CELEX: 62020CJ0385
Преюдициално запитване
Неравноправни клаузи в потребителските договори
Директива 93/13/ЕИО
Принцип на ефективност
Принцип на равностойност
Съдебно производство за установяване на неравноправния характер на договорна клауза
Правомощие на националната юрисдикция за упражняване на служебен контрол
Национално производство за определяне на съдебните разноски
Подлежащи на възстановяване съдебни разноски за адвокатски хонорар

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 6, параграф 1 и на член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (
ОВ L 95, 1993 г., стр. 29
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273 и поправка в
ОВ L 293, 9.10.2014 г., стр. 59
).
Запитването е отправено в рамките на спор между EL и Tp, от една страна, и Caixabank SA, от друга страна, относно подлежащите на възстановяване съдебни разноски за адвокатски хонорар, дължими вследствие на съдебно производство за установяване на неравноправния характер на договорна клауза.
Правна уредба
Правото на Съюза
Двадесет и четвъртото съображение от Директива 93/13 гласи, „че съдилищата и административните органи на държавите членки трябва да разполагат с адекватни и ефективни средства да наложат преустановяването на включването на неравноправни клаузи в потребителски договори“.
Член 4 от тази директива гласи:
„1.   Без да се засяга член 7, преценката за неравноправност на дадена клауза се извършва, като се отчита характера на стоките или услугите, за които е сключен договорът, и се вземат предвид всички обстоятелства, довели до сключването му, към момента на самото сключване, както и всички останали клаузи в договора, или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича.
2.   Преценката за неравноправния характер на клаузите не се свързва нито с основния предмет на договора, нито със съответствието на цената и възнаграждението, от една страна, и по отношение на доставените стоки или предоставените услуги, от друга, при условие че тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език“.
Член 6, параграф 1 от посочената директива предвижда:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
Съгласно член 7, параграф 1 от Директива 93/13:
„Държавите членки осигуряват, че в интерес на потребителите и конкурентите, съществуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“.
В член 8 от тази директива се уточнява:
„Държавите членки могат да приемат или запазят в сила по-строгите действащи разпоредби, които са в съответствие с Договора, в областта на настоящата директива, с цел да осигурят максимална степен на защита на потребителите“.
Испанското право
Член 243, параграф 1 от Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Закон 1/2000 за гражданското съдопроизводство) от 7 януари 2000 г. (BOE, бр. 7 от 8 януари 2000 г., стр. 575, наричан по-нататък „LEC“) гласи, че съдебните разноски се изчисляват по-специално от натоварения с изпълнението на решението съдебен секретар. Той е длъжен да намали размера на претендираните съдебни разноски за хонорари на адвокатите и на останалите специалисти, за които не се прилага определена тарифа, когато тези хонорари надвишават тавана, посочен в член 394, параграф 3.
Член 251, точки 1 и 8 от LEC предвижда:
„Цената на иска се определя въз основа на материалния интерес на иска, който се изчислява съгласно следните правила:
1.   Ако се претендира определена парична сума, размерът на цената на иска е търсената сума, а ако сумата не е определена дори и относително, искът се счита за иск с неопределена цена.
[…]
8.   По дела относно съществуването, валидността или ефективността на задължения цената се равнява на общата дължима сума дори ако тя се изплаща на вноски. Този критерий за оценка се прилага при производства, чийто предмет е създаване, изменение или погасяване на задължение или на лично право, при условие че не е приложимо друго правило по този член“.
Съгласно член 253 от LEC:
„1.   Ищецът посочва цената на иска, като я обосновава в исковата молба. При всички положения посочената цена се изчислява в съответствие с правилата, съдържащи се в предходните разпоредби.
Промяната на стойността на имуществото, предмет на спора, настъпила след предявяването на иска, не води до промяна на цената на иска, нито на вида на производството.
2.   Цената на иска се посочва ясно и точно. Тя обаче може да бъде посочена относително, ако ищецът докаже надлежно, че икономическият интерес от спора е равен поне на минималната стойност, съответстваща на обикновената процедура, или не надхвърля максималния размер, определен за устното производство (juicio verbal). Ищецът в никакъв случай не може да се ограничи до това да посочи вида на процедурата, която трябва да се следва, нито да прехвърли върху ответника отговорността за определянето на цената на иска.
3.   Когато ищецът не може да определи цената на иска, макар и относително, тъй като предметът е лишен от икономически интерес, или този интерес не може да се изчисли в съответствие с никое от законовите правила за определяне на цената на иска, или дори да съществува приложимо правило за изчисляване, стойността на иска не може да се определи към момента на предявяването му, последният се разглежда в съответствие с правилата на обикновената процедура“.
Член 394, параграф 3 от LEC гласи:
„Когато в приложение на параграф 1 от този член съдебните разноски са възложени на загубилата делото страна, тя е длъжна да заплати само — от частта, съответстваща на хонорарите за адвокатите или останалите специалисти, за които не се прилага определена тарифа или хонорари — обща сума, чийто размер не надвишава една трета от паричната оценка на предмета на делото за всяка една от страните, по отношение на които е постановено такова решение в тяхна полза. Само за тази цел неоценяемите претенции се определят на 18000 EUR, освен ако поради сложността на делото юрисдикцията не реши друго“.
Член 411 от LEC гласи следното:
„Промените относно местоживеенето на страните, спорното право и предмета на делото, настъпили след образуване на производството, не променят юрисдикцията и компетентността, които се определят съгласно удостоверените обстоятелства към момента на предявяване на иска или подаване на жалбата“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 25 април 2008 г. жалбоподателите в главното производство и Caixabank сключват договор за ипотечен кредит за сумата от 159000 EUR, деноминирана в чуждестранна валута.
През 2016 г. жалбоподателите в главното производство предявяват иск в първоинстанционното производство пред запитващата юрисдикция за обявяване на частична недействителност на този договор, като се позовават на неравноправния характер на клаузите относно погасяването на вноските по кредита в чуждестранна валута.
В исковата си молба в първоинстанционното производство жалбоподателите посочват, че макар към датата на предявяването на иска остатъкът от дължимата сума да възлиза на 127269,15 EUR, следва да се приеме, че цената му не е определена. Всъщност, тъй като разглежданият иск цели отмяната на клаузите относно погасяването на кредита, действителната му цена можела да се изчисли само във фазата на изпълнение на евентуалното съдебни решение, с което искът се уважава.
С решение от 29 ноември 2018 г. запитващата юрисдикция уважава иска в първоинстанционното производство, който е бил предявен от жалбоподателите в главното производство, като обявява за нищожни клаузите на договора относно погасяването в чуждестранна валута и разпорежда остатъкът по кредита да се преизчисли, като се вземе предвид сумата, която е щяла да бъде платена от жалбоподателите в главното производство, в случай че вече платените месечни вноски са били в евро, а не в чуждестранна валута. Тъй като Caixabank е загубила делото, тя се осъжда да заплати съдебните разноски.
С определение от 1 октомври 2019 г. секретарят определя цената на иска, що се отнася до съдебните разноски, в размер на 30000 EUR за целите на изчисляването на адвокатските хонорари в съответствие с критерий 15 от насочващите критерии на адвокатска колегия Барселона (Испания) и в размер на 18000 EUR, за целите на изчисляването на разходите за съдебен довереник в съответствие с разпоредбите на член 394, параграф 3 от LEC. Освен това съгласно последната посочена разпоредба общата сума на адвокатските хонорари, която може да бъде възложена на страната, осъдена да заплати съдебните разноски, не трябва да надвишава една трета от сумата, за която се отнася спорът, или в случая 10000 EUR, като от своя страна съдебните довереници са обект на специална тарифа.
Жалбоподателите в главното производство подават ревизионна жалба срещу определението на секретаря от 1 октомври 2019 г., в рамките на която запитващата юрисдикция отправя настоящото преюдициално запитване, тъй като има съмнения относно съответствието с Директива 93/13 на испанската правна уредба в областта на изчисляването на съдебните разноски.
Запитващата юрисдикция цитира решение на Audiencia Provincial de Barcelona (Апелативен съд на провинция Барселона, Испания) от 15 февруари 2011 г. (ES:APB:2011:1791), в което се посочва релевантната практика на Tribunal Constitucional (Конституционен съд, Испания) и на Tribunal Supremo (Върховен съд, Испания).
Съгласно това решение, от една страна, от постоянната практика на Tribunal Constitucional (Конституционен съд) следва, че цената на иска, както е определена в исковата молба, не подлежи на никакво последващо изменение, включително пред по-горните съдебни инстанции.
От друга страна, съгласно същото решение от постоянната практика на Tribunal Supremo (Върховен съд) следва, че при липса на спор между страните цената на иска се счита за определена окончателно в исковата молба и в писмената защита, така че страните вече не могат да променят тази цена в случай на обжалване или на оспорване на изчисляването на съдебните разноски.
Според запитващата юрисдикция в определението на секретаря от 1 октомври 2019 г. е приложена тази постоянна практика на Tribunal Constitucional (Конституционен съд) и на Tribunal Supremo (Върховен съд).
Запитващата юрисдикция обаче посочва, че съществува друго течение в националната съдебна практика, съгласно което независимо от цената на иска адвокатските хонорари трябва да се изчисляват в зависимост от тяхната действителна икономическа стойност и от положения от съответния адвокат труд. В това отношение тя цитира решение на Tribunal Supremo (Върховен съд) от 5 октомври 2001 г. (ES:TS:2001:7567).
При тези условия Juzgado de Primera Instancia n
o
49 de Barcelona (Първоинстанционен съд № 49, Барселона, Испания) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Противоречи ли даденото в определение от 1 октомври 2019 г. тълкуване на членове 251, 394, параграф 3 и 411 от [LEC] — съгласно което цената на иска се приравнява на материалния интерес от делото, което води до намаляване на платения от потребителя адвокатски хонорар въз основа на фиксирана сума (18000 EUR), предвидена в закона единствено за неоценяем иск, а не за иск с неопределена цена — на член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива [93/13], доколкото потребителите не се връщат в правното и фактическо положение, в което биха се намирали при липсата на тази клауза, въпреки установяването по съдебен ред в тяхна полза на неравноправния характер на същата, а се запазва едно неразумно процесуално изискване, свързано с ограничаване на разходите, чието премахване би гарантирало на потребителите най-подходящите и ефективни средства за законното упражняване на техните права?
2)
Противоречи ли член 394, параграф 3 от LEC на член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива [93/13] и прави ли този член сам по себе си невъзможно или прекомерно трудно упражняването пред съда на правата, които посочената директива предоставя на потребителите, тъй като ограничението, което този член налага на потребителите, тоест да поемат част от направените от тях съдебни разноски, означава невъзможност за връщането им в правното и фактическо положение, в което те биха се намирали при липсата на тази клауза, въпреки установяването по съдебен ред в тяхна полза на неравноправния характер на същата, и тъй като с този член се запазва неразумно процесуално изискване, свързано с ограничаване на разходите, чието премахване би гарантирало на потребителите най-подходящите и ефективни средства за законното упражняване на техните права?“.
По преюдициалните въпроси
Относно компетентността на Съда
Caixabank и испанското правителство оспорват компетентността на Съда да се произнесе по двата преюдициални въпроса. Всъщност те считат по същество, че Директива 93/13 не е приложима, тъй като производството по разглеждане на договорната клауза, за която става въпрос в главното производство, вече е приключило с решение, с което се установява неравноправността ѝ, а настоящото преюдициално запитване е отправено в рамките на допълнително производство за определяне на съдебните разноски, чийто размер се урежда изключително от националното законодателство.
Вярно е, че разглежданият в главното производство режим на определяне на съдебните разноски представлява специално производство пред националните юрисдикции и следователно по принцип попада в обхвата на испанското процесуално право.
От акта за преюдициално запитване обаче е видно, че производството за определяне на съдебните разноски, в рамките на което е отправено настоящото преюдициално запитване, е неразривно свързано със съдебното производство, довело до установяване на неравноправния характер на договорна клауза, и съставлява допълнение към това производство. Следователно Caixabank и испанското правителство не могат да твърдят, че Директива 93/13 не е приложима, тъй като е необходимо да се провери дали разглежданият в главното производство режим на определяне на съдебните разноски не е от естество да възпре потребителите да упражнят правото си на ефективна защита, което се изисква съгласно член 7 от тази директива по отношение на неравноправните договорни клаузи, с оглед на разноските, които биха произтекли за тях от предявяването на иск по съдебен ред (вж. по аналогия решение от 16 юли 2020 г., Caixabank и Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 и C‑259/19
,
EU:C:2020:578
, т.
и
).
При тези обстоятелства трябва да се приеме, че Съдът е компетентен да се произнесе по преюдициалното запитване.
По допустимостта
Caixabank и испанското правителство повдигат и възражение за недопустимост на преюдициалните въпроси.
На първо място, те изтъкват по същество, че актът за преюдициално запитване не съдържа необходимите данни от фактическа и правна страна, необходими на Съда, за да бъде полезен с отговора си на поставените въпроси. Те добавят, че в акта за преюдициално запитване не се посочва какъв е бил размерът на хонорарите, поискан от жалбоподателите в главното производство, нито действително платената от тях сума на това основание. Тъй като Caixabank се е съгласила да заплати сумата от 7018 EUR, т.е. сума, надвишаваща фиксираната сума от 1200 EUR, предвидена в споразумението за възнаграждение, трябвало да се счита, че всички разноски на жалбоподателите в главното производство са били възстановени и че преюдициалните въпроси са хипотетични.
На второ място, Caixabank и испанското правителство изтъкват наличието на противоречие по отношение на сумата, която служи като основа за изчисляването на адвокатските хонорари, чието възстановяване жалбоподателите в главното производство могат да получат. В това отношение имало разлика между текста на първия въпрос и съдържанието на акта за преюдициално запитване.
На трето място, испанското правителство твърди, че първият въпрос е недопустим, доколкото се отнася до тълкуването на член 411 от LEC.
Като начало следва да се припомни, че само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом поставените въпроси се отнасят до тълкуването на норма от правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 6 октомври 2021 г., Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, т.
и цитираната съдебна практика).
Поради това въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическа рамка, която той определя съгласно своите собствени правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправено от национална юрисдикция преюдициално запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (вж. в този смисъл решение от 6 октомври 2021 г., Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, т.
и цитираната съдебна практика).
От друга страна, предвид духа на сътрудничество, който ръководи отношенията между националните юрисдикции и Съда в рамките на преюдициалното производство, липсата на някои необходими предварителни констатации от запитващата юрисдикция не води непременно до недопустимост на преюдициалното запитване, ако въпреки тези пропуски с оглед на произтичащите от преписката обстоятелства Съдът счита, че е в състояние да даде полезен отговор на запитващата юрисдикция (решение от 17 октомври 2019 г., Comida paralela 12,
C‑579/18
,
EU:C:2019:875
, т.
).
В случая следва да се отбележи, първо, че в основата на преюдициалните си въпроси запитващата юрисдикция е заложила фактическата предпоставка, че жалбоподателите в главното производство се намират в положение, в което трябва да заплатят частта от поискания от техния адвокат хонорар, която надхвърля размера на възстановения от Caixabank хонорар. Следователно преюдициалните въпроси не изглеждат хипотетични.
Освен това, макар запитващата юрисдикция да не е посочила всички данни, на които се позовава Caixabank, описанието на фактите, съдържащо се в акта за преюдициално запитване, е достатъчно, за да позволи на Съда да даде полезен отговор на преюдициалните въпроси. В това отношение посочената юрисдикция уточнява по-специално имуществената вреда, която жалбоподателите в главното производство понасят от прилагането на разглеждания в главното производство режим за определяне на съдебните разноски.
Освен това, както беше напомнено в точка34 от настоящото решение в рамките на разделянето на правомощията между юрисдикциите на Съюза и националните юрисдикции Съдът трябва да вземе предвид фактическия и правен контекст, в който се вписват преюдициалните въпроси, очертан в акта за преюдициално запитване. Следователно, каквито и да са критиките, отправени от Caixabank и испанското правителство срещу фактическите преценки на запитващата юрисдикция, разглеждането на настоящото преюдициално запитване трябва да се извърши въз основа на тези преценки (вж. в този смисъл решение от 26 март 2020 г., A. P. (Mesures de probation),
C‑2/19
,
EU:C:2020:237
, т.
и цитираната съдебна практика).
Второ, дори да се предположи, че е налице противоречие по отношение на сумата, служеща като основа за изчисляването на адвокатския хонорар, чието възстановяване жалбоподателите в главното производство могат да получат, тази сума не е определяща, за да се отговори на въпроса дали член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат прилагането на режима на определяне на съдебните разноски, който е предмет на спора по главното производство.
Трето, що се отнася до доводите, изтъкнати от испанското правителство в подкрепа на недопустимостта на първия въпрос, доколкото той е свързан с член 411 от LEC, очевидно те се отнасят до съществото, а не до допустимостта, както констатира генералният адвокат в точка 28 от заключението си.
С оглед на всичко изложено по-горе следва да се приеме, че преюдициалните въпроси са допустими.
По същество
По втория въпрос
С втория си въпрос, който следва да се разгледа на първо място, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13, разглеждани в светлината на принципа на ефективност, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която при определянето на съдебните разноски, свързани с иск относно установяване на неравноправност на договорна клауза, предвижда горна граница, приложима към адвокатските хонорари, които подлежат на възстановяване на потребителя, спечелил делото по същество, от страна на продавача или доставчика, който е бил осъден да заплати съдебните разноски.
Като начало следва да се припомни, че за обявената за неравноправна договорна клауза трябва принципно да се счита, че никога не е съществувала, така че тя няма как да има последици за потребителя. Ето защо установяването по съдебен ред на неравноправността на такава клауза поначало трябва да води до връщането на потребителя в правното и фактическо положение, в което той би се намирал при липсата на посочената неравноправна клауза (решение от 21 декември 2016 г., Gutiérrez Naranjo и др.,
C‑154/15, C‑307/15 и C‑308/15
,
EU:C:2016:980
, т.
).
Следва да се отбележи, че в делото по главното производство клаузата от договора относно погасяването на кредита в чуждестранна валута, чиято отмяна искат съответните потребители, е обявена за неравноправна и че разглежданата банкова институция е осъдена да преизчисли дължимата сума по кредита, като вземе предвид сумата, която е щяла да бъде изплатена от тези потребители ако платените вече месечни вноски са били в евро, а не в чуждестранна валута. Ето защо по отношение на договора за кредит, сключен от съответните потребители, може да се приеме, че по смисъла на практиката на Съда вече е осъществено връщането на тези потребители в правното и фактическо положение, в което те биха се намирали при липсата на тази клауза, която е обявена за неравноправна.
В настоящия случай обаче запитващата юрисдикция има съмнения относно съответствието на приложимото национално законодателство с член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 именно с оглед на определянето на съдебните разноски, предмет на допълнително производство.
В това отношение следва да се отбележи, както посочва генералният адвокат в точка 51 от заключението си, че правилата за определянето на съдебните разноски по граждански дела представляват процесуални норми, които не са предвидени в Директива 93/13, що се отнася до съдебните разноски в производство за установяване на неравноправния характер на договорна клауза.
Съдът е приел, че при липсата на специална правна уредба на Съюза в тази област редът и условията за прилагане на защитата на потребителите, предвидена в член 6, параграф 1 и в член 7, параграф 1 от Директива 93/13, се уреждат във вътрешния правен ред на държавите членки по силата на принципа за процесуалната им автономия. Редът и условията обаче не трябва да са по-неблагоприятни от тези, които уреждат подобни вътрешни положения (принцип на равностойност), нито да са определени така, че да правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правовия ред на Съюза (принцип на ефективност). От това следва, че разпределянето на разноските по съдебно производство пред националните юрисдикции попада в обхвата на процесуалната автономия на държавите членки, при условие че са спазени принципите на равностойност и на ефективност (решение от 16 юли 2020 г., Caixabank и Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 и C‑259/19
,
EU:C:2020:578
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася до принципа на ефективност, който е единственият спорен принцип в делото по главното производство, Съдът вече е приел, че всеки случай, в който се поставя въпросът дали национална процесуална разпоредба прави невъзможно или прекомерно трудно прилагането на правото на Съюза, трябва да се анализира, като се държи сметка за мястото на тази разпоредба в цялото производство, неговия ход и особености пред различните национални инстанции. В тази перспектива следва, ако е необходимо, да се вземат под внимание принципите, които стоят в основата на националната правораздавателна система, като принципа за гарантиране на правото на защита, принципа на правната сигурност и правилното развитие на производството (решение от 26 юни 2019 г., Addiko Bank,
C‑407/18
,
EU:C:2019:537
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая Директива 93/13 предоставя на потребителя правото да сезира съда, за да установи неравноправния характер на договорна клауза и да откаже да я приложи. Съдът обаче е постановил, че обвързването на разпределението на съдебните разноски в такова производство само с недължимо платените суми, чието връщане е разпоредено, може да възпре потребителя да упражни посоченото право, предвид разноските, до които води предявяването на иск по съдебен ред. От това Съдът е направил извод, че член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от тази директива, както и принципът на ефективност трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба, която позволява част от съдебните разноски да се възлагат на потребителя в зависимост от размера на недължимо платените суми, които са му възстановени вследствие установяване на нищожност на договорна клауза поради неравноправност, като се има предвид, че подобна правна уредба създава съществена пречка, която може да възпре потребителя да упражни предоставеното от посочената директива право на ефективен съдебен контрол върху евентуално неравноправния характер на договорни клаузи (решение от 16 юли 2020 г., Caixabank и Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 и C‑259/19
,
EU:C:2020:578
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Важно е обаче да се направи разграничение между горепосоченото правно положение и това, при което, както в делото по главното производство, съдебните разноски са възложени изключително в тежест на продавача или доставчика, сключил договор с потребителя, в полза на когото неравноправна клауза е обявена за недействителна, но е налице ограничение — с оглед на цената на иска — на максималния размер на съдебните разноски, които този потребител може да си възстанови от своя съдоговорител.
Както отбелязва генералният адвокат в точка 52 от заключението си, принципът на ефективност като цяло допуска потребителят да понесе определени съдебни разноски, когато предявява иск за установяване на неравноправния характер на договорна клауза. Освен това е безспорно, че адвокатските хонорари обикновено представляват съществена част от разходите, направени в рамките на съдебно производство от потребителя (вж. в този смисъл решение от 28 юли 2016 г., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, т.
).
От това следва, че по принцип хипотезата, в която спечелилият делото потребител не получи възстановяване от загубилата страна на всички платени от него адвокатски хонорари не противоречи на принципа на ефективност.
Всъщност, след като потребителят е избрал адвоката, на когото е поверил защитата си, и е договорил с него полагащия му се хонорар, не може да се изключи възможността тези съдебни разноски да се окажат прекомерни поради необичайно високия хонорар, договорен между спечелилата делото страна и нейния адвокат. В този контекст Съдът приема, че правна уредба, предвиждаща фиксирани тарифи за възстановяването на адвокатските хонорари, по принцип би могла да бъде обоснована, при условие че цели да гарантира разумния характер на подлежащите на възстановяване разноски, като се вземат предвид фактори като предмета на спора, неговата цена или труда, който трябва да се положи за защитата на съответното право (вж. в този смисъл решение от 28 юли 2016 г., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, т.
).
В това отношение следва все пак да се подчертае, че процесуални правила, които водят до твърде високи разходи за потребителя, биха могли да го разубедят да предяви иск с оглед на разходите, които евентуалното исково производство би създало с оглед на размера на оспорваното задължение, или да го разубедят да действа надлежно в защита на правата си пред сезирания от продавача или доставчика съд (вж. в този смисъл решения от 13 септември 2018 г., Profi Credit Polska,
C‑176/17
,
EU:C:2018:711
, т.
и от 3 април 2019 г., Aqua Med,
C‑266/18
,
EU:C:2019:282
, т.
).
Следователно съдебните разноски, които трябва да могат да бъдат възстановени на спечелилия делото потребител от загубилата страна, трябва да бъдат в достатъчен размер спрямо общата стойност на съдебното производство, за да нямат за последица разубеждаването на този потребител да приведе в действие правната защита, която му е предоставена с Директива 93/13.
Поради това, ако в рамките на процесуалната си автономия държавите членки предвидят режим на възстановяване на адвокатските хонорари, съдържащ ограничение на сумата, която трябва да заплати продавачът или доставчикът, осъден да понесе съдебните разноски, държавите членки следва да определят граница, позволяваща разноските на потребителя да бъдат възстановени в разумен размер, който е пропорционален на разходите по съдебното производство относно неравноправния характер на договорна клауза.
Националната юрисдикция трябва да провери дали случаят е такъв по делото в главното производство.
Предвид изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на втория въпрос, че член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13, разглеждани в светлината на принципа на ефективност, трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, която при определянето на съдебните разноски по дело относно установяването на неравноправния характер на договорна клауза предвижда таван, приложим за адвокатските хонорари, подлежащи на възстановяване на спечелилия делото потребител от продавача или доставчика, осъден да заплати съдебните разноски, при условие че посоченият таван позволява на потребителя на това основание да му бъде възстановена сума, която е разумна и пропорционална на разходите, които обективно е трябвало да направи, за да започне подобно дело.
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13, разглеждани в светлината на принципа на ефективност, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, съгласно която цената на иска, представляваща основата за изчисляване на съдебните разноски, подлежащи на възстановяване на спечелилия делото потребител в рамките на иск относно неравноправна договорна клауза, трябва да се определи в исковата молба, а ако това не бъде направено, цената на иска се определя в тази правна уредба, без посочената цена да може да бъде изменена впоследствие.
На първо място, следва да се припомни, че съгласно преписката, с която разполага Съдът, в разглежданата в главното производство национална правна уредба сумата за адвокатски хонорари, която трябва да възстанови страната, осъдена да заплати съдебните разноски, не може да надхвърля една трета от цената на иска. Съгласно член 253 от LEC цената на иска трябва да бъде посочена в исковата молба. Освен това от член 251 от LEC следва, че ако се претендира парична сума, при липса на определяне на тази сума се счита, че искът е с неопределена цена. Накрая, член 394, параграф 3 от LEC предвижда, че единствено за целите на изчисляването на сумата, която осъдената да понесе съдебните разноски страна може да бъде задължена да заплати като адвокатско възнаграждение, по отношение на неоценяемите претенции се счита, че възлизат на 18000 EUR, освен ако поради сложността на делото съдът не реши друго.
Що се отнася до последната посочена разпоредба, следва да се отбележи, че цената на иска, изглежда, не е непроменлива величина, тъй като може да бъде променена от секретаря на компетентната юрисдикция и от съдията, на когото in fine е възложено определянето на съдебните разноски с оглед на сложността на разглежданото дело. В това отношение от данните, съдържащи се в акта за преюдициално запитване, следва, че макар жалбоподателите в главното производство да не са посочили в исковата си молба цената на иска, тя е била определена впоследствие в размер на 30000 EUR в рамките на допълнителното производство за определяне на съдебните разноски.
На второ място, следва да се отбележи, както вече бе припомнено в точка 48 от настоящото решение, че защитата на правата, които потребителят черпи от Директива 93/13, се преценява с оглед на принципа на ефективност, чието спазване от държавите членки се анализира по-специално като се вземе предвид принципът на правната сигурност.
Определянето на цената на иска към момента на подаване на исковата молба обаче, изглежда, е в съответствие с принципа на правна сигурност, доколкото, както отбелязва генералният адвокат в точка 76 от заключението си, подобно определяне позволява на страните в производството от момента на неговото започване да се запознаят с евентуалните икономически разходи по спора.
Освен това, що се отнася до размера на съдебните разноски за адвокатски хонорари, чието възстановяване потребителят може да претендира от загубилата делото страна, не изглежда да е в противоречие с принципа на ефективност обстоятелството, че по силата на принципа на правна сигурност националното законодателство предвижда цената на иска да не може да бъде променяна в хода на съдебното производство, тъй като именно в края на производството следва да се осигури действителното възстановяване на направените от потребителя разходи, като се вземе предвид размерът на хонорарите, който с оглед на определената впоследствие цена на иска той може да претендира да му бъдат възстановени от продавача или доставчика, осъден да плати съдебните разноски.
В това отношение обаче вече бе подчертано в точки 62 и 64 от настоящото решение, че ефективността на защитата, която се цели с Директива 93/13, трябва да се осигури посредством гаранцията, че потребителите ще могат да възстановят направените от тях разноски в разумен размер, който е пропорционален на разходите за адвокатски хонорари в съдебно производство за установяване на неравноправния характер на договорна клауза. Следователно националният съдия, който in fine следва да определи съдебните разноски, трябва да се увери, че съответните национални правила не правят невъзможно или прекомерно трудно упражняването от потребителя на правата, които черпи от тази директива.
В настоящия случай установяването на цена на иска в размер на 30000 EUR при определянето на съдебните разноски свидетелства за това, че секретарят на компетентния съд, под контрола на компетентния съдия in fine, разполага с необходимата свобода на преценка, за да определи цената на съответния иск, като същевременно държи сметка за законоустановения таван на подлежащите на възстановяване съдебни разноски от страна на трето по отношение на този размер лице. При извършването на изчисленията националният съдия, компетентен in fine да определи размера на съдебните разноски, трябва да се увери, че разноските, които действително трябва да бъдат възстановени предвид този законоустановен таван, са в разумен и пропорционален размер по отношение на разходите за адвокат, които потребителят е трябвало обективно да направи, за да предяви разглеждания иск.
С оглед на всички тези съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13, разглеждани в светлината на принципа на ефективност, трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, съгласно която цената на иска, която представлява основата за изчисляване на съдебните разноски, подлежащи на възстановяване на потребителя, спечелил делото в рамките на иск относно неравноправна договорна клауза, трябва да бъде определена в исковата молба, а ако това не бъде направено, цената на иска се определя съгласно тази правна уредба, без посочената цена да може да бъде изменена впоследствие, при условие че съдията, който трябва in fine да определи размера на съдебните разноски, запазва свободата си да определи действителната цена на иска за потребителя, като му гарантира, че ще може да се ползва от правото на възстановяване на разумна сума, която е пропорционална по отношение на разходите, които обективно е трябвало да направи, за да започне подобно дело.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

1)
Член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори, разглеждани в светлината на принципа на ефективност, трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, която при определянето на съдебните разноски по дело относно установяването на неравноправния характер на договорна клауза предвижда таван, приложим за адвокатските хонорари, подлежащи на възстановяване на спечелилия делото потребител от продавача или доставчика, осъден да заплати съдебните разноски, при условие че посоченият таван позволява на потребителя на това основание да му бъде възстановена сума, която е разумна и пропорционална на разходите, които обективно е трябвало да направи, за да започне подобно дело.

2)
Член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13, разглеждани в светлината на принципа на ефективност, трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, съгласно която цената на иска, която представлява основата за изчисляване на съдебните разноски, подлежащи на възстановяване на потребителя, спечелил делото в рамките на иск относно неравноправна договорна клауза, трябва да бъде определена в исковата молба, а ако това не бъде направено, цената на иска се определя съгласно тази правна уредба, без посочената цена да може да бъде изменена впоследствие, при условие че съдията, който трябва in fine да определи размера на съдебните разноски, запазва свободата си да определи действителната цена на иска за потребителя, като му гарантира, че ще може да се ползва от правото на възстановяване на разумна сума, която е пропорционална по отношение на разходите, които обективно е трябвало да направи, за да започне подобно дело.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.