto osoby alebo tohto subjektu (rozsudok zo 14. októbra 2009, Bank Melli Iran/Rada,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, body
a
).
Pokiaľ však Rada najskôr zmrazí aktíva na dobu určitú, musí v zásade dať dotknutým osobám možnosť byť vypočutý pred predĺžením platnosti tohto opatrenia. Aby mali účinok akty predlžujúce platnosť takého opatrenia, nemusia už nevyhnutne využívať účinok prekvapenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. marca 2014, Al Assad/Rada,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, bod
).
Hoci platí, že ak (pozri body 43 až 46 vyššie) boli dotknutému subjektu, tak ako v prejednávanej veci, poskytnuté dostatočne konkrétne informácie umožňujúce účinne predniesť svoje stanovisko k skutočnostiam zohľadneným príslušnými inštitúciami v jeho neprospech, dodržanie práva na obhajobu neznamená povinnosť týchto inštitúcií umožniť z vlastného podnetu prístup k dokumentom obsiahnutým v ich spise, nič to nemení na skutočnosti, že na žiadosť dotknutého subjektu sú tieto inštitúcie povinné umožniť prístup ku všetkým administratívnym dokumentom týkajúcim sa dotknutého opatrenia, ktoré nemajú dôvernú povahu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. októbra 2009, Bank Melli Iran/Rada,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, bod
).
Navyše právo byť vypočutý pred prijatím aktov, ktorými sa ponechávajú v platnosti reštriktívne opatrenia voči osobám, voči ktorým boli prijaté, si vyžaduje, aby Rada uviedla voči týmto osobám nové dôkazy (rozsudok z 12. marca 2014, Al Assad/Rada,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, bod
).
V prejednávanej veci zo spisu vyplýva, že 5. februára 2009 advokát zaslal Komisii žiadosť o prístup k dokumentom odôvodňujúcim pôvodné zapísanie mena prvého žalobcu podľa nariadenia č. 77/2009 do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004. Táto žiadosť sa zakladala na nariadení Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (
Ú. v. ES L 145
, 2001, s. 43; Mim. vyd. 01/003, s. 331). Listom z 5. marca 2009 Komisia potvrdila, že má dva dokumenty týkajúce sa tejto žiadosti. Konkrétne pripustila, že má k dispozícii dva dokumenty pochádzajúce zo systému „európskej korešpondencie“ (COREU) obsahujúce najmä informácie týkajúce sa zápisu mena prvého žalobcu a spoločností, ktoré mu patria, do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004. Zamietla však prístup k týmto dokumentom na základe článku 4 ods. 1 písm. a) tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001, ktorý sa týka ochrany verejného záujmu, pokiaľ ide o medzinárodné vzťahy.
Listom z 9. marca 2009 bola podaná „opakovaná žiadosť“, no v tomto prípade v mene prvého žalobcu a 16 spoločností, medzi ktorými boli aj druhá a tretia žalobkyňa, ako aj Breco International. Listom z 3. júla 2009 Komisia zamietla prístup k uvedeným dokumentom z rovnakého dôvodu, ako toho, na ktorom sa zakladalo pôvodné zamietnutie.
Okrem toho prvý žalobca listom zo 6. júna 2012 zaslaným Rade požiadal o prístup k informáciám týkajúcim sa zápisu jeho mena a viacerých jeho spoločností, medzi ktorými boli aj druhá a tretia žalobkyňa, ako aj Breco International do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004. Táto žiadosť bola podaná na základe nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 z 18. decembra 2000 o ochrane jednotlivcov so zreteľom na spracovanie osobných údajov inštitúciami a orgánmi spoločenstva a o voľnom pohybe takýchto údajov (
Ú. v. ES L 8
, 2000, s. 1; Mim. vyd. 13/026, s. 102). Rada odpovedala listom z 18. septembra 2012 predložením štyroch dokumentov, ktoré boli zaslané jej generálnym sekretariátom delegáciám členských štátov. Tieto dokumenty v podstate obsahovali informácie týkajúce sa totožnosti prvých troch žalobcov a spoločnosti Breco International. Jeden z týchto dokumentov nazvaný „Coreu CFSP/0053/09“ odkazuje na uplatnenie reštriktívnych opatrení voči prvému žalobcovi federálnymi orgánmi Spojených štátov amerických, pričom dôvodom bola finančná pomoc, ktorú tento žalobca poskytoval vláde v Zimbabwe prostredníctvom siete svojich spoločností. Tiež sa v ňom uvádza, že prvý žalobca je spojený s jedným ministrom danej vlády, ako aj s prezidentom Zimbabwe, pánom Robertom Mugabe.
Z toho vyplýva, že prví traja žalobcovia a Breco International sa obrátili na Komisiu najneskôr 9. marca 2009, pričom požadovali prístup ku skutočnostiam odôvodňujúcich zapísanie prvých troch žalobcov a spoločnosti Breco International do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004. Komisia ako autor nariadenia č. 77/2009, podľa ktorého bolo meno a názvy žalobcov pôvodne zapísané do predmetných zoznamov, ako aj nariadení č. 173/2010 a č. 174/2011, však tejto žiadosti nevyhovela.
Aj keby sa toto opomenutie malo považovať za opomenutie, ktoré mohlo brániť prvým trom žalobcom účinne uplatniť svoje stanovisko k opatreniu prijatému touto inštitúciou voči nim, treba ešte preskúmať, či vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci táto skutočnosť nepredstavuje v každom prípade len nezrovnalosť bez dôsledkov, pretože ani v prípade jej neexistencie by si žalobcovia nemohli lepšie zabezpečiť svoju obranu (rozsudok zo 4. februára 2014, Syrian Lebanese Commercial Bank/Rada,
T‑174/12 a T‑80/13
,
EU:T:2014:52
, bod
).
V tejto súvislosti treba uviesť, že žalobcovia tvrdia, že 19. februára 2009 predložili Foreign & Commonwealth Office (FCO, Úrad pre zahraničné veci a pre Commonwealth, Spojené kráľovstvo) v súlade s Freedom of Information Act 2000 (zákon z roku 2000 o prístupe k informáciám), žiadosť o prístup k dokumentom týkajúcim sa zápisu prvých troch žalobcov a spoločnosti Breco International do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004. V odpovedi na túto žiadosť FCO 2. júna 2009 predložil zoznam 17 dokumentov, ako aj kópie dvoch ďalších dokumentov, pričom všetky tieto dokumenty boli verejne prístupné. Medzi týmito dokumentmi sa nachádzala aj správa skupiny expertov o nezákonnom využívaní prírodných zdrojov a iných foriem bohatstva Konžskej demokratickej republiky (ďalej len „skupina expertov“) z 8. októbra 2002, vypracovaná pod záštitou Bezpečnostnej rady Organizácie spojených národov (OSN) (ďalej len „správa z 8. októbra 2002“), viacero novinových článkov týkajúcich sa prvého žalobcu a niekoľko internetových odkazov na informácie týkajúce sa uvedených spoločností.
Navyše po prijatí rozhodnutia 2011/101 a nariadenia č. 174/2011 prvý žalobca predložil 4. novembra 2011 úradu FCO novú žiadosť týkajúcu sa dokumentov o jeho zápise do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004. V odpovedi na túto žiadosť FCO poskytol prvému žalobcovi zoznam 15 dokumentov, medzi ktorými sa nachádzala správa z 8. októbra 2002 a viacero novinových článkov.
Treba tiež uviesť, ako pripomína Rada, že Komisia oznámila listom z 27. januára 2009 prvému žalobcovi, že jeho meno bolo zapísané do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004, a listom z 18. decembra 2009 ho vyzvala, aby Rade predložil svoje pripomienky a prípadne svoju žiadosť o výmaz. Okrem toho prvý žalobca sa obrátil listami z 26. októbra a 26. novembra 2009, ako aj z 21. januára a 10. februára 2010 na všetkých členov Rady, a predložil svoje pripomienky k zápisu svojho mena a názvov jeho spoločností do predmetných zoznamov. Listom zo 16. februára 2010 Rada odmietla tvrdenia prvého žalobcu, pričom odkazovala najmä na skutočnosti vyplývajúce z druhej správy vypracovanej skupinou expertov pod záštitou OSN 15. októbra 2003 (ďalej len „správa z 15. októbra 2003“). Rada oznámila prvému žalobcovi, že dotknuté zápisy do zoznamov ostanú platné v súlade s rozhodnutím 2010/92. Prvý žalobca odpovedal na tento list poštovou zásielkou z 19. apríla 2010, na ktorú Rada odpovedala listom zo 7. júna 2010. Napokon listom z 13. mája 2011 predložil prvý žalobca vysokému predstaviteľovi Únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku svoje pripomienky a 29. júna 2011 dostal odpoveď od Európskej služby pre vonkajšiu činnosť. Okrem toho v odpovedi na dva listy prvého žalobcu z 11. októbra a 3. novembra 2011 mu Rada listom z 9. novembra 2011 pripomenula, že jej kedykoľvek mohol predložiť žiadosť podloženú dokumentmi, smerujúcu k tomu, aby reštriktívne opatrenie boli opätovne preskúmané.
Z vyššie uvedeného v prvom rade vyplýva, že prví traja žalobcovia, ako aj Breco International mali prostredníctvom FCO prístup k všetkým skutočnostiam predstavujúcim podstatu dôkazov a informácií, na základe ktorých boli zapísaní do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004. Na jednej strane žalobcovia totiž opakovane v bodoch 52.3 a 55 žaloby uviedli, že zápis mena a názvov prvých troch žalobcov a spoločnosti Breco International do predmetných zoznamov sa vykonal na podnet Spojeného kráľovstva a že je nepravdepodobné, že by Rada alebo Komisia mali k dispozícii iné dôkazy než tie, ktoré im oznámil FCO. Na druhej strane Rada uviedla, že skutočnosti, ktoré žalobcovia získali od FCO, predstavujú podstatnú časť dôkazov, na ktoré sa prihliadalo.
V druhom rade z toho vyplýva, že po tom, ako bol prvým trom žalobcom a spoločnosti Breco International poskytnutý prístup k týmto dôkazom, nadviazali a udržiavali stály kontakt s Radou o hmotnoprávnych otázkach spojených s ich zápisom do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004, a s ponechaním ich mena a názvov na tomto zozname.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba konštatovať, že okolnosť, podľa ktorej Komisia neposkytla prístup prvým trom žalobcom ku skutočnostiam odôvodňujúcich zapísanie ich mena a názvov do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahuje článok 6 nariadenia č. 314/2004, nespôsobilo porušenie ich práv na obhajobu. Toto opomenutie totiž žalobcom nebránilo v tom, aby predniesli svoje stanovisko po tom, ako sa dozvedeli o všetkých skutočnostiach, ktoré sami považujú za podstatu informácií zohľadnených predmetnými inštitúciami ako základ odôvodnenia sporného zapísania, ktoré sa navyše nezmenilo počas celého obdobia uvedeného zapísania. Okrem toho vzhľadom na posúdenie uvedené v bode 20 vyššie, z ktorého vyplýva, že štvrtá žalobkyňa nebola zapísaná do predmetných zoznamov, nemožno konštatovať nijaké porušenie práva tejto žalobkyne na obhajobu.
[omissis]

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
John Arnold Bredenkamp, Echo Delta (Holdings) PCC Ltd, Scottlee Holdings (Private), Ltd a Fodya (Private) Ltd sú povinní nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Rada Európskej únie a Európska komisia.

Gratsias
Kănčeva
Wetter
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 21. júla 2016.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.
(
)	Uvádzajú sa iba tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.