CELEX: 62015TJ0747
Valsts atbalsts
Francijas iestāžu EDF piešķirtais atbalsts
No aplikšanas ar nodokli atbrīvotu finanšu rezervju pārkvalificēšana par kapitālieguldījumiem nolūkā atjaunot vispārīgo apgādes tīklu
Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu
Res judicata spēks
Privātā ieguldītāja kritērijs

I.

Tiesvedības priekšvēsture
A.

Ievads
Ar 2002. gada 16. oktobra lēmumu (
OV 2002, C 280, 8. lpp.
; turpmāk tekstā – “lēmums par procedūras sākšanu”) Eiropas Kopienu Komisija uzsāka formālu izmeklēšanas procedūru, kas paredzēta LESD 108. panta 2. punktā, par priekšrocību, kura esot izrietējusi no uzņēmumu ienākuma nodokļa nemaksāšanas, kas prasītājai,
Électricité de France
(
EDF
), 1997. gadā saistībā ar bilances pārstrukturēšanu esot bijis jāmaksā par daļu no finanšu rezervēm, kuras atbrīvotas no aplikšanas ar nodokli nolūkā atjaunot vispārīgo apgādes tīklu (turpmāk tekstā – “VAT”) un kuras pārkvalificētas par kapitālieguldījumiem.
Ar 2003. gada 16. decembra lēmumu (
OV 2005, L 49, 9. lpp.
; turpmāk tekstā – “sākotnējais lēmums”) Komisija paziņoja, ka atbalsta pasākums, ko bija saņēmusi
EDF
, nav saderīgs ar iekšējo tirgu, un pieprasīja šā atbalsta atgūšanu ar procentiem. Atbalsta summa tika atmaksāta Francijas Republikai 2004. gada februārī.
Ar 2009. gada 15. decembra spriedumu
EDF
/Komisija (T‑156/04, turpmāk tekstā – “spriedums lietā T‑156/04”,
EU:T:2009:505
) Vispārējā tiesa atcēla sākotnējā lēmuma 3. un 4. pantu. Pēc šī sprieduma Francijas Republika pārskaitīja atpakaļ
EDF
summu, ko tā tai bija atmaksājusi.
Ar 2012. gada 5. jūnija spriedumu Komisija/
EDF
(C‑124/10 P, turpmāk tekstā – “spriedums lietā C‑124/10 P”,
EU:C:2012:318
) Tiesa noraidīja Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību par spriedumu lietā T‑156/04.
Ar 2013. gada 2. maija lēmumu (
OV 2013, C 187, 73. lpp.
), uzaicinot iesniegt apsvērumus saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu (turpmāk tekstā – “lēmums par procedūras paplašināšanu”), Komisija paplašināja uzsākto formālo izmeklēšanas procedūru.
Ar Lēmumu (ES) 2016/154 (2015. gada 22. jūlijs) par valsts atbalstu SA.13869 (C 68/2002) (ex NN 80/2002), ko Francija sniegusi
EDF
: no aplikšanas ar nodokli atbrīvotu finanšu rezervju pārkvalificēšana par kapitālieguldījumiem nolūkā atjaunot VAT (
OV 2016, L 34, 152. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Komisija vēlreiz paziņoja, ka atbalsta pasākums, ko saņēma
EDF
, nav saderīgs ar iekšējo tirgu, un pieprasīja šā atbalsta atgūšanu ar procentiem. Atbalsta summa tika atmaksāta Francijas Republikai 2015. gada 13. oktobrī.
Ar prasības pieteikumu, kas kancelejā iesniegts 2015. gada 22. decembrī,
EDF
cēla šo prasību.
B.

Par atbalsta saņēmēju
EDF
tika dibināta ar 1946. gada 8. aprīļa Likumu Nr. 46‑628 par elektrības un gāzes nacionalizāciju (
JORF
, 1946. gada 9. aprīlis, 2651. lpp.), kas atbilstoši tā 1. pantam nacionalizēja elektrības ražošanu, transportu, izplatīšanu, importu un eksportu Francijā. Šis likums uzticēja nacionalizēto elektrības uzņēmumu pārvaldi publiskai valsts iestādei ar rūpnieciska un komerciāla rakstura statusu, kuras nosaukums ir “
Electricité de France
(
EDF
),
Service national
”.
Likuma Nr. 46‑628 16. pants paredzēja, ka
EDF
nodotās mantas, nodokļu un obligāciju gala bilance veido tās kapitālu, pieder tautai, ir neatsavināma un ekspluatācijas zaudējumu gadījumā tā jāatjauno no turpmāko finanšu gadu peļņas. Saskaņā ar 1956. gada 14. maija Dekrēta Nr. 56‑493 par kapitālieguldījumiem
EDF
(
JORF
, 1956. gada 19. maijs, 4613. lpp.) 1. panta noteikumiem tie tika pakļauti minētā likuma 16. pantā paredzētajiem noteikumiem. Saskaņā ar tā paša dekrēta 2. pantu šie ieguldījumi deva pamatu valstij saņemt procentus un dividendi.
Atbilstoši Likumam Nr. 46‑628
EDF
kopš tās dibināšanas – un vēl aizvien 1997. gadā – bija publiska valsts iestāde ar rūpnieciska un komerciāla rakstura statusu, kuru neregulē noteikumi, kas piemērojami akciju sabiedrībām. Ar 2004. gada 9. augusta
loi n
o
2004‑803 relative au service public de l’électricité et du gaz et aux entreprises électriques et gazières
[Likumu Nr. 2004‑803 par elektroenerģijas un gāzes sabiedrisko pakalpojumu un elektroenerģijas un gāzes uzņēmumiem] (
JORF
, 2004. gada 11. augusts, 14256. lpp.) šis statuss tika grozīts, tā 24. pantā nosakot, ka
EDF
, kurā valstij vajadzēja piederēt vairāk nekā 70 % kapitāla, regulēs likumi, kas piemērojami akciju sabiedrībām, izņemot gadījumus, ja pastāv pretēji normatīvie akti. Šī likuma 47. pants paredz arī turpmāku publiskās iestādes
EDF
pārveidošanu par akciju sabiedrību, ar nosacījumu, ka tiks publicēts dekrēts par tās jauno statusu. Tā paša likuma 46. pantā ir precizēts, ka sabiedrības
EDF
bilance 2004. gada 31. decembrī tiks sagatavota, izmantojot bilanci 2003. gada 31. decembrī un ņemot vērā publiskās iestādes
EDF
peļņas vai zaudējumu aprēķinu 2004. finanšu gadam.
EDF
pārveidošana par akciju sabiedrību stājās spēkā, piemērojot 2004. gada 17. novembra Dekrētu Nr. 2004‑1224 par akciju sabiedrības
EDF
statūtiem (
JORF
, 2004. gada 19. novembris, 19505. lpp.). Minētā dekrēta pielikumā sniegtie statūti paredz, ka
EDF
turpmāk būs akciju sabiedrība, ko regulē komercsabiedrībām piemērojamie likumi un noteikumi, jo īpaši komerclikums, ciktāl to neaizstāj specifiskāki noteikumi, tostarp – paši statūti.
EDF
statūtu 6. pants paredz, ka sabiedrības kapitāls, kura turētāja sākotnēji pilnībā bija valsts, ir noteikts 8,129 miljardu EUR apmērā, kas sadalīts 1625800000 akcijās, par 5 EUR katra. Jaunās akciju sabiedrības
EDF
kapitāls tika noteikts 2004. gada novembrī tajā pašā apmērā kā līdz tam uzkrātais kapitāls un kapitālieguldījumi publiskā iestādē ar ekonomisku un komerciālu raksturu
EDF
, tas ir, 8,1 miljards EUR. Šī kapitāla un kapitālieguldījumu summa tika sasniegta, piemērojot 1997. gada 10. novembra Likumu Nr. 97‑1026 par dažādiem ekonomiskas un komerciālas kārtības pasākumiem (
JORF
, 1997. gada 11. novembris, 16387. lpp.), un kopš 1997. gada bija palikusi nemainīga apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī.
Likums Nr. 2004‑803 un
EDF
statūti turklāt paredz, ka valstij vienmēr ir jāpieder vairāk nekā 70 % no sabiedrības kapitāla. 2005. gada novembrī jaunās
EDF
akcijas tika pieņemtas kotēšanai
Euronext
un tika piedāvātas par brīvām cenām (turpmāk tekstā – “
OPO
”), tādējādi patiesi atverot
EDF
kapitālu citiem akcionāriem līdztekus valstij.
C.

Par finanšu rezervju izveidošanu VAT atjaunošanai
Saskaņā ar Likuma Nr. 46‑628 36. pantu visas nacionalizētās elektroenerģijas koncesijas tika nodotas
EDF
. Attiecībā uz šīm koncesijām saskaņā ar tā paša likuma 37. pantu koncesionāram ir jāņem vērā tipveida specifikācijas. 1958. gadā dažādās elektroenerģijas pārvades koncesijas, ko valsts tādējādi bija nodevusi
EDF
, tika apvienotas vienā koncesijā, sauktā VAT.
Nepastāvot specifiskiem grāmatvedības noteikumiem attiecībā uz koncesijām, kopš 1946. gada
EDF
uzskatīja, ka tā ir īpašniece īpašumiem, kas ir daļa no VAT, un ierakstīja šos īpašumus savas bilances aktīvos.
Piemērojot 8. pantu ar 1956. gada 28. novembra Dekrētu Nr. 56‑1225 apstiprinātajās specifikācijās,
EDF
bija par saviem līdzekļiem jāveic visi nepieciešamie apkopes un atjaunošanas darbi, lai saglabātu koncesiju darbību labā darba stāvoklī.
1987. gadā, pēc 1982. gadā veiktajām izmaiņām vispārējā grāmatvedības plānā, kas paredz specifiskus noteikumus mantai, kurai pēc koncesijas beigām būtu jāatgriežas valsts īpašumā,
EDF
izmainīja savu grāmatvedības uzskaites praksi attiecībā uz VAT aktīviem, kas līdz šim tika uzskatīti par pašu īpašumu un ieskaitīti aktīvos bilances postenī “Koncesijā nodotie īpašumi”.
EDF
šiem aktīviem piemēroja speciālus grāmatvedības uzskaites noteikumus, kas izstrādāti Francijā koncesijā nodotiem īpašumiem, kuri tās noslēgumā jāatgriež valstij, un no nodokļu atvieglojumiem izveidoja finanšu rezerves VAT atjaunošanai.
1994. gada ziņojumā Francijas Revīzijas palāta uzskatīja, ka, esot vienam un pastāvīgam, likuma noteiktam valsts koncesionāram kā, piemēram,
EDF
, bija grūti uzskatīt VAT veidojošos īpašumus par tādiem, kas koncesijas beigās jāatgriež valstij, pretēji tiem VAT pašu īpašumiem, kas piederēja
EDF
. Citiem vārdiem sakot, Revīzijas palāta neattaisnoja 1987. gadā
EDF
veiktās izmaiņas grāmatvedībā, kas izpaudās kā no aplikšanas ar nodokli atbrīvotu finanšu rezervju radīšana. Starp uzņēmumu un aizbildniecības institūcijām ātri tika uzsākti
EDF
situācijas regulēšanas darbi.
1997. gadā
EDF
kontos bija divu veidu rezerves, kuras veidojušās no nodokļu atvieglojumiem VAT atjaunošanai: vēl neizmantotās finanšu rezerves par 38,5 miljardiem Francijas franku (FRF) un koncedenta tiesības, kas atbilst jau realizētajām atjaunošanas operācijām par 18,345 miljardiem FRF.
D.

Par finanšu rezervju pārkvalificēšanu
Likumā Nr. 97‑1026 ir precizēts statuss tiem īpašumiem, kas veido VAT. Šī likuma 4. pantā ir noteikts:
“I.
Vispārīgā elektroenerģijas apgādes tīkla ierīces tiek uzskatītas par esošām
EDF
īpašumā kopš brīža, kad tai tika piešķirtas šī tīkla koncesijas tiesības.
II.
I punkta noteikumu piemērošanai 1997. gada 1. janvārī VAT koncesijā nodotās mantas ekvivalentā vērtība, kas figurē
EDF
bilances pasīvā, tiek ierakstīta postenī “Kapitālieguldījumi” un atbrīvota no attiecīgajām revalvācijas atšķirībām [..].”
Ir skaidrs, ka attiecībā uz visām darbībām saistībā ar
EDF
kapitālu jāpiemēro likums, ciktāl tā 1997. gadā spēkā esošajā versijā Likuma Nr. 46‑628 16. pants paredzēja, ka
EDF
kapitāls ir neatsavināms un pieder tautai. Tādējādi kapitālieguldījumi
EDF
, kas izriet no VAT atjaunošanai paredzēto rezervju pārgrupēšanas, bija jāveic ar likumu atbilstoši Francijas tiesībām.
Likums Nr. 97‑1026 iedibina VAT aktīvu īpašumtiesības.
EDF
bilance tika reorganizēta ar šo pašu likumu.
EDF
veidotās rezerves laikā no 1987. līdz 1996. gadam VAT atjaunošanai, ņemot vērā šo aktīvu (izmantotu vai nē) atgriešanu valstij, kļuva par nepamatotām, jo īpašumtiesības uz VAT īpašumu tika uzskatītas par piederošām
EDF
.
Ekonomikas, finanšu un rūpniecības ministra, budžeta lietu valsts sekretāra un rūpniecības lietu valsts sekretāra vēstules, kas 1997. gada 22. decembrī nosūtīta
EDF
(turpmāk tekstā – “1997. gada 22. decembra vēstule”), 1. pielikumā ir skaidrota
EDF
bilances augšdaļas pārstrukturēšana saskaņā ar Likuma Nr. 97‑1026 4. pantu:
““Koncedenta tiesību” pārgrupēšana (18345563605 FRF):
–
koncesijā nodoto VAT īpašumu maiņas vērtības natūrā nostiprināšana kapitālieguldījumos līdz 14119065335 FRF;
–
VAT revalvācijas svārstību 1959. gadā (2425 [miljoni FRF]) un 1976. gadā (neatmaksājamais pamatkapitāls: 97 [miljoni FRF]) ar posteni “VAT revalvācijas atšķirības”, kura summa pieaug attiecīgi no 1720 [miljoniem FRF] līdz 4145 [miljoniem FRF];
–
normatīvo finanšu rezervju pārgrupēšana, kas attiecas uz 1976. gada neatmaksājamā pamatkapitāla (1704 [miljoni FRF]) revalvāciju, rubrikas summai pieaugot no 877 [miljoniem FRF] līdz 2581 [miljonam FRF];
–
atjaunošanai paredzēto nepamatoto finanšu rezervju (38520943408 FRF) pārgrupēšana pārejošajos atlikumos, piemērojot
Conseil national de la comptabilité
[Valsts grāmatvedības padomes] 1997. gada 18. jūnija paziņojumu Nr. 97‑06 par izmaiņām grāmatvedības uzskaitē.”
EDF
bilances reorganizēšanas ietvaros Francijas iestādes ievēroja
Conseil national de la comptabilité (CNC)
1997. gada 18. jūnija paziņojumu Nr. 97‑06 par izmaiņām grāmatvedības uzskaites metodēs, vērtējumos, nodokļu izvēlē un kļūdu labojumiem (turpmāk tekstā – “
Conseil national de la comptabilité
paziņojums”), kurā tostarp konstatēts, ka grāmatvedības uzskaites kļūdu labošana, kas pēc sava rakstura attiecas uz iepriekšējām grāmatvedības uzskaites operācijām, tiek “atspoguļota tā finanšu gada grāmatvedības uzskaitē, kura laikā tās tika atklātas”.
Saskaņā ar Likumu Nr. 97‑1026 un 1997. gada 22. decembra vēstuli revalvācijas atšķirības tika pārnestas uz posteni “Pašu kapitāls” bez aplikšanas ar nodokļiem, jo tās atbilda revalvācijas vērtības pieaugumam, kurš realizēts, atbrīvojot no nodokļiem vai nodokļu neitralitātes režīma rezultātā, kas izriet no 1959. un 1976. gada revalvācijas likumiem.
E.

Par finanšu rezervju pārkvalificēšanas fiskālo ietekmi
1997. gada 22. decembra vēstules 3. pielikums nosaka arī
EDF
bilances reorganizēšanas fiskālās sekas. Pārnesot atjaunošanai paredzētās neizmantotās rezerves pārejošajos atlikumos, konstatētas neto aktīvu izmaiņas 38,5 miljardu FRF apmērā, kas apliktas ar uzņēmumu ienākuma nodokli ar 1997. gadā piemērojamo likmi 41,66 %. Tādējādi vēl neizmantotās rezerves par summu 38,5 miljardi FRF Francijas iestādes aplika ar nodokļiem. Turpretī, iepazīstoties ar šo pielikumu, šķiet, ka daļa VAT atjaunošanai izmantoto rezervju, kas atbilda koncedenta tiesībām un arī veidojušās nodokļu atbrīvojuma rezultātā un konsolidētas kā kapitālieguldījumi, netika apliktas ar nodokļiem.
Nodokļu ģenerāldirekcijas 2002. gada 9. aprīļa paziņojumā (turpmāk tekstā – “2002. gada 9. aprīļa paziņojums”), ko Francijas iestādes nosūtīja Komisijai, šajā saistībā ir norādīts, ka “VAT koncedenta tiesības atspoguļo nepieprasītu parādu, kura iekļaušana kapitālā nelikumīgi to atbrīvojusi no aplikšanas ar nodokli,” un ka “šīs rezerves pirms to iekļaušanas kapitālā no iestādes pasīva, kurā tās atradās nelikumīgi, būtu bijis jāpārceļ uz neto situācijas kontu, tādējādi radot neto aktīvu pozitīvas izmaiņas, kas, piemērojot [Vispārējā nodokļu kodeksa] 38–2. pantu, apliekamas ar nodokļiem”. Francijas iestādes precizē, ka “šādā veidā iegūtās nodokļu priekšrocības [
EDF
1997. gadā] var tikt novērtētas ar 5,88 miljardiem FRF (14,119 × 41,66 %)”.
F.

Par lēmumu par procedūras sākšanu
Ar lēmumu par procedūras sākšanu Komisija uzsāka procedūru, kas paredzēta LESD 108. panta 2. punktā, par priekšrocību, kas izriet no
EDF
maksājamā uzņēmumu ienākuma nodokļa nemaksāšanas bilances pārstrukturēšanas 1997. gadā par daļu no finanšu rezervēm, kas atbilst koncedenta tiesībām.
Ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 52. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka, ciktāl ne Tiesa, ne Vispārējā tiesa nebija uzskatījušas, ka lēmums par procedūras sākšanu ir nelikumīgs, tas varēja veidot pamatu jaunam galīgajam lēmumam, proti, apstrīdētajam lēmumam.
G.

Par Komisijas sākotnējo lēmumu
Sākotnējā lēmumā Komisija paziņoja, ka atbalsta pasākums, ko saņēma
EDF
, bija nesaderīgs ar iekšējo tirgu, un pieprasīja šā atbalsta atgūšanu ar procentiem.
Starp Komisijas izvirzītajiem pamatojumiem sākotnējā lēmuma atbalstam ir jāuzsver it īpaši šie:
“95.
Francijas iestādes [..] apgalvo, ka 1997. gada grāmatvedības uzskaites reforma ir līdzvērtīga papildu kapitālieguldījumam par summu, kas vienāda ar daļēju atbrīvojumu no nodokļa. Tādējādi tie esot ieguldījumi, nevis atbalsts. Tās arī apgalvo, ka 1987.–1996. gada laikā
EDF
kopumā pārskaitīja valstij summu, kura lielāka nekā uzņēmumu ienākuma nodoklis, kas jāmaksā komerctiesību sabiedrībai, kura nebūtu veidojusi rezerves VAT atjaunošanai un kura būtu izmaksājusi saviem akcionāriem dividendēs 37,5 % no tīrās peļņas pēc nodokļu nomaksas.
96.
Komisija šos argumentus var tikai noraidīt, atgādinot, ka privātā ieguldītāja princips var darboties vienīgi saimnieciskās darbības īstenošanā, nevis regulēšanas pilnvaru īstenošanā. Valsts iestāde nevar izmantot argumentu par iespējamu ekonomisko peļņu, ko tā varētu iegūt kā uzņēmuma īpašniece, lai attaisnotu atbalstu, kuru tā ir piešķīrusi pēc savas gribas, izmantojot prerogatīvas, kas tai ir attiecībā pret šo pašu uzņēmumu kā nodokļu administrācijai.
97.
Lai gan dalībvalsts papildus valsts varas funkciju veikšanai var būt arī akcionāre, tā nevar jaukt valsts funkcijas valsts varas īstenošanā ar valsts kā akcionāres funkcijām. Atļaujot dalībvalstīm izmantot valsts varas prerogatīvas, veicot investīcijas uzņēmumos, kas darbojas konkurencei atvērtos tirgos, tiktu liegta Kopienas valsts atbalsta noteikumu lietderīgā iedarbība. Turklāt, lai gan Līgums saskaņā ar tā 295. pantu ir neitrāls attiecībā uz kapitāla īpašumu, valsts uzņēmumi ir jāpakļauj tādiem pašiem noteikumiem kā privāti uzņēmumi. Tomēr vienāda attieksme pret valsts un privātiem uzņēmumiem vairs nepastāvētu, ja valsts savas valsts varas prerogatīvas izmantotu to uzņēmumu labā, kuros tā ir akcionāre.”
H.

Par spriedumu lietā T‑156/04
EDF
, ko atbalsta Francijas Republika, cēla prasību atcelt Komisijas 2003. gada 16. decembra lēmumu.
Ar spriedumu lietā T‑156/04 Tiesa atcēla sākotnējā lēmuma 3. un 4. pantu.
Sprieduma lietā T‑156/04 233.–237. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, lai noteiktu, vai Francijas valsts iesaistīšanās
EDF
kapitālā Komisijai bija jāvērtē, ņemot vērā privātā ieguldītāja kritēriju, bija jānoskaidro, vai minētā iesaistīšanās, ņemot vērā tās raksturu un priekšmetu, kā arī izvirzīto mērķi, bija ieguldījums, kādu varētu veikt privāts ieguldītājs, un tātad valsts kā ekonomisks uzņēmējs to veica tāpat kā privāts ieguldītājs, vai arī tā bija valsts iesaistīšanās valsts varas īstenotājas statusā, tādējādi izslēdzot minētā kritērija piemērošanu. It īpaši Vispārējā tiesa uzskatīja, ka pasākums nav jāpārbauda tikai atkarībā no tā formas un ar to vien, ka iesaistīšanās tiek veikta, izdodot likumu, nepietiek, lai tiktu noraidīta iespēja, ka valsts dalībai uzņēmuma kapitālā ir ekonomisks mērķis, kāds varētu būt arī privātam ieguldītājam.
Sprieduma lietā T‑156/04 240.–242. punktā Vispārējā tiesa atgādināja, ka “koncedenta tiesības” tika tieši ietvertas kapitālieguldījumu postenī 14,119 miljardu FRF apmērā, tos neierakstot rezultātu kontā. Tā uzsvēra, ka Komisija par valsts atbalstu bija uzskatījusi tikai “koncedenta tiesību” neaplikšanu ar nodokli pirms kapitālieguldījuma veikšanas, jo visi lietas dalībnieki piekrita, ka par šādu summu pirms tās ierakstīšanas postenī “Kapitālieguldījumi” bija jāsamaksā nodoklis.
Sprieduma lietā T‑156/04 243.–245. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Likuma Nr. 97‑1026 4. pants, kura mērķis bija pārstrukturēt
EDF
bilanci un palielināt tās pašu resursus, pats par sevi bija nevis nodokļu rakstura tiesību norma, bet gan grāmatvedības tiesību norma, kurai ir ietekme uz nodokļiem. Tomēr tā konstatēja, ka Komisija bija pārbaudījusi tikai minētā pasākuma ietekmi uz nodokļiem un precizējusi, ka, ievērojot identificētā labuma nodokļu tiesisko raksturu, tai nebija jāņem vērā ne veiktā kapitāla palielināšana, ne privātā ieguldītāja kritērijs, jo tāda atteikšanās no nodokļa parāda kā šajā lietā izrietēja no valsts varas prerogatīvu īstenošanas.
Sprieduma lietā T‑156/04 247.–250. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā ar aplūkojamo pasākumu izvirzīto
EDF
rekapitalizācijas mērķi, tikai apstrīdētā parāda nodokļu raksturs neļāva Komisijai atteikties no privātā ieguldītāja kritērija piemērošanas. Tā uzskatīja, ka Komisijai bija pienākums pārbaudīt attiecīgā ieguldījuma ekonomisko jēgu, novērtējot, vai privāts ieguldītājs tādos pašos apstākļos būtu veicis līdzīgas summas ieguldījumu
EDF
. Šāds pienākums Komisijai faktiski pastāvot neatkarīgi no tā, kādā veidā valsts kapitālu ir ieguldījusi.
Sprieduma lietā T‑156/04 251. un 252. punktā Vispārējā tiesa precizēja, ka nav izslēdzams, ka veids, kādā attiecīgais ieguldījums ir veikts, var radīt atšķirības kapitāla savākšanas izmaksu un kapitāla nestās peļņas aspektā, kas varētu likt domāt, ka privāts ieguldītājs šādu ieguldījumu nebūtu veicis. Tomēr, lai to secinātu, vispirms ir jāveic ekonomiska analīze, piemērojot privātā ieguldītāja kritēriju. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šāda analīze bija pamatota, jo, pirmkārt, kapitāla palielināšana var izrietēt no parāda, ko uzņēmums ir parādā privātam akcionāram, ieguldīšanas un, otrkārt, likuma izmantošanu šajā nolūkā varēja uzskatīt par obligātām sekām tam, ka paši noteikumi par
EDF
kapitālu bija noteikti likumā.
Tāpēc sprieduma lietā T‑156/04 253. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka, ievērojot vajadzību apstrīdēto pasākumu izvērtēt tā apstākļos, Komisija nevarēja pārbaudīt tikai tā ietekmi nodokļu ziņā, bet tai vienlaikus bija jāpārbauda, vai bija pamatoti argumenti, ka atteikšanos no nodokļu parāda, pārstrukturējot
EDF
bilanci un palielinot kapitālu, var uzskatīt par darījumu, kas atbilst privātā ieguldītāja kritērijam.
Turpinājumā, sprieduma lietā T‑156/04 254.–259. punktā Vispārējā tiesa noraidīja Komisijas argumentu, ka privātā ieguldītāja kritērijs nevarēja tikt piemērots, jo Francijas valsts šajā lietā bija īstenojusi savas valsts varas prerogatīvas, izmantojot likumu, lai atteiktos no nodokļu parāda. Šajā ziņā tā konstatēja, ka šajā lietā nevarēja runāt par valsts pienākumiem valsts varas īstenotājas statusā un nebija jānovērtē zināmas izmaksas, kas valstij izrietēja no tās valsts varas pienākumiem.
Sprieduma lietā T‑156/04 260.–263. punktā Vispārējā tiesa noraidīja Komisijas argumentu, ka privātā ieguldītāja kritērijs nevar tikt piemērots nodokļu parāda pārvēršanai kapitālā, jo uzņēmums nekad nevarētu būt parādā privātam ieguldītājam šādu parādu, bet tikai civiltiesību vai komerctiesību parādu. Saskaņā ar Vispārējās tiesas viedokli privātā ieguldītāja kritērija mērķis ir pārbaudīt, vai, lai gan valstij ir tādi līdzekļi, kādu nav privātam ieguldītājam, šis pēdējais tādos pašos apstākļos būtu pieņēmis lēmumu veikt līdzīgu ieguldījumu. Tāpēc kapitālā pārvērstā parāda raksturam un tam, ka privātam ieguldītājam neviens nevar būt parādā nodokļu parādu, neesot nozīmes.
Sprieduma lietā T‑156/04 264.–277. punktā Vispārējā tiesa noraidīja Komisijas argumentu, ka privātam ieguldītājam līdzīgā situācijā būtu bijis jāmaksā nodoklis, bet tādējādi tas tam noteikti radītu lielākas izmaksas, jo, lai piešķirtu 100 EUR, tādam ieguldītājam reāli būtu bijuši nepieciešami 141,66 EUR.
Šajā ziņā, pirmkārt, Vispārējā tiesa norādīja, ka
EDF
un Francijas Republika ir apgalvojušas un Komisija pati lēmuma par procedūras sākšanu 51. punktā ir uzskatījusi, ka saskaņā ar Francijas tiesībām nodokļu jomā ar parāda, ko uzņēmuma akcionāram ir parādā uzņēmums, iekļaušanu veiktas kapitāla palielināšanas radītās neto aktīvu izmaiņas netiek ņemtas vērā uzņēmumu ienākuma nodokļa aprēķinā un ka tādējādi šī parāda pārvēršana kapitālā nenozīmē, ka šī parāda summa būtu apliekama ar nodokli.
Otrkārt, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisijas arguments, saskaņā ar kuru privātam ieguldītājam līdzīgā situācijā būtu bijis jāmaksā nodoklis, ir pretrunā tam, ko tā bija kā priekšrocību definējusi sākotnējā lēmumā, jo šis arguments lika pārbaudīt kopējās izmaksas, kas rastos privātam ieguldītājam, lai ieguldītu 14,119 miljardus FRF, kaut gan koncedenta tiesību pārgrupēšanu šīs summas apmērā Komisija par atbalstu nebija uzskatījusi.
Treškārt, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisijas arguments, saskaņā ar kuru privātam ieguldītājam līdzīgā situācijā būtu bijis jāmaksā nodoklis, nav konsekvents, jo tā atzina, ka tā būtu pārbaudījusi papildu kapitālieguldījumu vairāku miljardu FRF apmērā, ja
EDF
šī ieguldījuma summu būtu samaksājusi nodokļos un vēlāk Francijas Republika tai šo pašu summu būtu atdevusi atpakaļ, jo tādā gadījumā, un tikai tādā gadījumā, valsts un privāta ieguldītāja attiecīgās izmaksas būtu iespējams salīdzināt. Taču Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tādā gadījumā izmaksas valstij faktiski būtu tādas pašas un
EDF
saņemtā summa būtu tāda pati kā tā, ko tā saņēma apstrīdētā pasākuma rezultātā.
Ceturtkārt, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, pieņemot, ka privātam ieguldītājam tiešām būtu jāmaksā nodoklis, tam ar parāda iekļaušanu veikta kapitālieguldījuma izmaksas būtu bijušas 5,88 miljardi FRF, kas tāpēc ir tāda pati summa kā tā, ko šajā lietā ir samaksājusi Francijas valsts. Turklāt tikai privātā ieguldītāja kritērija piemērošana būtu ļāvusi pārbaudīt un eventuāli konstatēt iespējamās izmaksu atšķirības.
Piektkārt, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, pat ja rekapitalizācijas izmaksas, kas šajā gadījumā bija 14,119 miljardi FRF, Francijas valstij būtu bijušas vienādas ar nulli, bet privātam ieguldītājam –5,88 miljardi FRF, šī izmaksu starpība neliegtu piemērot privātā ieguldītāja kritēriju.
Sprieduma lietā T‑156/04 283. punktā Vispārējā tiesa noraidīja Komisijas argumentu, ka privātā ieguldītāja kritērija piemērošanas pieļaušana varētu novest pie tā, ka tiktu atļauti visi dalībvalstu noteiktie nodokļu atbrīvojumi. Šajā ziņā Vispārējā tiesa, pirmām kārtām, atgādināja, ka, tās ieskatā, šeit runa nav par vienkāršu uzņēmumam piešķirtu nodokļa atbrīvojumu, bet gan par atteikšanos no nodokļa parāda, palielinot kapitālu tādā uzņēmumā, kura vienīgais akcionārs ir valsts, un, otrām kārtām, uzskatīja, ka nevar iepriekš lemt par šī kritērija piemērošanas rezultātu, bez kā tas būtu nederīgs.
I.

Par spriedumu lietā C‑124/10 P
2010. gada 26. februārī Komisija iesniedza apelācijas sūdzību par spriedumu lietā T‑156/04.
Ar spriedumu lietā C‑124/10 P Tiesa šo apelācijas sūdzību noraidīja, to pamatojot šādi:
“16.
2002. gada 16. oktobra vēstulē, kura publicēta 2002. gada 16. novembra
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
(OV [2002], C 280, 8. lpp.), Komisija Francijas iestādēm paziņoja trīs saistītus lēmumus par
EDF
. Komisija it īpaši saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu pieņēma lēmumu uzsākt oficiālu izmeklēšanas procedūru par priekšrocībām, kas izrietēja no tā, ka
EDF
nesamaksāja uzņēmumu ienākuma nodokli par no nodokļiem atbrīvoto uzkrājumu [VAT] atjaunošanai daļu.
[..]
19.
Šī lēmuma 3. pantā ir noteikts:
“
EDF
uzņēmumu ienākuma nodokļa nemaksāšana 1997. gadā par no nodokļiem atbrīvotu [finanšu rezervju VAT] atjaunošanai daļu, kas atbilst koncedenta tiesībām 14,119 miljardu [FRF] apmērā, kuri pārgrupēti kapitālieguldījumos, ir ar kopējo tirgu nesaderīgs valsts atbalsts.
Ar uzņēmumu ienākuma nodokļa nemaksāšanu saistītā atbalsta daļa ir [888,89 miljoni EUR].”
[..]
21.
Par atbrīvojumu no nodokļa, kuru
EDF
esot saņēmusi 1997. gadā, Komisija šī paša lēmuma motīvu daļā uzskatīja, ka:
“(88)
Ekonomikas ministra vēstule, kurā izklāstītas
EDF
bilances pārstrukturēšanas nodokļu sekas, liecina, ka [neizmantotajām finanšu rezervēm VAT] atjaunošanai Francijas iestādes bija uzlikušas uzņēmumu ienākuma nodokli ar 1997. gadā piemērojamo procentu likmi 41,66 %.
(89)
Savukārt saskaņā ar Likuma Nr. 97-1026 [..] 4. pantu daļa šo [finanšu rezervju] – koncedenta tiesības, kas atbilst jau veiktajām atjaunošanas operācijām, –14,119 miljardu FRF apmērā tika pārcelta uz kapitālieguldījumiem, to neapliekot ar uzņēmumu ienākuma nodokli. [..] Komisijai nosūtītajā Nodokļu ģenerāldirekcijas 2002. gada 9. aprīļa [paziņojumā] Francijas iestādes [..] konstatē, ka “[
EDF
1997. gadā] šādi iegūto nodokļu atvieglojumu iespējams novērtēt 5,88 miljardu [FRF] (14,119 x 41,66 %) apmērā”, proti, 888,89 miljonu EUR apmērā [..].
[..]
(91)
Komisija uzskata, ka koncedenta tiesības bija jāapliek ar nodokli tajā pašā laikā un ar tādu pašu procentu likmi kā [pārējās finanšu rezerves], kas izveidot[as] ar nodokļu atvieglojumiem. Tas nozīmē, ka koncedenta tiesības 14,119 miljardu FRF apmērā bija jāpieskaita neizlietotaj[ām] finanšu [rezervēm] 38,5 miljardu FRF apmērā, lai tās apliktu ar [likmi] 41,66 %, ko Francijas iestādes piemēroja
EDF
bilances pārstrukturēšanai. Nemaksājot visu uzņēmumu ienākuma nodokli, kas bija jāmaksā bilances [pārstrukturēšanas] laikā,
EDF
ieekonomēja 888,89 miljonus EUR.
[..]
(95)
Francijas iestādes turklāt apgalvo, ka 1997. gada grāmatvedības uzskaites reforma ir līdzvērtīga papildu kapitālieguldījumam par summu, kas vienāda ar daļēju atbrīvojumu no nodokļa. Tādējādi tie esot ieguldījumi, nevis atbalsts. [..]
(96)
Komisija šos argumentus var tikai noraidīt, atgādinot, ka privātā ieguldītāja princips var darboties vienīgi saimnieciskās darbības īstenošanā, nevis regulēšanas pilnvaru īstenošanā. Valsts iestāde nevar izmantot argumentu par iespējamu ekonomisko peļņu, ko tā varētu iegūt kā uzņēmuma īpašniece, lai attaisnotu atbalstu, ko tā ir piešķīrusi pēc savas gribas, izmantojot prerogatīvas, kas tai ir attiecībā pret šo pašu uzņēmumu kā nodokļu administrācijai.
(97)
Tiešām, lai gan dalībvalsts papildus valsts varas funkciju veikšanai var darboties kā akcionāre, tā nevar jaukt valsts funkcijas valsts varas īstenošanā ar valsts kā akcionāres funkcijām. Atļaujot dalībvalstīm izmantot valsts varas prerogatīvas, veicot investīcijas uzņēmumos, kas darbojas konkurencei atvērtos tirgos, tiktu liegta Kopienas valsts atbalsta noteikumu lietderīgā iedarbība. Turklāt, lai gan Līgums saskaņā ar tā 295. pantu ir neitrāls attiecībā uz kapitāla īpašumu, valsts uzņēmumi ir jāpakļauj tādiem pašiem noteikumiem kā privāti uzņēmumi. Tomēr vienāda attieksme pret valsts un privātiem uzņēmumiem vairs nepastāvētu, ja valsts savas valsts varas prerogatīvas izmantotu to uzņēmumu labā, kuros tā ir akcionāre.
[..]
35.
[..] minētā sprieduma 253. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka, ievērojot vajadzību apstrīdēto pasākumu izvērtēt tā apstākļos, Komisija nevarēja pārbaudīt tikai ietekmi nodokļu ziņā, bet tai vienlaikus bija jāpārbauda, vai bija pamatoti argumenti, ka atteikšanos no nodokļu parāda, pārstrukturējot
EDF
bilanci un palielinot kapitālu, var uzskatīt par darījumu, kas atbilst privātā ieguldītāja kritērijam.
[..]
51.
Apelācijas sūdzības pamatojumā Komisija izvirza divus pamatus – pirmo par faktu sagrozīšanu un otro par kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot EKL 87. pantu, precīzāk nosakot tirgus ekonomikā informēta privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību un saturu.
52.
Vispirms ir jāizskata otrais pamats.
Par otro pamatu – kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot EKL 87. pantu
53.
Otrais pamats ir iedalāms četrās daļās, kas ir izskatāmas kopā.
Lietas dalībnieku argumenti
[..]
Tiesas vērtējums
75.
Komisija, EBTA Uzraudzības iestāde un
Iberdrola
Vispārējai tiesai būtībā pārmet, ka tā šajā lietā ir pārbaudījusi privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību, pirmkārt, šajā ziņā ņemot vērā Francijas valsts izvirzīto mērķi, kad tā veica apstrīdēto pasākumu, otrkārt, sajaucot lomas, kādas ir valstij akcionārei un valstij, kad tā īsteno savas pilnvaras nodokļu jomā, treškārt, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes pret valsts un privātiem uzņēmumiem principu un, ceturtkārt, pārkāpjot noteikumus par pierādīšanas pienākuma pāreju.
76.
No judikatūras izriet, ka pasākums, kas tiek veikts ar valsts līdzekļiem un nostāda uzņēmumu, kas no tā gūst labumu, finansiāli izdevīgākā situācijā nekā tā konkurentus un kas tāpēc izkropļo vai draud izkropļot konkurenci un ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm, nevar uzreiz tikt atbrīvots no kvalifikācijas par “atbalstu” EKL 87. panta izpratnē minētās valsts izvirzīto mērķu dēļ [šajā nozīmē skat. spriedumus, 1999. gada 19. maijs, Itālija/Komisija, C‑6/97, Krājums, I‑2981. lpp., 15. punkts; 2000. gada 19. septembris, Vācija/Komisija, C‑156/98, Krājums, I‑6857. lpp., 25. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2011. gada 9. jūnijs,
Comitato “Venezia vuole vivere
” u.c./Komisija, C‑71/09 P, C‑73/09 P un C‑76/09 P, Krājums, I‑4727. lpp., 94. punkts un tajā minētā judikatūra].
77.
Tik tiešām, šīs tiesību normas 1. punktā valsts iejaukšanās pasākumi netiek nošķirti atkarībā no to iemesliem vai mērķiem, bet gan tiek definēti atbilstoši to sekām (iepriekš minētais spriedums [..]
Comitato “Venezia vuole vivere
” u.c./Komisija, 94. punkts un tajā minētā judikatūra).
78.
Tomēr no pastāvīgās judikatūras arī izriet, ka nosacījumi, kuriem ir jāatbilst pasākumam, lai to varētu kvalificēt par “atbalstu” EKL 87. panta izpratnē, nav izpildīti, ja valsts uzņēmums, kas saņem labumu, tādu pašu labumu kā to, kas ir nodots tā rīcībā no valsts līdzekļiem, varētu saņemt apstākļos, kas atbilst parastiem tirgus apstākļiem, un šis novērtējums valsts uzņēmumu gadījumā principā notiek, piemērojot privātā ieguldītāja kritēriju [šajā nozīmē skat. spriedumus, 1991. gada 21. marts, Itālija/Komisija, C‑303/88, Krājums, I‑1433. lpp., 20. punkts; 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija, C‑482/99, Krājums, I‑4397. lpp., 68.–70. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu
Comitato “Venezia vuole vivere
” u.c./Komisija, 91. punkts un tajā minētā judikatūra].
79.
It īpaši no judikatūras izriet, ka, lai novērtētu, vai to pašu pasākumu parastos tirgus apstākļos būtu veicis privāts ieguldītājs, kas ir situācijā, kura būtu vistuvākā valsts situācijai, vērā ir jāņem tikai priekšrocības un pienākumi, kas ir saistīti ar valsts situāciju akcionāres statusā, izslēdzot tos, kas ir saistīti ar tās valsts varas īstenotājas statusu [šajā nozīmē skat. spriedumus, 1986. gada 10. jūlijs, Beļģija/Komisija, 234/84, Krājums, 2263. lpp., 14. punkts, un Beļģija/Komisija, 40/85, Krājums, 2321. lpp., 13. punkts, kā arī 1994. gada 14. septembris, Spānija/Komisija, no C‑278/92 līdz C‑280/92, Krājums, I‑4103. lpp., 22. punkts, un 2003. gada 28. janvāris, Vācija/Komisija, C‑334/99, Krājums, I‑1139. lpp., 134. punkts].
80.
No tā, kā pamatoti apgalvo Komisija, EBTA Uzraudzības iestāde, kā arī
Iberdrola
un kā Vispārējā tiesa ir nolēmusi pārsūdzētā sprieduma 223.–228. punktā, izriet, ka ir jānošķir valsts kā uzņēmuma akcionāres loma, no vienas puses, un valsts loma valsts varas nesējas statusā, no otras puses.
81.
Tādējādi privātā ieguldītāja kritērija piemērojamība galu galā ir atkarīga no tā, ka attiecīgā dalībvalsts piešķir ekonomiskas priekšrocības tai piederošam uzņēmumam akcionāres statusā, nevis valsts varas nesējas statusā.
82.
No tā izriet, ka, ja dalībvalsts administratīvajā procesā atsaucas uz minēto kritēriju, tai šaubu gadījumā ir pārliecinoši un ar objektīviem un pārbaudāmiem pierādījumiem jāpierāda, ka īstenotais pasākums izriet no tās kā akcionāres statusa.
83.
Šiem pierādījumiem ir skaidri jāapliecina, ka attiecīgā dalībvalsts pirms vai vienlaikus ar ekonomiskās priekšrocības piešķiršanu (šajā nozīmē skat. iepriekš minēto spriedumu Francija/Komisija, 71. un 72. punkts) ir pieņēmusi lēmumu ar faktiski īstenoto pasākumu veikt ieguldījumu kontrolētajā valsts uzņēmumā.
84.
Šajā ziņā it īpaši tiek prasīti pierādījumi, kas apliecina, ka šis lēmums ir pamatots ar ekonomiskiem vērtējumiem, kas ir salīdzināmi ar tiem, ko konkrētās lietas apstākļos pirms minētā ieguldījuma veikšanas būtu licis izstrādāt saprātīgs privāts ieguldītājs, kurš ir iespējami vistuvākā situācijā tai, kādā ir minētā dalībvalsts, lai noskaidrotu šāda ieguldījuma [rentabilitāti] nākotnē.
85.
Savukārt ekonomiskie vērtējumi, kas ir veikti pēc minētās priekšrocības piešķiršanas, retrospektīvs konstatējums par attiecīgās dalībvalsts veikta ieguldījuma faktisko [rentabilitāti] vai vēlāki pamatojumi faktiski veiktās rīcības izvēlei nav pietiekami, lai tiktu pierādīts, ka šī dalībvalsts pirms vai vienlaikus ar šo piešķiršanu ir pieņēmusi šādu lēmumu akcionāres statusā (šajā nozīmē skat. iepriekš minēto spriedumu Francija/Komisija, 71. un 72. punkts).
86.
Ja attiecīgā dalībvalsts Komisijai iesniedz prasītā rakstura pierādījumus, šai pēdējai ir jāveic visaptverošs novērtējums, ņemot vērā ne tikai šīs dalībvalsts iesniegtos pierādījumus, bet arī visus citus pierādījumus, kas ir būtiski lietā, tai ļaujot noteikt, vai attiecīgais pasākums ir minētās dalībvalsts kompetencē akcionāres statusā vai valsts varas nesējas statusā. Šajā ziņā, kā Vispārējā tiesa ir spriedusi pārsūdzētā sprieduma 229. punktā, nozīme it īpaši ir šī pasākuma raksturam un priekšmetam, apstākļiem, kādos tas tiek veikts, kā arī izvirzītajam mērķim un minētajam pasākumam piemērojamajiem noteikumiem.
87.
Tādējādi šīs lietas apstākļos Vispārējā tiesa pamatoti ir nospriedusi, ka Francijas valsts izvirzītais mērķis prasītajā kopējā novērtējumā bija ņemams vērā, lai noteiktu, vai minētā valsts tiešām bija rīkojusies akcionāres statusā un vai tāpēc šajā lietā bija piemērojams privātā ieguldītāja kritērijs.
88.
Par jautājumu, vai privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību šajā gadījumā varētu noraidīt tikai tāpēc, ka Francijas valsts izmantotajiem līdzekļiem bija nodokļu raksturs, ir jāatgādina, ka EKL 87. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko jebkādā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm [skat. iepriekš minēto spriedumu, 2000. gada 19. septembris, Vācija/Komisija, 25. punkts un tajā minētā judikatūra].
89.
Turklāt, kā ir norādīts šī sprieduma 78. punktā, privātā ieguldītāja kritērija piemērošana ir paredzēta, lai noteiktu, vai jebkādā formā piešķirtā ekonomiskā priekšrocība no valsts līdzekļiem valsts uzņēmumam tās ietekmes dēļ var radīt vai draudēt radīt konkurences izkropļojumus un ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.
90.
Tādējādi šī tiesību norma un šis kritērijs ir paredzēti, lai novērstu, ka ar valsts līdzekļiem valsts uzņēmums tiktu nostādīts finansiāli izdevīgākā situācijā par tā konkurentiem [šajā nozīmē skat. spriedumu, 1994. gada 15. marts,
Banco Exterior de España
, C‑387/92, Krājums, I‑877. lpp., 14. punkts, un iepriekš minēto spriedumu, 1999. gada 19. maijs, Itālija/Komisija, 16. punkts].
91.
Taču priekšrocību saņēmuša valsts uzņēmuma finansiālā situācija ir atkarīga ne tikai no tā, kā šī priekšrocība ir piešķirta neatkarīgi no tās rakstura, bet arī no tā, kāda ir summa, kas galu galā tam tiek piešķirta. Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, privātā ieguldītāja kritērija piemērojamības analīzi ir koncentrējusi uz
EDF
finansiālās situācijas uzlabošanos, ievērojot elektrības tirgus atvēršanu konkurencei, un uz attiecīgā pasākuma ietekmi uz konkurenci, nevis uz Francijas valsts izmantoto līdzekļu nodokļu raksturu.
92.
Tāpēc no visa iepriekš minētā izriet, ka, ņemot vērā EKL 87. panta 1. punkta un privātā ieguldītāja kritērija mērķus, ekonomiska priekšrocība, pat ja tā ir piešķirta no nodokļa rakstura līdzekļiem, ir jānovērtē, it īpaši ņemot vērā privātā ieguldītāja kritēriju, ja konkrētajā gadījumā nepieciešamā visaptverošā novērtējuma beigās tiek noskaidrots, ka attiecīgā dalībvalsts, lai gan tā ir izmantojusi šādus valsts varas rīcībā esošus līdzekļus, tomēr ir piešķīrusi minēto priekšrocību tai piederoša uzņēmuma akcionāres statusā.
93.
No tā izriet, ka ar Vispārējās tiesas pārsūdzētā sprieduma 250. punktā izdarīto konstatējumu, ka Komisijas pienākums pārbaudīt, vai valsts kapitālu ir ieguldījusi apstākļos, kas atbilst parastiem tirgus apstākļiem, faktiski pastāv neatkarīgi no tā, kādā veidā valsts kapitālu ir ieguldījusi, nav pieļauta nekāda kļūda tiesību piemērošanā.
94.
Runājot par Komisijas, EBTA Uzraudzības iestādes un
Iberdrola
argumentu, ka privāts ieguldītājs līdzīgos apstākļos nebūtu varējis veikt tādu ieguldījumu, kādu veica Francijas valsts, jo tam vispirms būtu bijis jāsamaksā nodoklis un tikai minētās valsts rīcībā nodokļu administrācijas statusā vēl varēja būt šim nodoklim atbilstošas naudas summas, ir jānorāda, ka, pirmkārt, saistībā ar attiecīgo grāmatvedības darījumu minētais nodoklis būtu jāmaksā tieši privātajam uzņēmumam, kas ir
EDF
situācijā, nevis tās akcionāram.
95.
Šajā gadījumā privātā ieguldītāja kritērija piemērošana tāpēc būtu ļāvusi noteikt, vai privāts akcionārs varētu līdzīgos apstākļos ieguldīt naudas summu, kas ir vienāda ar nesamaksāto nodokli, uzņēmumā, kurš ir
EDF
situācijai līdzīgā situācijā.
96.
Otrkārt, kā Vispārējā tiesa arī ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 275. un 276. punktā, iespējamas atšķirības starp izmaksām, kas rodas privātam ieguldītājam, un izmaksām, kas rodas ieguldītājai valstij, neliedz piemērot privātā ieguldītāja kritēriju. Šis kritērijs faktiski tieši ļauj noteikt, vai pastāv šāda atšķirība, un to ņemt vērā, izvērtējot, vai ir izpildīti ar minēto kritēriju noteiktie nosacījumi.
97.
No tā izriet, ka pretēji Komisijas, EBTA Uzraudzības iestādes un
Iberdrola
apgalvotajam Vispārējās tiesas veiktajā analīzē nav pārkāpts valsts un privāto uzņēmumu vienlīdzīgas attieksmes princips, tā nerada konkurences izkropļojumus un nav pretrunā privātā ieguldītāja kritērija piemērošanas mērķim.
98.
Tāpēc, uzskatot, ka privātā ieguldītāja kritēriju var piemērot arī gadījumā, kad ir izmantoti nodokļu rakstura līdzekļi, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
99.
Ir jāpiebilst, ka ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa nav iepriekš izlēmusi ne jautājumu par šī kritērija piemērojamību šajā lietā, ne arī, kā tā ir norādījusi šī sprieduma 283. punktā, jautājumu par šī kritērija iespējamās piemērošanas iznākumu.
100.
It īpaši, pārbaudot tikai to, vai privātā ieguldītāja kritērija piemērojamība varēja tikt izslēgta tikai tāpēc, ka Francijas valsts bija izmantojusi nodokļu rakstura līdzekļus, Vispārējā tiesa nekādi nav izdarījusi analīzi, kas ļautu dalībvalstīm šī kritērija piemērošanā ņemt vērā priekšrocības un pienākumus, kas saistīti ar to valsts varas nesēju statusu vai subjektīviem un manipulācijām pakļautiem pierādījumiem.
101.
Runājot par to, vai šajā lietā bija jānosaka atsauces ieguldītājs, ir jānorāda, ka judikatūra, uz kuru šajā ziņā pamatojas Komisija, EBTA Uzraudzības iestāde un
Iberdrola
, attiecas uz situāciju, kad nepastāv nekādas iespējas salīdzināt valsts uzņēmuma situāciju ar tāda privāta uzņēmuma situāciju, kurš nedarbojas rezervētā nozarē [šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 3. jūlijs,
Chronopost
u.c./
Ufex
u.c., C‑83/01 P, C‑93/01 P un C‑94/01 P, Krājums, I‑6993. lpp., 38. punkts].
102.
Taču Komisija, EBTA Uzraudzības iestāde un
Iberdrola
neapgalvo, ka nav iespējams salīdzināt
EDF
situāciju ar tāda privāta uzņēmuma situāciju, kurš darbojas tādās darbības nozarēs, kas ir identiskas tām, kurās darbojas
EDF
. Turklāt no šīs pašas judikatūras izriet, ka šāda salīdzinājuma veikšanai ir jāveic novērtējums, atsaucoties uz pieejamiem objektīviem un pārbaudāmiem pierādījumiem.
103.
Turklāt privātā ieguldītāja kritērijs – pretēji Komisijas un EBTA Uzraudzības iestādes apgalvotajam – nav izņēmums, kas būtu piemērojams tikai pēc dalībvalsts lūguma, kad ir izpildīti EKL 87. panta 1. punktā minētie ar kopējo tirgu nesaderīga valsts atbalsta jēdziena elementi. Faktiski no šī sprieduma 78. punkta izriet, ka šis kritērijs, kad tas ir piemērojams, ir viens no faktoriem, kas Komisijai ir jāņem vērā, lai konstatētu šāda atbalsta esamību.
104.
Tādējādi, kad izrādās, ka privātā ieguldītāja kritērijs varētu būt piemērojams, Komisijai ir jālūdz attiecīgajai dalībvalstij tai sniegt visu būtisko informāciju, kas tai ļauj pārbaudīt, vai šī kritērija piemērojamības un piemērošanas nosacījumi ir izpildīti, un tā var atteikties pārbaudīt šādu informāciju tikai tad, ja iesniegtie pierādījumi ir savākti pēc lēmuma veikt attiecīgo ieguldījumu pieņemšanas.
105.
Šī sprieduma 83.–85. punktā faktiski jau ir norādīts, ka privātā ieguldītāja kritērija piemērošanā nozīme ir tikai brīdī, kad tiek pieņemts lēmums veikt ieguldījumu, pieejamajai informācijai un paredzamajām attīstības tendencēm. Tas tā it īpaši ir tad, ja – kā šajā lietā – Komisija pārbauda valsts atbalsta pastāvēšanu attiecībā uz ieguldījumu, par ko tai nav paziņots un ko attiecīgā dalībvalsts jau ir veikusi brīdī, kad Komisija īsteno savu pārbaudi.
106.
Ievērojot visu iepriekš minēto, otrais pamats ir noraidāms.
Par pirmo pamatu – faktu sagrozīšanu
107.
Komisija būtībā uzskata, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, uzskatot, ka Francijas Republika ar apstrīdētā pasākuma palīdzību ir pārvērtusi kapitālā nodokļu parādu. Saskaņā ar Komisijas viedokli Francijas Republika ar šo pasākumu ir piešķīrusi
EDF
atbrīvojumu no uzņēmumu ienākuma nodokļa. Taču, kā apgalvo Komisija, atbrīvojuma no nodokļa gadījumā privātā ieguldītāja kritērijam nav nozīmes.
108.
Tomēr otrā pamata izskatīšanā tika konstatēts, ka tad, ja dalībvalsts tai piederošam uzņēmumam piešķir ekonomiskas priekšrocības, minētās priekšrocības piešķiršanai izmantotā veida nodokļu raksturs nevar uzreiz liegt privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību. No tā
a fortiori
izriet, ka attiecīgās dalībvalsts izvēlētajam rīcības veidam nav nozīmes minētā kritērija piemērojamības izvērtēšanā.
109.
Šādos apstākļos apgalvotā Vispārējās tiesas pieļautā faktu sagrozīšana, pieņemot, ka tā būtu pierādīta, nekādā ziņā nevarētu ietekmēt pārsūdzētā sprieduma pamatotību. No tā izriet, ka pirmais pamats ir noraidāms kā neefektīvs.
110.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida.”
J.

Par lēmumu par procedūras paplašināšanu
Pēc sprieduma lietā C‑124/10 P Komisija pieņēma lēmumu par procedūras paplašināšanu.
It īpaši ir jāpievērš uzmanība lēmuma par procedūras paplašināšanu 58.–73. punktam, kuros Komisija izvērtē, pirmkārt, privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību un, otrkārt – pakārtoti – šī paša kritērija piemērošanu aplūkojamajam pasākumam.
Par kritērija piemērojamību Komisija secina:
“66.
No iepriekšminētā izriet, ka šajā stadijā un ar atrunu, ka Francijas iestādēm būs jāsniedz paskaidrojumi par noteikumiem, kas attiecas uz finanšu līdzekļu iepriekšēju piešķiršanu ieguldīšanai tāda uzņēmuma kapitālā kā
EDF
1997. gadā, kā arī citi objektīvi un pārbaudāmi fakti, kas apstiprinātu to vēlmi veikt ieguldījumu, izmantojot aplūkojamo nodokļu pasākumu, ņemot vērā visus šīs lietas faktus, šķiet, ka šis pasākums izrietēja no Francijas Republikas valsts varas statusa, noraidot privātā ieguldītāja principa piemērojamību saskaņā ar [Tiesas] norādītajiem kritērijiem.”
Savukārt par kritērija piemērošanu Komisija secina:
“71.
[Tādu faktu neesamības dēļ, kas prasīti spriedumā lietā C‑124/10 P], [..] šajā stadijā nav pierādīts, ka privāts akcionārs varētu līdzīgos apstākļos ieguldīt naudas summu, kas ir vienāda ar nesamaksāto nodokli, uzņēmumā, kas ir
EDF
situācijai līdzīgā situācijā. Līdz ar to
EDF
uzņēmumu ienākuma nodokļa [888,89 miljonu EUR apmērā] nemaksāšana 1997. gadā šķiet nevis kā produktīvs valsts kā akcionāres ieguldījums, bet drīzāk kā fiskāla rakstura atkāpes pasākums, kurš varētu būt sniedzis ekonomisku priekšrocību
EDF
.
72.
Šāda priekšrocība pilnīgi noteikti stiprinot
EDF
pozīcijas attiecībā pret tās konkurentiem, jo pašu kapitāla summa citu faktoru starpā nosaka uzņēmuma kapacitāti un ārējā finansējuma apstākļus. Tādējādi tā rada konkurences izkropļojumu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Priekšrocība noteikti esot selektīva, jo uzņēmumu ienākuma nodokļa nemaksāšana par daļu no finanšu [rezervēm] veido tāda nodokļu režīma izņēmumu, ko normāli piemēro šādai operācijai, un šajā gadījumā šis izņēmums esot ticis attiecināts vienīgi uz uzņēmumu
EDF
.”
K.

Par apstrīdēto lēmumu
Apstrīdētajā lēmumā Komisija paziņoja, ka atbalsta pasākums, ko saņēma
EDF
, ir nesaderīgs ar iekšējo tirgu, un pieprasīja šā atbalsta atgūšanu ar procentiem.
Šajā saistībā Komisija apstrīdētajā lēmumā min šādus pamatojumus.
Pirmkārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 62.–108. apsvērumā Komisija izklāsta argumentus, ko Francijas Republika un
EDF
izvirzīja formālajā izmeklēšanas procedūrā, kas notika pēc lēmuma par procedūras paplašināšanu.
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 113.–123. apsvērumā atgādinājusi apstrīdētā pasākuma saturu, Komisija uzskata, ka atteikšanās iekasēt nodokli, pārgrupējot koncedenta tiesības kapitālā,
prima facie
ir selektīva priekšrocība par labu
EDF
.
Treškārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 124. apsvērumā Komisija atgādina Francijas Republikas argumentus, kurus tā pauda savos 2002. gada 11. decembra apsvērumos un saskaņā ar kuriem atteikšanās iekasēt nodokli līdzinoties papildu kapitālieguldījumam par summu, kas identiska tai, kura bija jāmaksā kā nodoklis.
Ceturtkārt, Komisija atgādina, ka spriedumā lietā C‑124/10 P, 99. punktā Tiesa uzskatīja, ka Vispārējā tiesa nebija iepriekš izlēmusi ne par tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja kritērija piemērojamību šajā lietā, ne par šī kritērija iespējamās piemērošanas apstrīdētajam pasākumam rezultātu.
Piektkārt, pēc tam apstrīdētā lēmuma preambulas 126.–153. apsvērumā Komisija izvērtē privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību, ņemot vērā Tiesas šajā ziņā sniegtos precizējumus spriedumā lietā C‑124/10 P. Šim nolūkam tā analizē faktus, kas attiecas uz apgalvoto lēmumu par ieguldījumu, ekonomiskos vērtējumus, kas esot veikti ar mērķi noteikt minētā ieguldījuma rentabilitāti, apstrīdētā pasākuma raksturu un priekšmetu, kā arī kontekstu, kurā šis pēdējais lēmums ticis pieņemts, un noteikumus, kuriem tas pakļauts.
Komisija pabeidz šo analīzi, izdarot šādus secinājumus:
“154.
Lielākā daļa iepriekš norādīto elementu skaidri norāda, ka [Francijas Republika] netika iepriekš vai vienlaicīgi ar ekonomiskās priekšrocības piešķiršanu, kas izriet no uzņēmumu nodokļa nemaksāšanas, pieņēmusi lēmumu ar nodokļu atbrīvojuma palīdzību veikt ieguldījumu
EDF
. No tā izriet, ka tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja princips nešķiet piemērojams šim pasākumam. Turpmākiem apsvērumiem, kas attiecas uz tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principu, tātad ir alternatīvs raksturs.”
Pēc tam apstrīdētā lēmuma preambulas 155.–193. apsvērumā Komisija pakārtoti izvērtē, vai privātā ieguldītāja kritērijs, ja pieņem, ka tas ir piemērojams, ir izpildīts šajā gadījumā.
Komisija pabeidz šo analīzi, izdarot šādus secinājumus:
“191.
[Lai arī] tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja princips [būtu piemērojams], ņemot vērā Francijas iestāžu nosūtītos dokumentus, kuros tās izskaidroja peļņas prognozes un riskus, kas saistīti ar iespējamo ieguldījumu nodokļu atbrīvojuma veidā, tirgus ekonomikas privāta ieguldītāja principa pārbaudes piemērošana ļauj secināt, ka zinošs privāts ieguldītājs nebūtu ieguldījis summu, kas vienlīdzīga ar
EDF
kapitāla palielinājumu 1997. gadā.
192.
EDF
uzņēmumu [ienākuma] nodokļa nemaksāšana 5,88 miljardu FRF apmērā nešķiet produktīvs valsts kā akcionāres ieguldījums, piemērojot tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principu. Tas drīzāk šķiet kā [atkāpes pasākums nodokļu atbrīvojuma veidā]
ad hoc
, kas radījis
EDF
ekonomisku priekšrocību, kura atbilstoša nesamaksātajai nodokļu summai. Šāda priekšrocība pilnīgi noteikti stiprina
EDF
pozīcijas attiecībā pret tās konkurentiem, jo pašu kapitāla summa citu faktoru starpā nosaka uzņēmuma kapacitāti un ārējā finansējuma apstākļus, lai gan, piemēram, tādējādi ekonomētus resursus [varēja] izmantot citiem mērķiem, jo īpaši ieguldījumam Francijā vai citās dalībvalstīs vai arī konkurentos, kas veica savu aktivitāti 1997. gadā.
193.
Tādējādi šī ekonomiskā priekšrocība rada konkurences izkropļojumus LESD 107. panta 1. punkta interpretācijā. Priekšrocība ir selektīva, jo uzņēmumu [ienākuma] nodokļa nemaksāšana par daļu no finanšu [rezervēm] veido [tāda] nodokļu režīma izņēmumu, kuru [parasti] piemēro šādai operācijai, un šajā gadījumā šis izņēmums ir ticis piemērots vienīgi [iestādei]
EDF
.”
Secinājusi, ka ir notikusi valsts līdzekļu izmantošana (apstrīdētā lēmuma preambulas 194. un 195. apsvērums), ka ir bijis konkurences izkropļojums un ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm (minētā lēmuma preambulas 196.–206. apsvērums) un ka atbalsts ir nesaderīgs ar iekšējo tirgu (šī lēmuma preambulas 207.–215. apsvērums), Komisija paziņo, ka apstrīdētais pasākums ir atbalsts, kas ir nesaderīgs ar iekšējo tirgu, un liek to atgūt.
II.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 22. decembrī,
EDF
cēla šo prasību.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 20. aprīlī, Francijas Republika lūdza atļauju iestāties šajā tiesvedībā
EDF
prasījumu atbalstam. Ar 2016. gada 24. maija lēmumu Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētājs atļāva tai iestāties lietā. Persona, kas iestājusies lietā, savu procesuālo rakstu un lietas dalībnieki savus apsvērumus par šo rakstu iesniedza noteiktajos termiņos.
Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs ir mainīts, piemērojot Vispārējās tiesas Reglamenta 27. panta 5. punktu, tiesnesis referents tika norīkots uz trešo palātu, kurai līdz ar to tika iedalīta šī lieta.
Par tiesvedības rakstveida daļas pabeigšanu dalībniekiem tika paziņots 2016. gada 26. septembrī. Reglamenta 106. panta 2. punktā noteikto trīs nedēļu laikā pēc šī paziņojuma neviens lietas dalībnieks neiesniedza pieteikumu par tiesas sēdes noturēšanu.
Lēmumā, kas dalībniekiem tika paziņots 2017. gada 19. maijā, Vispārējā tiesa, uzskatīdama, ka no lietas materiāliem ir guvusi pietiekamu informāciju, ņemot vērā to, ka nebija dalībnieku pieteikumu šajā saistībā, nolēma prasību izlemt bez tiesvedības mutvārdu daļas atbilstoši Reglamenta 106. panta 3. punktam.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejai tika nosūtīts 2017. gada 19. maijā, prasītāja lūdza noturēt tiesas sēdi sakarā ar nozīmību, kāda šai lietai bija attiecībā uz to un it īpaši uz tās finansiālajām sekām.
Ar dokumentu, kas tika paziņots 2017. gada 12. jūnijā, tika konstatēts, ka pieteikuma par tiesas sēdes rīkošanu iesniegšanas termiņš bija beidzies 2016. gada 31. oktobrī un ka šis pieteikums līdz ar to ir iesniegts ārpus Reglamenta 106. pantā noteiktā termiņa, prasītājai nenorādot apstākļus, kas ļautu konstatēt neparedzētus apstākļus vai nepārvaramas varas gadījumu atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 45. pantam, kas jāpiemēro likumiskajos termiņos kā šajā lietā.
2017. gada 20. septembrī Tiesa pasludināja spriedumu lietā Komisija/Frucona Košice,
C‑300/16 P
, (
EU:C:2017:706
), (turpmāk tekstā – “spriedums
Frucona Košice
”), noraidot prasību, kas bija celta pret 2016. gada 16. marta spriedumu Frucona Košice/Komisija (
T‑103/14
,
EU:T:2016:152
).
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 3. oktobrī, prasītāja lūdza, lai starp dalībniekiem notiktu rakstiskas vai mutiskas debates par sprieduma
Frucona Košice
ietekmi uz šo lietu.
Ar 2017. gada 12. oktobra lēmumu Vispārējā tiesa nolēma atkārtoti sākt rakstveida procedūru un pievienot prasītājas pieteikumu lietai un lūdza dalībniekus iesniegt rakstveida apsvērumus par to, kāda ietekme, viņu ieskatā, spriedumam
Frucona Košice
ir uz šo lietu.
Lietas dalībnieki uz šo lūgumu atbildēja noteiktajos termiņos.
2017. gada 9. novembrī trešās palātas priekšsēdētājs nolēma izbeigt procedūras rakstveida daļu. Šis lēmums tika paziņots dalībniekiem, precizējot, ka līdz ar šo paziņojumu nesākas termiņš pieteikuma par tiesas sēdes rīkošanu iesniegšanai, kā paredzēts Reglamenta 106. pantā.
EDF
, ko atbalsta Francijas Republika, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
galvenokārt – atcelt apstrīdētā lēmuma 1.–5. pantu;
–
pakārtoti – atcelt apstrīdētā lēmuma 1.–3. pantu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasību noraidīt;
–
piespriest
EDF
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar tās iestāšanos lietā.
III.

Juridiskais pamatojums
Prasības pamatojumam
EDF
izvirza četrus galvenos pamatus un divus pakārtotus pamatus.
Pirmais galvenais pamats attiecas uz LESD 266. panta pārkāpumu tajā, ka Komisija esot nepareizi izpratusi gan sprieduma lietā T‑156/04 rezolutīvo daļu, gan tā pamatā esošos motīvus.
Otrais galvenais pamats attiecas uz LESD 107. panta pārkāpumu tajā, ka Komisija, izvērtējot privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību, esot kļūdījusies gan attiecībā uz tiesību piemērošanu, gan faktiem.
Trešais galvenais pamats attiecas uz LESD 107. panta pārkāpumu tajā, ka Komisija, izvērtējot privātā ieguldītāja kritērija piemērošanu, esot kļūdījusies gan attiecībā uz tiesību piemērošanu, gan faktiem.
Ceturtais galvenais pamats attiecas uz apstrīdētā lēmuma pamatojuma trūkumu.
Pirmais pakārtoti izvirzītais pamats attiecas, pirmkārt, uz to, ka aplūkojamie pasākumi, pieņemot, ka tos varētu kvalificēt par atbalstu, lielākoties esot jāuzskata par pastāvošu atbalstu, piemērojot Padomes Regulas (EK) Nr. 659/1999 (1999. gada 22. marts), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88. panta] piemērošanai (
OV 1999, L 83, 1. lpp.
), 1. panta b) punkta v) apakšpunktu, ciktāl tie tikuši veikti pirms elektroenerģijas nozares faktiskas liberalizācijas, un, otrkārt, uz to, ka lielākā daļa no tiem esot jāuzskata par tādiem, uz kuriem attiecas noilgums minētās regulas 15. panta 1. punkta izpratnē.
Ar otro pakārtoti izvirzīto pamatu
EDF
apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā katrā ziņā esot pieļautas vairākas kļūdas aprēķinos un ka tas to padarot par spēkā neesošu.
Francijas Republika uzskata, ka
EDF
pamati ir pamatoti, bet ir iesniegusi apsvērumus tikai attiecībā uz pirmajiem trijiem pamatiem, kas izvirzīti kā galvenie.
A.

Par pirmo pamatu, kas izvirzīts kā galvenais
1.

Lietas dalībnieku argumenti
EDF
, ko atbalsta Francijas Republika, apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi LESD 266. pantu, neizpildot spriedumu lietā T‑156/04, ciktāl, pirmkārt, tā apstrīdētajā lēmumā uzskatot, ka lēmums par procedūras sākšanu nav nelikumīgs un ka līdz ar to tas var veidot pamatu jaunam lēmumam, lai gan, tās ieskatā, lēmuma par procedūras sākšanu pamatā esot kļūdains faktu izklāsts, kas tieši licis Vispārējai tiesai atcelt galīgo lēmumu, kura pamatā arī bijis tas pats kļūdainais faktu izklāsts. Apstrīdētajā lēmumā tādējādi esot pieļautas tās pašas kļūdas un saturiskās neprecizitātes kā tās, ar ko tika pamatota galīgā lēmuma atcelšana.
Otrkārt,
EDF
ieskatā, Komisija neatkāpjoties no tā, ka apstrīdētajā lēmumā pamato savu analīzi ar vienu pasākumu, proti, nodokļu dāvanu, kas izrietot no nepamatoti piešķirta nodokļu atvieglojuma, ko tā esot saņēmusi, lai arī Vispārējā tiesa šādu faktu izklāstu esot skaidri noraidījusi spriedumā lietā T‑156/04.
Pēc
EDF
domām, Komisija, tostarp savā iebildumu rakstā, turpinot nošķirt faktiski īstenoto pasākumu, proti, kapitāla palielinājumu, kas izrietēja no atjaunošanai paredzēto finanšu rezervju ierakstīšanas postenī “Kapitālieguldījumi”, un vienu no tā ietekmēm nodokļu ziņā, proti, “koncedenta tiesību” neaplikšanu ar nodokli, lai arī Vispārējā tiesa šo pieeju esot noraidījusi, kvalificējot 1997. gada 22. decembra vēstuli par īstenotā pasākuma, kas, tās ieskatā, bija ar Likumu Nr. 97‑1026 veikta uzņēmuma rekapitalizācija, paskaidrojošu dokumentu. Tā uzskata, ka Vispārējā tiesa rekapitalizācijas pasākumā nekad neesot nošķīrusi atjaunošanai paredzēto finanšu rezervju dažādo daļu raksturu un uz tām attiecināmos noteikumus.
EDF
uzskata, ka Komisijas argumentācijas pamatā tādējādi esot tas, ka ir sajaukta apstrīdētā pasākuma kvalifikācija, proti, pastāv vai nepastāv valsts atbalsts, un tā identificēšana. Tās ieskatā, Vispārējā tiesa neesot izteikusies par apstrīdētā pasākuma kvalifikāciju privātā ieguldītāja kritērija piemērojamības vai piemērošanas aspektā, bet, gluži pretēji, esot precīzi identificējusi minēto pasākumu. Šāda faktu konstatācija esot ne tikai nepieciešamais priekšnosacījums jebkādai turpmākajai juridiskajai analīzei, bet pirmām kārtām Vispārējās tiesas, faktu suverēnā tiesneša, prerogatīva. Līdz ar to trūkstot Komisijas argumentu, saskaņā ar kuriem Vispārējā tiesa nebūtu galīgi kvalificējusi faktus.
EDF
precizē, ka šajā ziņā esot jāizvērtē, cik lielā mērā faktu apraksts, kas ietverts apstrīdētajā lēmumā, atšķiras no tā, ko izmantojusi Vispārējā tiesa, un pēc tam [jāizvērtē], vai šīs pēdējās veiktie faktu konstatējumi ir pamats, kas veido nepieciešamo pamatojumu tās 2009. gadā pasludinātā sākotnējā lēmuma atcelšanai.
EDF
ieskatā, Vispārējā tiesa esot identificējusi aplūkojamo pasākumu kā ar Likumu Nr. 97‑1026 veiktu tās rekapitalizāciju, neveicot nošķīrumu starp finanšu rezervēm, kas tika pārgrupētas par kapitālieguldījumiem, savukārt Komisija turpinot ņemt vērā tikai daļas minēto finanšu rezervju neaplikšanu ar nodokli. No tā
EDF
secina, ka, lai arī esot taisnība, ka Komisija ir “ņēmusi vērā” ar minēto likumu veikto rekapitalizāciju, [tā to esot ņēmusi vērā] kā vienkāršu konteksta elementu, nevis kā tādu, kas pats par sevi veido aplūkojamo pasākumu.
Komisijas veiktās daļējās aplūkojamā pasākuma identificēšanas kritika esot sākuma punkts un pats nosacījums argumentācijai, kuru izmantojusi Vispārējā tiesa un kuras dēļ arī ticis anulēts sākotnējais lēmums. Līdz ar to pasākuma identificēšana esot tiesību jautājums, kas faktiski un obligāti ticis izskatīts Vispārējā tiesā, un līdz ar to motīvs, kas esot nepieciešamais pamatojums sprieduma lietā T‑156/04 rezolutīvajai daļai.
Komisija apstrīd šos argumentus.
2.

Vispārējās tiesas vērtējums
Attiecībā uz
res judicata
spēku ir jāatgādina, ka Tiesa ir lēmusi – lai nodrošinātu gan tiesību un tiesisko attiecību stabilitāti, gan pareizu tiesvedību, ir svarīgi, lai tiesu nolēmumus, kas ir stājušies spēkā pēc tam, kad ir izmantoti pieejamie tiesību aizsardzības līdzekļi vai beigušies šādai pārsūdzībai paredzētie termiņi, vairs nevarētu apstrīdēt (spriedums, 2012. gada 19. aprīlis, Artegodan/Komisija,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
,
86.
punkts).
Turklāt, pirmkārt,
res judicata
spēks attiecas tikai uz faktiem un tiesību jautājumiem, kas faktiski vai obligāti tika izskatīti attiecīgajā tiesas nolēmumā. Otrkārt, šis spēks attiecas ne tikai uz šī nolēmuma rezolutīvo daļu, bet arī uz tā motīviem, kas ir tā rezolutīvās daļas nepieciešamais pamatojums un kas tādēļ nav no tās atdalāmi (spriedums, 2012. gada 19. aprīlis, Artegodan/Komisija,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
,
87.
punkts).
Sprieduma lietā T‑156/04
res judicata
spēka piemērojamība tādējādi ir jānosaka, ievērojot spriedumu lietā C‑124/10 P pēc Komisijas iesniegtās apelācijas sūdzības par spriedumu lietā T‑156/04 (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 19. aprīlis, Artegodan/Komisija,
C‑221/10 P
,
EU:C:2012:216
,
88.
punkts).
Šajā gadījumā ir jāatgādina, ka, pirmkārt, lēmuma par procedūras sākšanu 50. un 51. punktā Komisija uzskatīja:
“50.
[..] ir jānošķir jau izmantotās [finanšu rezerves] un neizmantotās [finanšu rezerves], kas 1997. gada beigās attiecīgi bija 18345 miljoni FRF un 38521 miljons [FRF].
51.
No izmantoto [finanšu rezervju] kopējās summas 14119 miljoni FRF tika pārgrupēti bilances postenī “Kapitālieguldījumi”, atlikumu 4226 miljonus FRF ierakstot dažādos revalvācijas kontos. Tā kā pārkvalificēšana netika ierakstīta peļņas un zaudējumu kontā un kapitāla palielināšana netika uzskatīta par sabiedrības neto kapitāla palielinājumu uzņēmumu ienākuma nodokļa aprēķinā, ar šo pārkvalificēšanu tika konsolidēts nodokļu atvieglojums, kas bija
EDF
attiecībā uz tās [finanšu rezervēm].
Francijas iestāžu ieskatā, priekšrocību, ko
EDF
saņēma kā nodokļu atvieglojumu, var novērtēt 5883 miljonu FRF apmērā [14119 × 41,67 %].”
Otrkārt, sākotnējā lēmuma preambulas 91. un 99. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka “[..] koncedenta tiesības būtu bijis jāapliek ar nodokli tajā pašā laikā un ar tādu pašu procentu likmi kā pārējās finanšu rezerves, kas atbrīvotas no aplikšanas ar nodokli”, ka “tas nozīmē, ka koncedenta tiesības 14,119 miljardu FRF apmērā būtu bijis jāpieskaita neizmantotajām finanšu rezervēm 38,5 miljardu FRF apmērā, lai tās apliktu ar nodokli ar procentu likmi 41,66 %, kuru Francijas iestādes piemēroja
EDF
bilances pārstrukturēšanai”, ka, “nemaksājot visu uzņēmumu ienākuma nodokli, kas bija jāmaksā bilances pārstrukturēšanas laikā,
EDF
ieekonomēja 888,89 miljonus EUR” un ka “tas, ka
EDF
1997. gadā nesamaksāja nodokļus 888,89 miljonu EUR apmērā, tādējādi rad[īja] grupai priekšrocību”.
Sava izvērtējuma nobeigumā Komisija secināja, ka “
EDF
uzņēmumu ienākuma nodokļa nemaksāšana 1997. gadā par no nodokļiem atbrīvotu [finanšu rezervju] VAT atjaunošanai daļu, kas atbilst koncedenta tiesībām 14,119 miljardu [FRF] apmērā, kuras pārgrupētas kapitālieguldījumos, [bija] ar kopējo tirgu nesaderīgs valsts atbalsts” (sākotnējā lēmuma 3. pants).
Treškārt, spriedumā lietā T‑156/04 Vispārējā tiesa precizēja:
“111.
[..] gan lēmumā par procedūras [sākšanu], gan apstrīdētajā lēmumā Komisija pārbaudīja koncedenta tiesību aplikšanu ar nodokļiem ar Likumu Nr. 97‑1026 veiktajā
EDF
bilances pārstrukturēšanā (turpmāk tekstā – “apstrīdētais pasākums”) un ka tāpēc šajā ziņā pārbaudes ietvari abos šajos lēmumos ir vienādi.”
Spriedumā lietā T‑156/04 pēc tam Vispārējā tiesa lēma:
“253.
Ievērojot vajadzību apstrīdēto pasākumu izvērtēt tā apstākļos, Komisija tādējādi nevarēja pārbaudīt tikai Francijas Republikas [pieņemto tiesību normu fiskālās sekas], vienlaikus nepārbaudot un, iespējams, šīs pārbaudes beigās noraidot Francijas Republikas argumentu pamatotību, apgalvojot, ka atteikšanos no nodokļu parāda
EDF
bilances pārstrukturēšanas un kapitāla palielināšanas ietvaros, kas bija Likuma Nr. 97‑1026 4. panta priekšmets, varēja uzskatīt par darījumu, kas atbilda privātā ieguldītāja kritērijam.”
Ir jākonstatē, ka apstrīdētais pasākums, kā to noteica Vispārējā tiesa, attiecas uz “koncedenta tiesību aplikšanu ar nodokļiem
EDF
bilances pārstrukturēšanā” un ka Vispārējā tiesa sodīja Komisiju par to, ka tā nebija izvērtējusi privātā ieguldītāja kritēriju tikai fiskālā rakstura dēļ, kas piemita šim pasākumam, ko, tās ieskatā, Francijas Republika bija īstenojusi valsts varas īstenotājas statusā, un par to, ka tā nebija izvērtējusi šo pasākumu kontekstā, kurā tas bija ticis veikts, proti,
EDF
rekapitalizācijas kontekstā, lai izvērtētu, vai šajā lietā bija piemērojams privātā ieguldītāja kritērijs, šī pasākuma fiskālajam raksturam principā neesot pretrunā tam, ka šo kritēriju var minēt valsts.
Ceturtkārt, ir jāpievērš uzmanība, pirmām kārtām, sprieduma lietā C‑124/10 P 16., 19., 21. un 35. punktam (skat. iepriekš 50. punktu), kuros ir atgādināts priekšrocības, kādu to identificējusi Komisija un Vispārējā tiesa, saturs, un, otrām kārtām, ir jāatgādina, ka Tiesa minētā sprieduma 99. punktā lēma, ka ar spriedumu lietā T‑156/04 Vispārējā tiesa šajā lietā nebija iepriekš izlēmusi ne par privāta ieguldītāja kritērija piemērojamību, ne par minētā kritērija iespējamās piemērošanas rezultātu.
Pretēji tam, ko apgalvo
EDF
, no sprieduma lietā T‑156/04, to lasot saistībā it īpaši ar sprieduma lietā C‑124/10 P 87., 92., 93., 98.–100. un 108. punktu (kas tika atgādināti iepriekš 50. punktā), nevar secināt, ka pasākums, kas bija jāpārbauda, faktiski būtu nevis atteikšanās iekasēt nodokli par koncedenta tiesībām, bet “ar Likumu Nr. 97‑1026 veikta
EDF
rekapitalizācija, neveicot nošķīrumu starp finanšu [rezervēm], kas tika pārgrupētas par kapitālieguldījumiem,” (prasības pieteikuma 9. punkts un replikas raksta 7. un 17. punkts) vai “[..] tāda uzņēmuma rekapitalizācij[u], kuram valsts ir akcionāre”, ko “pēc būtības [Vispārējā tiesa būtu uzskatījusi par tādu, kas tiecas pierādīt], ka “valsts veiktā ieguldījuma mērķi bija iespējams salīdzināt ar privāta ieguldītāja mērķi”” (prasības pieteikuma 86. punkts).
Līdz ar to, nepieļaujot kļūdu un nepārkāpjot sprieduma lietā T‑156/04
res judicata
spēku, atsākusi administratīvo procedūru, Komisija apstrīdētajā lēmumā pārbaudīja privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību pasākumam, ar kuru Francijas Republika atteicās iekasēt nodokli, pārgrupējot koncedenta tiesības kapitālieguldījumā, (apstrīdētā lēmuma 117. un 188. punkts un 1. pants), pasākumam, ko, kā to atgādina Komisija, turklāt Francijas Republika ir skaidri un neapšaubāmi noteikusi kā apstrīdēto pasākumu 2002. gada 9. aprīļa paziņojumā, ko tā nosūtīja Komisijai (skat. iepriekš 27. punktu).
Tādējādi šis pamats ir jānoraida.
B.

Par otro pamatu, kas izvirzīts kā galvenais
Otrais pamats, ko
EDF
ir izvirzījusi kā galveno un ar ko tā būtībā apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini uzskatījusi, ka privātā ieguldītāja kritērijs šajā lietā nebija piemērojams, ir sadalīts piecās daļās.
Pirmās daļas atbalstam
EDF
apgalvo, ka, izvērtējot privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību, Komisija nepamatoti neesot ņēmusi vērā vairākus dokumentus un materiālus, kas tai bija iesniegti.
Otrā daļa attiecas uz to, ka Komisija, neievērojot spriedumu lietā C‑124/10 P, esot sistemātiski sajaukusi aspektus, kas attiecas uz privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību, un aspektus, kas attiecas uz šī kritērija piemērošanu.
Ar trešo daļu
EDF
apgalvo, ka Komisija esot nepamatoti izslēgusi privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību tāpēc, ka Francijas Republika papildus apsvērumiem, kuri attiecas uz tās kā akcionāres statusu, bija tostarp ņēmusi vērā apsvērumus, kas attiecas uz tās kā valsts varas īstenotājas statusu.
Ceturtās daļas atbalstam
EDF
apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini uzskatījusi, ka pastāv pienākums sagatavot formālu biznesa plānu, lai pamatotu privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību.
Visbeidzot, piektās daļas atbalstam
EDF
apgalvo, ka tad, ja Komisija nebūtu pieļāvusi šīs dažādās kļūdas tiesību piemērošanā un faktos, tā varētu vienīgi nonākt pie slēdziena par privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību, ņemot vērā šī pasākuma raksturu un priekšmetu, apstākļus, kādos tas tika veikts, kā arī izvirzīto mērķi un minētajam pasākumam piemērojamos noteikumus.
1.

Apstrīdētā lēmuma atgādinājums
Apstrīdētā lēmuma preambulas 113.–123. apsvērumā atgādinājusi apstrīdētā pasākuma saturu, Komisija tā preambulas 126.–154. apsvērumā vērtēja privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību šim pasākumam, formulējot šādi:
“126.
Lai noteiktu tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa iespējamo piemērojamību, pietiek vispārēja novērtējuma ietvaros konstatēt, vai atbrīvojumu no nodokļiem Francijas Republika piešķīrusi kā akcionāre vai kā valsts varas īstenotāja. Tiesa savā 2012. gada 5. jūnija spriedumā precizē vairākus elementus, kas jāņem vērā, veicot šo vispārējo novērtēšanu. Elementi, kas plašāk izpētīti turpmāk tekstā saistībā ar attiecīgajiem apstākļiem, ir šādi:
dalībvalstij šaubu gadījumā bez neskaidrībām un uz objektīvu un pārbaudāmu elementu pamata ir jākonstatē, ka īstenotais pasākums izriet no tās kā akcionāres darbības; šiem elementiem ir skaidri jāparāda, ka attiecīgā dalībvalsts pirms vai vienlaicīgi ar ekonomiskās priekšrocības piešķiršanu ar attiecīgi īstenotiem pasākumiem ir pieņēmusi lēmumu veikt ieguldījumu valsts kontrolētā uzņēmumā;
tāpēc tai var būt jāiesniedz pierādījumi par to, ka lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz ekonomiskiem novērtējumiem, kas ir līdzvērtīgi tādiem novērtējumiem, kādus apstākļos, kas ir pēc iespējas līdzīgi dalībvalsts situācijai, turpmākās peļņas noteikšanas nolūkā pirms ieguldīšanas sagatavotu tirgus ekonomikā zinošs privāts ieguldītājs, lai noteiktu šāda ieguldījuma peļņas prognozes nākotnē; Komisija var atteikties izskatīt pierādījuma elementus, kas sagādāti pēc tam, kad bijis pieņemts lēmums veikt attiecīgo ieguldījumu;
šajā ziņā var būt svarīgs pasākuma raksturs un priekšmets, konteksts, kurā tas iekļaujas, kā arī mērķis un noteikumi, kuriem minētais pasākums ir pakļauts;
tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja kritērija piemērošana tāpēc būtu ļāvusi noteikt, vai privāts akcionārs varētu līdzīgos apstākļos ieguldīt naudas summu, kas ir vienāda ar nesamaksāto nodokli, uzņēmumā, kas ir
EDF
situācijai līdzīgā situācijā.
127.
Savās 2002. gada 11. decembra piezīmēs, kas minētas 42. apsvērumā, Francijas iestādes apstiprināja, ka tika nospriests, ka efektīvāk un neitrālāk pašam
EDF
būtu tieši pārcelt koncedenta tiesības uz pašu kapitālu to kopumā, nemaksājot uzņēmumu [ienākuma] nodokli. Tomēr neviens no dokumentiem, kas bijuši pirms vai vienlaicīgi ar minēto lēmumu neieturēt nodokļus, ko nosūtījusi [Francijas Republika] vai
EDF
, atbalstot savas piezīmes attiecībā uz lēmumu par procedūras [paplašināšanu], ne tieši, ne netieši nemin iespējamo lēmumu par ieguldījumu, tā sekām, priekšrocībām un trūkumiem vai analogu lēmumu palielināt kapitālieguldījumu summu, neatvelkot nodokļus. Francijas iestāžu nosūtītie dokumenti, kas pieminēti 87.–108. apsvērumā, nemin un,
a fortiori
, neanalizē priekšrocības un trūkumus valstij no lēmuma neatvilkt uzņēmumu [ienākuma] nodokli no daļas koncedenta tiesību rezervju, kas pārgrupētas par kapitālieguldījumiem
EDF
atbilstoši 1997. gada 10. novembra Likumam Nr. 97‑1026.
128.
[Francijas Republikai] šaubu gadījumā par tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa piemērojamību, kādas tās formulējusi Komisija, pienākas bez neskaidrībām un uz objektīvu un pārbaudāmu elementu pamata pierādīt, ka īstenotais pasākums izriet no tās kā akcionāres lomas. Tomēr, ņemot vērā iesniegtos elementus, šķiet, ka lēmums veikt ieguldījumu, atsakoties saņemt nodokļus, kas
EDF
būtu jāmaksā, ticis pieņemts klusējot, bez motivēta juridiska dokumenta, kas ļautu uzzināt vai pārbaudīt precīzu šī lēmuma saturu, iemeslus un juridisko pamatojumu, uz ko tas balstās un kura kompetenta iestāde un kurā datumā to pieņēmusi. Attiecībā uz Tiesas izceltajiem elementiem, lai pārbaudītu tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa piemērojamību, īpaši jāizceļ vajadzība pēc objektīviem un pārbaudāmiem elementiem, realitātē īstenots pasākums vai iepriekšēji ekonomiski novērtējumi, atsauču vai materiālu pierādījumu trūkums jāuzskata par pirmo norādi uz šī principa nepiemērojamību.
129.
Tā kā nav dokumentu, kuros iespējams izsekot minētajam lēmumam, jāapraksta iespējamais ieguldījumu pasākums, ko Francijas valsts varētu būt īstenojusi. Šajā gadījumā Tiesa novērtējusi, ka tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja kritērija piemērošana tāpēc būtu ļāvusi noteikt, vai privāts akcionārs varētu līdzīgos apstākļos ieguldīt [5,88 miljardus FRF] uzņēmumā, kas ir
EDF
situācijai līdzīgā situācijā. [Francijas Republikas] ieguldījums ietvertu atteikšanos no šīs summas iekasēšanas, plānojot tādas peļņas gūšanu, kas pārsniedz sākotnēji izmantotos resursus. Tātad analīze jāveic attiecībā uz maksājamā uzņēmumu [ienākuma] nodokļa summu.
130.
Šajā saistībā pētījumu, atsauču vai specifisku analīžu trūkums par ieguldījumu [rentabilitāti] summai, ko sastāda nodokļu atbrīvojums, rada grūtības [Francijas Republikas] vai
EDF
iesniegtajā informācijā izdalīt minētā ieguldījuma ietekmi. Šīs grūtības nav nepārvaramas, tāpēc analīzes vajadzībām lielākajā daļā nozīmīgo faktoru, lai pārbaudītu tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa piemērojamību un piemērošanu, tiek uzskatīts, ka
EDF
kapitāla atdeves pieaugums par nesamaksātā nodokļa summu iegūst tādas tiesības, kas saistītas ar ieguldījumu kopumu. Tādējādi, ja ieguldījumi tika atlīdzināti ar zināmu likmi, šai likmei bija jābūt un tā tika piemērota neiekasētā nodokļa summai. Turpretī gadījumos, kad tiek saglabāta margināla vai papildu ietekme, [Francijas Republikas] vai
EDF
nosūtītā informācija neļauj no pirmā skata ilustrēt ietekmi, ko radījusi ieguldījumu summas palielināšana atbilstoši nenomaksātajai nodokļa summai.
131.
Nodokļu neieturēšanas rezultātā
EDF
kapitālieguldījumi palielinājās un attiecīgi
EDF
pašu kapitāls papildinājās par [5,88 miljardiem FRF], un kopējā pārgrupēto rezervju summa bija [14,119 miljardi FRF]. Šīs [finanšu rezerves], kas neatbilst jaunas naudas ieguldījumam no valsts kā akcionāres, tikušas pārgrupētas par kapitālieguldījumiem, tās pārnesot uz atbilstošu posteni
EDF
bilances augšdaļā, arī pašu kapitālu (kapitāls, ieguldījumi u.c. – 2. tabula). Bez atbrīvojuma no nodokļiem
EDF
pašu kapitāls, kam vajadzēja sasniegt [79,8 miljardus FRF] 1997. gadā, būtu sasniedzis [72,1 miljardu FRF] saskaņā ar tolaik izpētītajiem dokumentiem (100. apsvērums, 2. tabula). [50,7 miljardu FRF] vietā valsts dotācijas
EDF
kapitālā tika noteiktas [44,8 miljardu FRF] apmērā.
Pieprasītais ieguldījuma lēmums: analīzes elementi
132.
Pirmkārt, kā to uzsver Francijas iestādes, tā kā nesamaksātā nodokļa summas iekļaušana palielināja ieguldījumu bāzi un par to tika izmaksāta atlīdzība pēc fiksētās likmes (3 %), absolūtā atlīdzības vērtība valstij tika palielināta, pateicoties atbrīvojumam no nodokļa jeb tā neiekasēšanai (83. apsvērums). Tomēr kapitālieguldījuma palielināšana, kas atbilst atbrīvojumam no nodokļiem, netiek interpretēta kā relatīva valsts saņemtās atlīdzības palielināšana. Šajā ziņā nemainīgs paliek tas, ka atlīdzība par valsts ieguldījumiem
EDF
kapitālā ir paredzēta kopš 1956. gada 30. decembra Dekrēta Nr. 56‑1360 (18. un 103. apsvērums). Dažādas atlīdzības tādējādi paredzētas uzņēmuma līgumos, kas bijuši pirms un kas sekojuši tam, kas bijis spēkā periodā no 1997. līdz 2000. gadam, kā tas parādīts 93. un 102. apsvērumā. Atlīdzības princips pastāvēja pirms iespējamā lēmuma un saglabājās pēc tā.
133.
Faktu pārbaude tostarp liecina, ka attiecīgais atbrīvojums no nodokļiem varēja atstāt ietekmi uz valsts saņemtās atlīdzības par ieguldījumu samazināšanu. Ziņojums, ko sastādījusi Nacionālā asambleja 1997. gada septembrī, nepārprotami parāda, ka kopējās ieguldījumu summas palielinājums ir par pamatu atlīdzības samazinājumam, lai “nepalielinātu
EDF
veicamo maksājumu” (103. apsvērums). Senāta ziņojums apstiprina to, ka valsts vara vēlējusies šo samazinājumu (108. apsvērums).
134.
Laikā no 1991. līdz 1996. gadam
EDF
nodrošinājusi labāku atlīdzību valstij ar mazāku kapitālieguldījumu pamatu attiecībā pret to, kas bija paredzēta periodā no 1997. līdz 2000. gadam ar lielāku pamatu. Vidējā ikgadējā atlīdzība absolūtajā vērtībā [3,41 miljards FRF] par periodu no 1991. līdz 1996. gadam, kura laikā ieguldījumu summa bija [36,6 miljardi FRF], bija daudz nozīmīgāka par atlīdzību [2,35 miljardu FRF] vērtībā, kas bija paredzēta par lielāku pamatu [50,7 miljardu FRF] apmērā periodā no 1997. līdz 2000. gadam (92. un 102.–103. apsvērums, 3. tabula). No tā izriet, ka pašreizējais kapitālieguldījumu summas pieauguma [niecīgais] ienesīgums [5,88 miljardu FRF] apmērā, uz ko cerējusi valsts kā akcionāre par periodu no 1997. līdz 2000. gadam, tātad varētu tikt analizēts kā negatīvs attiecībā pret periodu no 1991. līdz 1996. gadam.
135.
Tiešām, Francijas iestādes rīkojušās tā, lai Francijas valstij pārskaitītā absolūtā un relatīvā atlīdzība no kapitālieguldījumiem tomēr būtu mazāk pieaugusi absolūtajā un relatīvajā vērtībā, nekā paplašinājies ieguldījumu pamats, kā to nepārprotami parāda Nacionālās asamblejas un Senāta sagatavotie ziņojumi. No tā izriet, ka, kopējai ieguldījumu summai pieaugot, bet tai esot mazāk ienesīgai nekā ieguldījumam pirms Likuma Nr. 97‑1026, lēmums piešķirt nodokļu atbrīvojumu nešķiet neizbēgami esam daļa no ieguldījuma.
136.
Otrkārt, veids, kā paredzēta un noteikta atlīdzība no kapitālieguldījumu pieauguma, nav tāds, kas varētu noturēt tirgus ekonomikā zinošu privātu ieguldītāju.
137.
Tiešām, kā to parāda atsauces gan aizbildniecības ministru vēstulēs, gan Parlamenta ziņojumos, kas minēti 97., 103. un 106. apsvērumā, 1997. gadā izpētot Francijas valdības saņemto atlīdzību pēc
EDF
bilances pārstrukturēšanas, Francijas iestādes ņēma vērā vienlaicīgi gan atlīdzību no kapitālieguldījumiem, kas pienākas valstij kā akcionārei
stricto sensu
, gan cerēto nodokļu summu, ko valsts saņemtu, sākot no 1997. gada, pēc vairākiem gadiem ar negatīviem fiskālajiem gadiem, kas attiecās uz valsti kā varu nodokļu iekasēšanā. Kā parādīts 93. apsvērumā, atlīdzība no ieguldījumiem savukārt tika atņemta no uzņēmumu [ienākuma] nodokļa, pārkāpjot vispārējos likumus.
138.
Francijas iestāžu 1997. gadā izpētītā un apstiprinātā koncepcija bija tāda, ka no
EDF
jāietur nodokļi un uzkrātā atlīdzība akcionāram. Kopējā
EDF
aprēķinātā nodokļu summa pat pēc apstrīdētā atbrīvojuma, kas atklāj fiskālas priekšrocības, un valstij kā akcionārei pārskaitītā atlīdzība Francijas iestāžu nosūtītajā dokumentācijā ir neskaidra. Tomēr saskaņā ar tām šie dokumenti parāda lēmumu par šādu ieguldījumu. Gluži pretēji, šis konstantais apsvērums maksāt
EDF
aprēķinātos nodokļus valstij kā nodokļu iekasētājam, tajā skaitā veicot nesaņemto nodokļu korekciju un dzēšanu pirms Likuma Nr. 97‑1026, lai izpētītu un noteiktu valsts kā akcionāra atlīdzību, šķiet norādām, ka apstrīdēto atbrīvojumu no nodokļiem pieņēmusi valsts, kas īsteno valsts varu, nevis valsts kā ieguldītājs.
139.
Šo norādi cita starpā pastiprina
EDF
mērķu raksturs, ko valsts noteikusi 1997. gadā, apsverot savas intereses un mērķus kā valsts varas īstenotājas, nevis akcionāres lomā. Šīs intereses ir redzamas
EDF
tarifu noteikšanā, kā to paredz uzņēmuma līgums par periodu no 1997. līdz 2000. gadam, no kura atkarīga atlīdzība valstij kā akcionāram. Tiešām, valsts lūdza
EDF
dot ieguldījumu Francijas rūpniecības konkurētspējas un Francijas mājsaimniecību pirktspējas stiprināšanā. Tie ir apsvērumi, kas ir ne tikai neatbilstoši tiem, kurus būtu ņēmis vērā tirgus ekonomikā zinošs privāts ieguldītājs, bet arī pretēji hipotētiskajām ieguldītāja finanšu interesēm. No uzņēmuma līgumā 1997.–2000. gadam
EDF
noteiktā mērķa izriet, ka jāīsteno ambicioza politika, lai atbalstītu ekonomisko un nodarbinātības aktivitāti, paliekot vietējo varas iestāžu rīcībā (89. un 95. apsvērums).
Ekonomiskie novērtējumi, lai noteiktu iespējamā ieguldījuma rentabilitāti
140.
Uzņēmuma līgums starp valsti un
EDF
, kas parakstīts 1997. gada 8. aprīlī, iekļāva novērtējumus, kas radušies pirms finanšu scenārija, kurā iekļāvās
EDF
kapitālieguldījumu ienesīguma prognozes valstij kā akcionāram (92. apsvērums). Šie dokumenti un analīzes, ko iesniegušas Francijas iestādes, attiecas uz ietekmi, kas tiek gaidīta, pārgrupējot
EDF
veidotās rezerves, vai nu tās bijušas obligātas, vai nē, vai nu tās izrietējušas no Likuma Nr. 97‑1026 īstenošanas, vai nē. Vienīgais sistemātiskais novērtējums, ko iesniegušas Francijas iestādes un kas iekļauts
EDF
1997. gada 18. februāra piezīmē (92. apsvērums), ir vispārējs un aprobežojas ar reglamentā noteiktu atlīdzību, kas tiek piemērota kapitālieguldījumiem, tajā skaitā tādiem, kuri veikti pirms
EDF
bilances pārstrukturēšanas, neieskaitot, piemēram, atlīdzību par kapitālu bez ieguldījumiem vai atlīdzību par pašu kapitālu.
141.
Neviens [Francijas Republikas] vai
EDF
iesniegtais dokuments neparāda, ka iespējami pieņemtais ieguldījuma lēmums, proti, nodrošināt lielāku kapitālieguldījumu
EDF
, neieturot nodokļus par pārgrupēšanu, būtu ticis izskatīts, izpētīts vai īpaši analizēts. Tomēr, ņemot vērā attiecīgās summas, tirgus ekonomikā zinošs privātais ieguldītājs, visticamāk, būtu licis veikt finanšu un ekonomisku ieguldījuma analīzi, pirms pieņēmis lēmumu, vai, ņemot vērā reglamentā noteikto kapitālieguldījumu rentabilitāti, [5,88 miljardu FRF] lielais atbrīvojums no nodokļiem bija nepieciešams, lai uzņēmums nodrošinātu savu kopējo ieguldījumu rentabilitāti ilgtermiņā un lai akcionārs tiktu pietiekami atlīdzināts. Trūkst šāda veida iepriekšēja ekonomiska pētījuma, ko Tiesa piemin sava sprieduma 84. punktā starp elementiem, kas ļautu labvēlīgi secināt par tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa piemērojamību.
142.
Jo īpaši jākonstatē, ka papildus atlīdzībai, kas tiktu piešķirta valstij par periodu no 1997.–2000. gadam, nav ticis veikts neviens pētījums ne par atlīdzību, ne par ilgtermiņa atdevi, lai gan [Francijas Republika] tieši izliekas, ka veikusi ilgtermiņa ieguldījumu. Tādējādi tirgus ekonomikā zinošs privāts ieguldītājs nebūtu izlaidis ieguldījuma [rentabilitātes] analīzes veikšanu par periodu pēc 2000. gada.
143.
Ja ir saprātīgi domāt, ka tirgus ekonomikā zinošs privāts ieguldītājs būtu ņēmis vērā
EDF
parāda attiecību samazināšanās ietekmi, ir pamats konstatēt, ka
EDF
priekšrocības aizņemties par mazāku cenu tāpēc, ka parāda attiecība pret pašu kapitālu ir labāka, vispārējos terminos ir pieminēta dažos [Francijas Republikas] un
EDF
sagatavotajos dokumentos (101. un 105. apsvērums). Tomēr neviens elements nepiemin priekšrocības un rentabilitāti valstij kā akcionāram, ko dod
EDF
aizņēmumu izmaksu samazināšanās vai zemāka parāda attiecība. Saskaņā ar 101. apsvērumā minētajiem tā laika kvantitatīvajiem rādītājiem neto parāda attiecībai pret
EDF
pašu kapitālu vajadzēja sasniegt 148 % ar jauno kapitālieguldījumu tā kopumā, kas sasniedza [50,7 miljardus FRF], tai skaitā [5,88 miljardus FRF] apstrīdētā atbrīvojuma. Bez atbrīvojuma no nodokļiem šī attiecība būtu aptuveni 163 % jeb trīsreiz mazāka nekā 480 % attiecība, kāda tā bija pirms Likuma Nr. 97‑1026. Apskatīts izolēti no citas dažādo rezervju pārgrupēšanas ietekmes, nodokļu atbrīvojuma ieguldījums šīs attiecības uzlabošanā nav tik nozīmīgs, un tā interpretācija kā
EDF
aizņēmuma izmaksu samazināšanā ir stipri apšaubāma (170.–172. apsvērums). Katrā gadījumā Francijas iestāžu iesniegtie dokumenti nemin un arī neanalizē ne kā ieguldījumu, ne kā atlīdzību akcionāram to, ko radītu attiecība 148 %, ne,
a fortiori
, ko radītu attiecība 163 %. Par šo punktu nav veikts neviens iepriekšējs ekonomisks novērtējums, kas būtu salīdzināms ar to, ko būtu varējis veikt tirgus ekonomikā zinošs privāts ieguldītājs, kā pieminēts Tiesas sprieduma 84. punktā.
144.
Šajā jautājumā
EDF
iesniegtais ekonomiskais pētījums, kas atbalsta tās piezīmes (69. un 70. apsvērums), nekonstatē, ka [Francijas Republika] būtu rīkojusies kā ieguldītāja, nevis kā valsts varas īstenotāja. Pētījums tika veikts pēc iespējamā ieguldījuma lēmuma, kas tika pieņemts 1997. gadā, un ar to neiepazinās kompetentās varas iestādes šāda lēmuma pieņemšanā. Šī iemesla dēļ vien pētījums nav uzskatāms par pierādījumu saskaņā ar Tiesas norādījumiem (5. jūnija sprieduma 104. punkts, 126. apsvērums). Tas, ka pētījums tika veikts no autentiskām, tajā laikā pieejamām datu bāzēm, neapgāž šo secinājumu. Pētījums tika pasūtīts šīs lietas vajadzībām pēc procedūras pagarināšanas 2013. gada maijā, un secinājumi, uz kuriem tas atbild, acīmredzot
EDF
bija zināmi 2013. gada jūlijā, lai gan pētījums datēts ar 2013. gada oktobri. Papildu iemesli tostarp padara par nederīgiem skaitliskos rezultātus, kuri tiek secināti pētījumā un, vēl vairāk, atņem pamatojumu secinājumiem, ko
EDF
izmanto savu piezīmju atbalstam, proti:
pētījuma pamatā ir datu bāzes, kas gandrīz visas ir no minētā laika, un tiek piemērotas vispārīgi atzītas metodoloģiskās pieejas uzņēmuma vērtības novērtēšanā, izņemot turpmāk minētos iebildumus. Tas nav īpaši komplekss ekonomiskais novērtējums, jo pēc relatīvi padziļinātas datu izpētes bijuši nepieciešami mazāk nekā trīs mēneši tās īstenošanai un apstiprināšanai. Pētījuma izstrādē izmantotas secīgas un daudzkārtējas un dažkārt apstrīdamas metodoloģiskās izvēles. Bez šīs sagatavošanas būtu pilnīgi neiespējami, pamatojoties uz izkliedētiem un no dažādiem avotiem nākušiem pamatdatiem, gūt īsu ieskatu vai iespējamu prognozi par kvantitatīviem rezultātiem attiecībā uz rentabilitāti, ko, iespējams, varētu sasniegt Francijas valsts 1997. gadā, kā to konstatē pētījums. Tiesa pieprasa, lai tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa piemērošana balstītos uz novērtējumiem, kas apzināti brīdī, kad lēmums tika pieņemts (2012. gada 5. jūnija sprieduma 105. punkts). Pretēji
EDF
pretenzijām pats fakts vien, ka no 1996. līdz 1997. gadam pieejamiem datiem kompetentas Francijas iestādes nebija pašas veikušas, nedz arī pasūtījušas tāda mēroga un sarežģītības pētījumu, sniedz norādi uz to, ka apsvērums par rentabilitāti vien iespējamā ieguldījuma akcionāram nebija būtisks pirms lēmuma pieņemšanas;
pētījumā analizēta Francijas valsts rīcība, ievērojot tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principu, attiecībā uz informāciju un hipotēzēm, kas ļoti atšķiras no tām, kas norādītas 87. līdz 108. apsvērumā un kas saskaņā ar Francijas iestādēm motivējušas un attaisnojušas iespējami pieņemto lēmumu. Tādējādi tā nebija
EDF
, kas pieņēma ieguldījuma lēmumu, un saskaņā ar Tiesu (2012. gada 5. jūnija sprieduma 82. un 83. punkts) [Francijas Republikai] bija jāizceļ šie elementi, kas parāda pieņemtā lēmuma raksturu un kontekstu. Tā kā [Francijas Republika] min, ka saistībā ar informāciju un datiem, ko tā ir iesniegusi, tā ir pieņēmusi savu lēmumu, pētījums un tātad arī
EDF
faktiski nostājas minētā ieguldītāja lomā un izliekas, ka labāk par Francijas valsti zina apsvērumus un informāciju, kas būtu patiesi motivējis jau pieņemto lēmumu, un hipotēzes, ko tā būtu ņēmusi vērā. Tāpēc pētījums balstīts uz prātojumiem un pieņēmumiem par datiem, informāciju un hipotēzēm, ko Francijas iestādes varētu būt ņēmušas vērā – starp tām arī tādas, kas nevar tikt izslēgtas, – 1997. gadā, un attiecīgi 2015. gadā (nedz arī 2013. gada oktobrī, kad pētījums tika veikts) tām nav pierādījuma spēka, lai izskaidrotu un informētu par lēmumu, ko Francijas iestādes pieņēma 1997. gadā, ko šīs institūcijas izskaidro ar atšķirīgiem datiem un hipotēzēm;
šim pierādījuma spēkam vēl vairāk trūkst vērtības, kad, lai sasniegtu 70. apsvērumā minētos rezultātus, pētījums balstās uz hipotēzēm, kas ir vai nu patvaļīgas, vai nejaušas, vai ar faktiem nepamatotas, vai pretējas informācijai, kas minēta Francijas iestāžu iesniegtajos dokumentos un kas saskaņā ar tām ilustrē tirgus ekonomikā zinoša saprātīga privāta ieguldītāja principa pozitīvo piemērošanu dzīvē. Tādējādi, pirmkārt, pētījumā tiek pieņemts, ka pēc 2000. gada valstij kā akcionārei pienācīgo atlīdzību nepārvaldīs dekrēts un to nenoteiks uzņēmuma līgums starp valsti un
EDF
, bet gan tā tiks noteikta attiecībā pret dividendēm, ko 1996.–1997. gadā pārskaitīs citi sektora uzņēmumi. Atlīdzību par
EDF
kapitālieguldījumiem pārvaldīja dekrēts kopš 1956. gada (102. apsvērums), un tā tikusi normatīvi noteikta un atspoguļota dažādos daudzgadu uzņēmumu līgumos pirms un pēc 1997. gada atkarībā no apsvērumiem, kam nebija saistības ar dividendēm, ko pārskaitīja citi sektora uzņēmumi, kuri strādāja citos tirgos nekā [Francijas Republika] (94. un 95. apsvērums). Tāpat, otrkārt, pētījums bez attaisnojuma no jauna ieskaita
EDF
peļņas pārskatā rezerves, kas nāk no
EDF
sabiedrības pārskatiem [11,6 miljardu FRF] vērtībā (bez nodokļiem) un [7,3 miljardu FRF] vērtībā (pēc nodokļiem), mākslīgi tādā apmērā palielinot
EDF
vērtību, neņemot vērā 1997. gadā pieejamo informāciju un prognozējamo attīstību attiecībā uz
EDF
saistību svaru uz tās personāla pensiju režīmu (168. un 169. apsvērums);
treškārt, arī
EDF
vērtības pieaugums, kas radies no atdeves un peļņas pieauguma, ir pētījumā aprēķināts, balstoties uz 1997. gada “tirgus cerībām”. Francijas iestāžu rīcībā bija īpaši
EDF
sagatavotas un kvantitatīvi izteiktas ieņēmumu un peļņas prognozes periodam no 1997. līdz 2000. gadam, kas tika apstiprinātas uzņēmuma līguma izstrādes ietvaros par šo pašu periodu un esot balstītas uz prognozēm un informāciju lēmuma pieņemšanai (78.–79., 90., 94., 96. apsvērums), vienlaicīgi apgalvojot, ka 1997. gadā tām bija skaidras zināšanas par uzņēmumu un tā finanšu prognozēm (77. apsvērums). Pamatojums par “tirgus cerībām”, ko izsaka trešā puse, lai galu galā nofiksētu
EDF
vērtības novērtējumu šajos apstākļos, nav ne drošs, ne saderīgs ar argumentiem, ko izvirza [Francijas Republika], lai izskaidrotu un pamatotu lēmumu, kuru tās iestādes, iespējams, būs pieņēmušas. Tas vēl mazāk nekā Francijas iestādes izceļ to, ka galvenā
EDF
aktivitāte tika veikta Francijā par 1997. gadā reglamentētiem tarifiem (85. apsvērums). Cita starpā šie tarifi bija fiksēti zemā līmenī Francijas rūpniecības konkurētspējas un Francijas mājsaimniecību pirktspējas stiprināšanas nolūkā (89. un 95. apsvērums). Tātad pētījums nepamato, nedz arī pieņemami izskaidro, kāpēc atlīdzība, dividendes un peļņa no kotētām akciju sabiedrībām, kurām nebija nozīmīgas klātbūtnes Francijā un kas darbojās tirgos ar citām konkurences un normatīvu prasībām (piemēram,
Endesa
,
Gas Natural
un
Union Fenosa
Spānijā,
RWE
,
EON
un
Verbund
Vācijā,
Fluxys
Beļģijā u.c.), varētu noteikt peļņu, atlīdzību un dividendes
EDF
, kas figurē starp hipotēzēm, no kā atkarīgi 70. apsvērumā minētie rezultāti;
ceturtkārt, pētījums bez pierādījumiem apgalvo, ka
EDF
kapitālieguldījuma palielināšana 1997. gadā vismaz potenciāli bija vienlīdzīga ar likvīdu finanšu aktīvu iegādi. Tomēr
EDF
1997. gadā bija valsts iestāde ar rūpnieciska un komerciāla rakstura statusu, kura netika dotēta ar valsts kapitālu (19. apsvērums) un par kuru Francijas iestādes un
EDF
tolaik apgalvoja, ka tā saglabās šo statusu arī nākotnē (95. un 105. apsvērums). Šī apgalvojuma nejaušais raksturs, no kura tomēr ievērojami bija atkarīgi pētījuma rezultāti, vēl plašāk parādās 179.–181. apsvērumā.
Pasākuma raksturs un priekšmets, konteksts, kurā tas iekļaujas, un noteikumi, kuriem pasākums ir pakļauts
145.
Tiesa uzsver, ka pieņemtā pasākuma raksturs ir daļa no saistošiem elementiem, kas jāņem vērā, lai izdarītu labvēlīgu secinājumu par tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa piemērojamību (sprieduma 86. punkts). Lēmums ieguldīt papildu kapitālieguldījumu summu
EDF
, neatvelkot nodokļus no neregulāro, VAT paredzēto rezervju pārgrupēšanas, reizē ir grāmatvedības lēmums pārcelt
EDF
bilances posteņus (100. un 105. apsvērums) un fiskāla rakstura lēmums, jo atbildīgās varas iestādes vērtē, ka [uzņēmumu ienākuma] nodoklis būtu bijis jāatskaita pirms pārgrupēšanas (35. apsvērums), lai arī nodoklis tika samaksāts par citām pārgrupētām finanšu rezervēm. Tātad nav konstatēts, pretēji Francijas iestāžu pretenzijām, ka šīs divas daļas – grāmatvedības un fiskālā – ir nešķirami saistītas vienā vienīgā pasākumā, kas īstenots ar 1997. gada 10. novembra Likumu Nr. 97‑1026.
146.
Likuma 4. panta 2. punkts noteica, ka VAT koncesijā nodoto īpašumu maiņas vērtībai natūrā, kas figurē
EDF
bilances pasīvā, vajadzētu, esot atbrīvotai no revalvācijas atšķirībām, būt ierakstītai postenī “Kapitālieguldījumi” (28. apsvērums). No tā varētu secināt, ka likums paredzēja, ka, neskaitot iespējamās novērtējuma atšķirības, nevienām grāmatvedības vai nodokļu korekcijām nevajadzēja anulēt pretvērtības summu, kas jāieraksta kā
EDF
kapitālieguldījums. Tomēr lēmums ieturēt vai neieturēt nodokli no
EDF
nav likuma varā saskaņā ar Francijas konstitūcijas 34. pantu, un Likums Nr. 97‑1026 nevarēja pienācīgi noteikt šo jautājumu. Šis pants ierobežo Parlamenta likumdošanas kompetences nodokļu jomā attiecībā uz pamata, likmes un jebkura veida nodokļu atgūšanas noteikumu noteikšanu. Tādējādi
EDF
samaksāja uzņēmumu [ienākuma] nodokli par zināmām finanšu rezervēm, bet ne par citām pēc tam, kad notikusi tā pati ar likumu veiktā pārgrupēšana.
147.
Sagatavošanas dokumenti, ko nosūtījušas Francijas iestādes un kas pieminēti 104. apsvērumā, cita starpā parāda, ka Valsts padome 1997. gadā uzskatīja, ka neleģislatīva rakstura noteikumi ir jāšķir no likumprojekta teksta, un cita starpā tika nošķirts valdības likumprojekta grozījumu projekts, kas paredzēja ierobežot nodokļu atvilkumu, ko valsts varēja ieturēt no
EDF
saskaņā ar likumu. Visbeidzot, atbildīgie ministri 1997. gada aprīlī uzskatīja, ka
EDF
pārstrukturēšanas grāmatvedības un nodokļu jomā īstenošanas detalizētai kārtībai jākļūst par priekšmetu papildu apmaiņai starp aizbildniecības iestādēm un uzņēmumu (98. apsvērums).
148.
Šie elementi, kas precizēti un kvantitatīvi izteikti [1997. gada 22. decembra vēstulē] pēc likuma pieņemšanas (31. apsvērums), norāda, ka īstenošanas nodokļu aspekti ir šķirami no 1997. gada 10. novembra Likuma Nr. 97‑1026 noteikumiem. [Aizbildniecības] ministri savā vēstulē, kas adresēta
EDF
, paskaidro
EDF
bilances augšdaļas pārstrukturēšanu, piemērojot 4. pantu 1997. gada 10. novembra Likumā Nr. 97‑1026, un, šķiet, klusējot izlemj šīs pārstrukturēšanas fiskālās sekas, nerodoties jautājumam ne par rentablu ieguldījumu, ne par obligātām likuma prasībām.
149.
Attiecībā uz pasākuma kontekstu, ko Tiesa izceļ kā saistošu elementu starp citiem, lai novērtētu tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principa iespējamo piemērojamību, sagatavošanas tikšanās un atbalsta dokumenti attiecīgajā periodā, kas noveda līdz uzņēmuma līgumam starp valsti un
EDF
, kurš parakstīts 1997. gada 8. aprīlī, parāda, ka rezervju pārgrupēšana iekļāvās daļējas elektrības tirgus liberalizācijas Savienībā perspektīvas kontekstā, kas bija fiksēta kopš 1996. gada. No tā arī radās rūpes par
EDF
aktivitāšu turpmāku starptautisku mērogu, kas redzamas uzņēmuma līgumā 1997.–2000. gadam, un sagatavošanās dokumentos, kā arī parlamentārajos dokumentos. Pats uzņēmuma līgums pieņem, ka, lai tiktu īstenots, ir nepieciešams regulējošs likumdošanas pasākums, kādu to paredz Likums Nr. 97‑1026 un kas iedibina faktu secību starp līguma mērķiem un likumdevēja mērķiem. Tomēr ne 1997. gada aprīlī noslēgtais līgums, ne sagatavošanās un apmaiņas ar
EDF
aizbildniecības iestādēm dokumenti nemin precīzu nodokļu summu.
150.
Šis konteksts, ko ataino [elementi, kurus Francijas Republika izklāstījusi] savās piezīmēs, tomēr neļauj skaidri apgalvot, ka pasākums atklāj to, ka ieguldījumu valsts veikusi kā akcionārs. Tiešām, vajadzība atlīdzināt [Francijas] Revīzijas palātas konstatētos trūkumus 1994. gada oktobrī arī ir daļa no šī konteksta. Lai gan, no vienas puses, runa bija par grāmatvedības kļūdu, kas ļāva
EDF
nemaksāt uzņēmumu ienākuma nodokli gadiem ilgi, Francijas valdība apgalvoja, ka šis noteikums neapdraudēja
EDF
monopolu (105. apsvērums) un ka stabilais satvars, ko pieļauj tirgus liberalizēšana, ir jāsaglabā (95. apsvērums). Ir taisnība, ka liberalizācija atvēra paplašināšanās perspektīvas citu dalībvalstu nacionālajos tirgos un ka uzņēmuma līgumā 1997.–2000. gadam bija paredzētas zināmas darbības, lai varētu turpināties
EDF
starptautiskā darbība. Tomēr valsts varas rūpes par nacionālo uzņēmumu veicināšanu ar finanšu atbalsta pasākumu palīdzību liberalizācijas rītausmā neaprobežojas ar valsts uzņēmumiem, ne arī raksturo [valsts uzņēmuma saprātīga akcionāra rīcību].
151.
Visbeidzot, Tiesa norāda, ka to noteikumu izpēte, kuriem pakļauts apstrīdētais pasākums, ir vajadzīga, lai noteiktu [tā] raksturu – [vai tas ir valsts kā akcionāres ieguldījums, vai arī valsts varas īstenotājas prerogatīva]. Pasākuma klasificēšana vienā vai otrā kategorijā tātad var ņemt vērā attiecīgi pārvaldošos noteikumus. Tātad jāizpēta noteikumi, kas pārvalda fiskālu resursu ieguldījumus tādos uzņēmumos kā
EDF
. Ja nebūtu apskatāmā pasākuma, neatvilktais uzņēmumu [ienākuma] nodoklis tiktu pārskaitīts uz Francijas valdības vispārējo budžeta kontu 1997. gadā. Kā to paredzēja 18. pants 1959. gada 2. janvāra Rīkojumā Nr. 59‑2 par konstitutīvu likumu attiecībā uz finanšu likumiem, kas piemērojams faktu norises laikā, ieņēmumu kopumam nodrošinot kopējo izdevumu segšanu, visi ieņēmumi un visi valsts izdevumi tika skaitīti vienā kontā, kas saukts par vispārējo budžetu. Tādējādi ieņēmumi no nodokļiem tika pārskaitīti valsts budžetā un tās peļņai, nevis novirzīti valsts uzņēmumu peļņai.
152.
Šis budžets ir pakļauts konstitucionālajam universāluma principam, atbilstoši kuram visi ieņēmumi un visi kredīti tiek ierakstīti divos atšķirīgos blokos, un starp tiem netiek izveidota nekāda īpaša saite, piemēram, starp uzņēmumu [ienākuma] nodokļa ieņēmumu un tādiem izdevumiem kā kapitālieguldījumi kāda valsts uzņēmuma, piemēram,
EDF
, labā. Protams, kāda fiskāla resursa iepriekšēja piešķiršana citai, no valsts atšķirīgai juridiskai personai, kā subsīdija vai ieguldījums ir iespējama Francijas likumdošanā, tomēr šādam piešķīrumam jāatbilst skaidri izteiktiem noteikumiem. 18. pants Rīkojumā Nr. 59‑2 tāpat arī paredzēja, ka, neskaitot īpaši aizdevumus un avansus, valsts ieņēmumu piešķīrums ir izņēmuma gadījums un var tikt veikts tikai pēc valdības iniciatīvas izteikta finanšu likuma noteikumiem.
153.
Attiecīgi [Likums Nr. 97‑1026] nebija finanšu likums un tādējādi nevarēja ietekmēt nodokļu resursu piešķīrumu
EDF
kapitāla labā. Cita starpā nešķiet, ka bija tikuši pieņemti specifiski, pēc valdības iniciatīvas izdoti noteikumi finanšu likumā, kas piemērojami 1997. gada budžetam, lai iepriekš varētu pārcelt
EDF
maksājamo nodokļu summu kā Francijas valsts izdevumus, veicot kādu ieguldījumu
EDF
kapitālā šī budžeta ietvaros. Šis noteikums, kas dara iespējamu fiskālu resursu ieguldījumu par labu valstij, nešķiet piemērots kādai juridiskai personai, kas nav valsts, piemēram,
EDF
.
154.
Lielākā daļa iepriekš norādīto elementu skaidri norāda, ka [Francijas Republika] netika iepriekš vai vienlaicīgi ar ekonomiskās priekšrocības piešķiršanu, kas izriet no uzņēmumu [ienākuma] nodokļa nemaksāšanas, pieņēmusi lēmumu ar nodokļu atbrīvojuma palīdzību veikt ieguldījumu
EDF
. No tā izriet, ka tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja princips nešķiet piemērojams šim pasākumam. Turpmākiem apsvērumiem, kas attiecas uz tirgus ekonomikā zinoša privāta ieguldītāja principu tātad ir alternatīvs raksturs.”
2.

Ievada apsvērumi
Ir jāatgādina, ka, nepieļaujot kļūdu, Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 113. un nākamajos apsvērumos būtībā uzskatīja, ka tai ir jāvērtē, vai privātā ieguldītāja kritērijs bija piemērojams apstrīdētajam pasākumam, kas skaidri identificēts kā Francijas Republikas atteikšanās iekasēt nodokli par koncedenta tiesībām, kā aprakstīts 2002. gada 9. aprīļa paziņojumā (skat. iepriekš 107. punktu).
Līdz ar to uzreiz ir jānoraida dažādie
EDF
atkārtotie apgalvojumi tās otrā pamata atbalstam, saskaņā ar kuriem Komisijai būtu bijis jāvērtē nevis šī atteikšanās iekasēt nodokli, bet
EDF
rekapitalizācijas pasākums, neveicot nošķīrumu starp finanšu rezervēm, kas tika pārgrupētas par kapitālieguldījumiem.
3.

Par pirmo daļu
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Otrā pamata, kas izvirzīts kā galvenais, pirmās daļas atbalstam
EDF
būtībā apgalvo, ka, neievērojot pienākumu ņemt vērā visus faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas atbilstīgi tās analīzei gan kritērija piemērojamības izvērtēšanas stadijā, gan tā piemērošanas izvērtēšanas stadijā, Komisija esot pamatojusies vienīgi uz Francijas Republikas iesniegto informāciju un faktiem un neesot ņēmusi vērā tos, kurus tai bija paziņojusi pati
EDF
, ko Komisija attaisnojot ar apgalvojumiem par pretrunām starp Francijas valsts iesniegtajiem un
EDF
nosūtītajiem dokumentiem.
EDF
tomēr atzīst, ka “Komisija ir [..] netieši minējusi faktus, ko tai [bija] nosūtījusi
EDF
,” un šajā ziņā atsaucas uz apstrīdētā lēmuma preambulas 66. apsvērumu, kurā ir minēti “aptuveni četrdesmit dokumenti no attiecīgā laika posma, ko
EDF
[bija] pievienojusi saviem iesniegumiem”.
Tomēr
EDF
apgalvo, ka aptuveni četrdesmit tā laika dokumenti no piecdesmit trim, ko tā bija iesniegusi Komisijai, neesot pieminēti apstrīdētajā lēmumā un līdz ar to neesot tikuši izvērtēti, Komisijai nepaskaidrojot, kāpēc tie esot pretrunā Francijas Republikas iesniegtajiem dokumentiem vai neatbilstīgi.
Šajos apstākļos esot neapstrīdami, ka vienīgie fakti, ko šajā lietā Komisija ir vērtējusi, esot tie, kurus tai iesniegusi Francijas Republika, kas pierādot, ka tā ir patvaļīgi atteikusies izvērtēt
EDF
iesniegtos dokumentus, pārkāpjot tai noteikto rūpības pienākumu.
EDF
arī apgalvo, ka daži fakti dažos dokumentos, ko tā bija iesniegusi Komisijai, liecinot par to, ka tad, ja tie būtu tikuši ņemti vērā, tai būtu bijis jāizdara citi secinājumi, nevis tie, ko tā pieņēma apstrīdētajā lēmumā. Šajā saistībā tā min faktus, kas norādīti dokumentā Nr. 18 (
EDF
vēstule ekonomikas ministram par
EDF
grāmatvedības un nodokļu režīmu), dokumentā Nr. 20 (1995. gada 27. oktobra tikšanās piezīmes Finanšu ministrijai), dokumentā Nr. 22 (
EDF
vēstule, kura adresēta Ekonomikas, finanšu un plānošanas ministrijai un kurai ir pielikums “Pārstrādātā
EDF
bilance uz 31.12.1994.”), dokumentā Nr. 23 (
EDF
vēstule, kura adresēta Budžeta ministrijai un ar kuru iesniegts pielikums “Priekšlikums par
EDF
bilances pārstrukturēšanu”), dokumentā Nr. 32 (ekonomikas un finanšu ministra un rūpniecības, pasta un telekomunikāciju ministra vēstule), tomēr norādot, ka šī vēstule bija ņemta vērā minētajā lēmumā, dokumentos Nr. 50 līdz Nr. 56 (tā laika novērtējuma aģentūru atzinumi, ņemti vērā 2013. gada
Oxera
pētījumā) un dokumentā Nr. 57 (pētījums “Pan-European utilities”) – šie dokumenti ir uzskaitīti tabulā prasības pieteikuma 77. punktā.
EDF
piebilst, ka Komisijas apgalvojumi, saskaņā ar kuriem tā ņēmusi vērā šos dokumentus, esot nepatiesi un ka vienīgie divi dokumenti, kuri minēti apstrīdētajā lēmumā un par kuriem teikts, ka šos dokumentus Komisijai iesniegusi
EDF
, faktiski arī esot Francijas Republikas iesniegti dokumenti.
EDF
uzskata, ka Komisija nevarot apgalvot, ka vienīgi lēmums noraidīt tās iesniegtos dokumentus būtu padziļinātas analīzes pierādījums.
EDF
uzskata, ka 2016. gada 16. marta spriedums Frucona Košice/Komisija (
T‑103/14
,
EU:T:2016:152
) un 2016. gada 26. maija spriedums Francija un IFP Énergiesnouvelles/Komisija (
T‑479/11 un T‑157/12
, iesniegta apelācijas sūdzība,
EU:T:2016:320
) pamato tās apgalvojumus, saskaņā ar kuriem būtībā Komisijai esot pienākums ņemt vērā visus atbilstīgos faktus, pat ja tie nav tikuši iesniegti pasākuma veicējai, proti, attiecīgajai dalībvalstij.
Turklāt
EDF
apgalvo, ka objektīva un neatkarīga iepazīšanās ar prasības pieteikuma 80. punktā minētajiem dokumentiem nepārprotami pierādot, ka aplūkojamais pasākums tiešām ir tās rekapitalizācijas lēmums, kas, pēc tās domām, ir identificēts, piemēram, dokumentā Nr. 20, kuru tā bija iesniegusi Komisijai.
Visbeidzot – apsvērumos, ko tā iesniedza pēc sprieduma
Frucona Košice
, prasītāja, ko atbalsta Francijas Republika, apgalvo, ka saskaņā ar šo spriedumu Komisija, kurai bija jāņem vērā visi atbilstīgie fakti, izskatot ne tikai valsts iesniegtos faktus un neievērojot valsts subjektīvo atzinumu, nevarēja atstāt bez ievērības faktus, ko tai bija iesniegušas valsts un
EDF
.
Francijas Republika
EDF
argumentu atbalstam paziņo, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 87.–108. apsvērumā esot vienīgi aprakstīti deviņi dokumenti, kas pievienoti Francijas Republikas 2013. gada 1. jūlijā Komisijai adresētajos apsvērumos, bet ka tajos neesot skaidroti iemesli, kuru dēļ šie dokumenti liktu pēdējai izdarīt secinājumu, ka privātā ieguldītāja kritērijs nebija piemērojams šajā lietā.
Francijas Republika ir izveidojusi tabulu (iestāšanās raksta 10. pielikums), kurā tā sniedz to dokumentu uzskaitījumu ar komentāriem, kurus iesniegusi tā pati un
EDF
un kurus Komisija neesot ņēmusi vērā, lai arī, tās ieskatā, šajos dokumentos esot būtiski elementi, lai izvērtētu kritērija piemērojamību šajā lietā.
Francijas Republika šajā saistībā sniedz trīs piemērus.
Pirmkārt, Francijas Republika min
EDF
finanšu direktora 1997. gada 19. februāra vēstuli Finansēšanas un līdzdalības dienesta – dienesta, kas ir tās Finanšu ministrijas pakļautībā, – vadītājam, ko Komisija vienīgi pieminot apstrīdētā lēmuma preambulas 88. un 91. apsvērumā, bet neesot ņēmusi vērā savā argumentācijā, lai arī šī vēstule pierādot, ka, izstrādājot uzņēmuma līgumu 1997.–2000. gadam, kas noslēgts 1997. gada 8. aprīlī starp Francijas valsti un
EDF
, (turpmāk tekstā – “uzņēmuma līgums”), minētā valsts bija izvērtējusi atlīdzību, ko tā saņemtu kā akcionāre par 1997.–2000. gadu, pamatojoties it īpaši uz ekonomiski finansiāliem apsvērumiem. Šajā vēstulē esot izklāstītas prognozes, kas pamatotas ar minētā uzņēmuma līguma hipotēzēm (tarifu attīstība, valsts kā akcionāres atlīdzības kārtība, ieguldījuma un parādu samazināšanās mērķi).
Otrkārt, Francijas Republika min
EDF
1996. gada 27. jūlija analīzes piezīmi, kas iesniegta Francijas Senātam pēc tā 1997. gada 15. septembra lūguma un ko Komisija vienīgi pieminot apstrīdētā lēmuma preambulas 88. apsvērumā, lai arī šī piezīme pierādot, ka, pieņemot aplūkojamo pasākumu, Francijas valsts bažas bija publiska akcionāra bažas. Šajā piezīmē it īpaši esot izskatītas atlīdzības publiskam akcionāram perspektīvas, ņemot vērā nozares Eiropas uzņēmumu bilanci.
Treškārt, Francijas Republika min vēstuli, kuru
EDF
1995. gada 26. decembrī adresēja tās Ekonomikas, finanšu un plānošanas ministrijai un kurai ir pielikums “Pārstrādātā
EDF
bilance uz 31.12.1994.”, kuru Komisija neesot ņēmusi vērā apstrīdētajā lēmumā un kurā esot ietverta grāmatvedības analīze, kas pierādot, ka kopš 1995. gada Francijas valsts bija detalizēti izvērtējusi
EDF
kapitāla pārstrukturēšanu un tās sekas.
Komisija apstrīd šos argumentus.
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
EDF
būtībā apgalvo, ka, izvērtējot privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību apstrīdētajam pasākumam, Komisija, pārkāpjot savu rūpības pienākumu, neņēma vērā vairākus dokumentus, kas tai bija paziņoti, un bez cita paskaidrojuma izvērtēja vienīgi Francijas Republikas iesniegtos dokumentus, lai arī fakti, kas tika darīti zināmi ar šiem dokumentiem, tai būtu likuši secināt, ka minētais kritērijs bija piemērojams.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka, ja dalībvalsts administratīvajā procesā atsaucas uz privātā ieguldītāja kritēriju, tai šaubu gadījumā pienākas bez neskaidrībām un uz objektīvu un pārbaudāmu tā laika elementu pamata pierādīt, ka īstenotais pasākums izriet no tās kā akcionāres statusa un ka tas ir pamatots ar iepriekšējiem ekonomiskiem vērtējumiem, kādi bija prasīti (šajā nozīmē skat. spriedumu lietā C‑124/10 P, 82., 85. un 104. punkts).
Otrkārt, ir jāatgādina, ka labas pārvaldības principam raksturīgais rūpības pienākums, kas vispārīgi piemērojams Savienības administrācijas darbībām tās attiecībās ar sabiedrību, prasa, lai tā rīkotos rūpīgi un piesardzīgi (spriedums, 2017. gada 4. aprīlis, Ombuds/Staelen,
C‑337/15 P
,
EU:C:2017:256
,
34.
punkts).
Gadījumos, kad Savienības iestādēm ir novērtējuma brīvība, Savienības tiesību sistēmā nodrošināto garantiju ievērošanai administratīvajos procesos ir vēl jo lielāka nozīme. Šo garantiju starpā ir it īpaši kompetentās iestādes pienākums rūpīgi un objektīvi izvērtēt visus attiecīgajā lietā būtiskos faktorus, ieinteresēto personu tiesības darīt zināmu savu viedokli, kā arī tiesības uz pietiekamu lēmuma pamatojumu. Tikai tā Tiesa un Vispārējā tiesa var pārbaudīt, vai ir izpildīti faktu un tiesību elementi, no kuriem ir atkarīga novērtējuma brīvības izmantošana (spriedums, 1991. gada 21. novembris, Technische Universität München,
C‑269/90
,
EU:C:1991:438
,
14.
punkts).
Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru par pierādījumu sniegšanas valsts atbalsta nozarē principiem Komisijai attiecīgo pasākumu izmeklēšanas procedūra ir jāveic rūpīgi un objektīvi, lai galīgā lēmuma, ar kuru tiek konstatēta atbalsta esība un attiecīgā gadījumā – atbalsta nesaderība vai nelikumība, pieņemšanas brīdī tās rīcībā būtu cik vien iespējams pilnīgākie un ticamākie pierādījumi šāda lēmuma pieņemšanai (skat. spriedumu, 2014. gada 3. aprīlis, Francija/Komisija,
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
,
63.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Treškārt, tāpat jāatgādina, ka Savienības tiesai lēmuma valsts atbalsta jomā tiesiskums ir jāvērtē, pamatojoties uz informāciju, kāda varēja būt Komisijas rīcībā lēmuma pieņemšanas brīdī (spriedumi, 2008. gada 15. aprīlis, Nuova Agricast,
C‑390/06
,
EU:C:2008:224
,
54.
punkts, un 2010. gada 2. septembris, Komisija/Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
,
91.
punkts).
Visbeidzot, ceturtkārt, lai gan valsts atbalsta pārbaudes ietvaros dalībvalstij atbilstoši LES 4. panta 3. punktā paredzētajam lojālas sadarbības pienākumam ir jāsniedz Komisijai informācija, kas tai ļauj pieņemt lēmumu par attiecīgā pasākuma valsts atbalsta raksturu, Komisijai atbilstoši tās pienākumam veikt rūpīgu un objektīvu pārbaudi ir jāveic uzmanīga tās informācijas pārbaude, kuru tai ir iesniegusi dalībvalsts. Atbilstoši formālās pārbaudes procedūras būtībai, ar ko ieinteresētās personas kļūst par Komisijas informācijas avotu, šāds pienākums ir arī Komisijai attiecībā uz informāciju, kuru tai ieinteresētās personas ir iesniegušas (skat. spriedumu, 2015. gada 25. jūnijs, SACE un Sace BT/Komisija,
T‑305/13
,
EU:T:2015:435
,
112.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir skaidrs, ka Francijas Republika administratīvajā procesā atsaucās uz privātā ieguldītāja kritēriju (skat. sākotnējā lēmuma preambulas 95. apsvērumu; iepriekš 31. punkts). Tai tādējādi bija pienākums bez neskaidrībām un uz objektīvu un pārbaudāmu tā laika elementu pamata pierādīt, ka īstenotais pasākums izrietēja no tās kā akcionāres statusa un ka tas bija pamatots ar iepriekšējiem ekonomiskiem vērtējumiem, kādi bija prasīti (šajā nozīmē skat. spriedumu lietā C‑124/10 P, 82., 85. un 104. punkts).
Prasītāja, ko atbalsta Francijas Republika, aplūkotajā pirmajā daļā pārmet Komisijai, ka tā neesot ņēmusi vērā visus
EDF
šajā saistībā iesniegtos pierādījumus un esot vērtējusi tikai visus vai daļu to pierādījumu, ko iesniegusi Francijas Republika.
Vispirms ir jākonstatē, ka
EDF
apgalvojumiem ir ļoti vispārīgs raksturs un tie ir īpaši nepietiekami detalizēti attiecībā uz apgalvoto svarīgo elementu identificēšanu
EDF
Komisijai iesniegtajos dokumentos, kurus tā neesot ņēmusi vērā.
EDF
vienīgi prasības pieteikuma 77. punktā iekļauj tabulu ar to 50 dokumentu sarakstu (nevis 53, kā
EDF
apgalvo prasības pieteikuma 78. punktā), kurus tā iesniegusi Komisijai. Attiecībā uz desmit no tiem
EDF
norāda, ka uz tiem ir atsauce apstrīdētajā lēmumā, un attiecībā uz pārējiem vienīgi uzsver, ka tie nav pieminēti un ka tos
a fortiori
Komisija nav vērtējusi. Līdz ar to tie esot nepamatoti noraidīti, lai arī Komisijai esot bijis pienākums ņemt vērā visus atbilstīgos faktiskos un tiesiskos apstākļus.
Pēc tam prasības pieteikuma 80. punktā
EDF
min “dažus [tādus] elementus, kas noraidīti bez pamatojuma”, kuri atrodami starp prasības pieteikuma pielikumā A-7 pievienotajiem dokumentiem un kuriem, tās ieskatā, būtu vajadzējis likt Komisijai secināt, ka privātā ieguldītāja kritērijs bija piemērojams apstrīdētajam pasākumam.
–
“Dokuments [Nr.] 18: “Labākais samērs starp kapitāldaļu īpašnieka, regulatora un koncedenta lomām”;
–
dokuments [Nr.] 20: “Kapitalizēt
EDF
, pārveidojot valsts koncedenta tiesības un saistītās atjaunošanai paredzētās finanšu rezerves kapitālā un konsolidējot kapitālieguldījumus, lai noteiktu pastāvīgu bāzi akcionāra atlīdzībai”;
–
dokuments [Nr.] 22: “Priekšlikums
EDF
bilances attīstībai uz 31.12.1994. VAT pašu kapitālā, [publiskās sadales] koncedenta tiesību pārkārtošana”;
–
dokuments [Nr.] 23: “Pašu kapitāla pārstrukturēšana bilances pasīvā” (skat. 1.1., 1.2. un 1.3. punktu);
–
dokuments [Nr.] 32: “Ambiciozs mērķis valsts atlīdzībai”;
–
dokumenti [Nr.] 50–56: novērtējuma aģentūras ziņojumi, kuros komentēti
Oxera
veiktajā analīzē (sagatavota 2013. gadā) salīdzinājumam izmantotu uzņēmumu sniegums un perspektīvas; Šie dokumenti sniedz Eiropas ekonomiskā konteksta elementus, kā arī tajos aprakstīti pasākumi, ko uzņēmumi veikuši, saskaroties ar šīm jaunajām perspektīvām. Ir runa par svarīgiem elementiem, kurus Komisija bez pamatojuma ir atstājusi bez ievērības;
–
dokuments [Nr.] 57: “Morgan Stanley, pan-European utilities”: šo būtisko tā laika dokumentu, kurā skaidri izklāstīta metodoloģija un apsvērumi, kādus būtu izmantojis privāts ieguldītājs, Komisija ir neizskaidrojamā kārtā atstājusi bez ievērības.”
EDF
no tā secina, ka Komisija bez attaisnojuma esot tīši noraidījusi dokumentus, kas bija pretrunā tās tēzei, un to darījusi bez pamatojuma.
Pirmkārt, Komisijai saskaņā ar tās rūpības pienākumu, kā tas atgādināts iepriekš 138. punktā, nav pienākuma apstrīdētajā lēmumā pieminēt vai paust nostāju par katru no
EDF
tai iesniegtajiem dokumentiem, par kuriem tai nav izdevies pierādīt, ka tie ir atbilstīgi izvērtēšanai, ko Komisijai vajadzēja veikt.
Līdz ar to Komisijai nevar pārmest to, ka tā šajā saistībā ir pārkāpusi savu rūpības pienākumu.
Turklāt, tā kā
EDF
arī apgalvo, ka Komisija neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākuma norādīt pamatojumu apjoms ir atkarīgs no attiecīgā akta rakstura un no konteksta, kurā tas ir pieņemts. Pamatojumā ir skaidri un nepārprotami jānorāda iestādes argumenti, tādējādi ļaujot, pirmkārt, Eiropas Savienības tiesai veikt savu tiesiskuma kontroli un, otrkārt, ieinteresētajām personām zināt veiktā pasākuma pamatojumu, lai tās varētu aizstāvēt savas tiesības un pārbaudīt, vai lēmums ir pamatots. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstīgie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst LESD 296. panta otrās daļas prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tās tiesību normas, kuras reglamentē attiecīgo jomu. It īpaši Komisijai nav pienākuma izteikt viedokli par visiem argumentiem, ko tai paudušas ieinteresētās personas, bet pietiek ar to, ka tā izklāsta faktus un juridiskos apsvērumus, kuriem ir būtiska nozīme lēmuma struktūrā (skat. spriedumu, 2003. gada 6. marts, Westdeutsche Landesbank Girozentrale un Land Nordrhein-Westfalen/Komisija,
T‑228/99 un T‑233/99
,
EU:T:2003:57
,
278.
–
280.
punkts).
No tā izriet, ka Komisijai saskaņā ar tās pienākumu norādīt pamatojumu arī nebija pienākums apstrīdētajā lēmumā paust nostāju par visiem
EDF
tai iesniegtajiem dokumentiem.
EDF
argumentācija, ciktāl tā attiecas uz iespējamu pamatojuma trūkumu, līdz ar to nav pieņemama.
Otrkārt, attiecībā uz dokumentiem, kurus
EDF
ir minējusi prasības pieteikuma 80. punktā un saistībā ar kuriem tā min “faktus”, ko Komisija neesot ievērojusi vai ņēmusi vērā, ir jākonstatē, pirmām kārtām, ka citāti, vismaz lakoniskie, uz kuriem atsaucas
EDF
, neattiecas uz Komisijas vērtēto apstrīdēto lēmumu, bet vien uz tādu pasākumu, kā to kļūdaini interpretē
EDF
, proti,
EDF
rekapitalizāciju. Otrām kārtām, pat lasot tos kopumā, neviens no minētajiem dokumentiem neatsaucas, pat nejauši ne, uz apstrīdēto pasākumu. Tās argumentiem tātad trūkst faktiska pamata.
Turklāt ir jākonstatē, ka
EDF
neizvirza ne mazāko paskaidrojumu, kas ļautu saprast, kādā veidā “fakti”, ko tā min prasības pieteikuma 80. punktā, varētu radikāli, kā tā uzsver, apvērst vai pat mainīt Komisijas analīzi par privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību.
Treškārt, ir jānorāda, kā to dara Komisija, ka, pat ja tā skaidri neatsaucas uz visiem
EDF
minētajiem dokumentiem, tomēr tās iesniegtie fakti, kas, kā tā apgalvo, esot tikuši atstāti bez ievērības, tika ņemti vērā apstrīdētajā lēmumā.
Francijas valsts dažādu lomu – akcionāra, koncedenta un regulatora – skaidrojums (prasības pieteikuma pielikums A-7-18) un “ambiciozais” mērķis valsts atlīdzībai (prasības pieteikuma pielikums A-7-32) ir pieminēti apstrīdētā lēmuma preambulas 89. apsvērumā un 95. apsvēruma trešajā ievilkumā.
EDF
rekapitalizācijas darījums, kurā iekļauta valsts kā akcionāres atlīdzības bāze (prasības pieteikuma pielikums A-7-20), priekšlikumi par bilances attīstību (prasības pieteikuma pielikums A-7-22), kā arī
EDF
pašu kapitāla pārstrukturēšana (prasības pieteikuma pielikums A-7-23) saskaņā ar Francijas Republikas pieņemto darījuma kārtību ir aprakstīti apstrīdētā lēmuma preambulas 25.–30. un 100.–103. apsvērumā.
Kopš 1995. gada paveiktie darbi un tikšanās, kas notika starp
EDF
un tās aizbildniecības iestādēm, no kā izriet
EDF
prasības pieteikuma 80. punktā minētie dokumenti, ir minēti apstrīdētā lēmuma preambulas 28., 89. un 90. apsvērumā, kuros Komisija ir pievērsusies drīzāk to secinājumiem, nevis norisei, kas nav kritizējami.
Turklāt attiecībā uz novērtējuma aģentūras ziņojumiem, kas tika ņemti vērā
Oxera
pētījumā (prasības pieteikuma pielikumi A-7-50 līdz A-7-56) – tiesa, tā laika ziņojumiem atšķirībā no
Oxera
pētījuma, kas datēts ar 2013. gadu, – ir jānorāda, ka tie neattiecas konkrēti uz
EDF
un vēl jo mazāk uz apstrīdēto pasākumu.
Pirmais ziņojums, ko veikusi novērtējuma aģentūra, ir “Rating methodology – European electric utilities” un attiecas uz vispārēju analīzi par nozari, kura 1999. gadā piedzīvo izmaiņas. Tajā nav ietverta nekāda analīze par
EDF
finanšu un fiskālo situāciju, kas izriet no tās bilances struktūras un atjaunošanai paredzētajām finanšu rezervēm. Tajā pat nav norādīta uzņēmuma rekapitalizācija vai tā bilances pārstrukturēšana. Tikai vienā lappusē, kas prasības pieteikuma pielikumos ir numurēta kā 875., ir shematiski sniegta vispārīga rakstura informācija par uzņēmuma novērtējumu.
Prasības pieteikuma pielikumus A-7-51 līdz A-7-55 veido piecas vērtējuma aģentūras analīzes, kas attiecīgi veiktas par citiem uzņēmumiem, nevis
EDF
.
Šie dažādie ziņojumi tātad nekādi neder tam, lai paskaidrotu pamatojumu vai pat lai saprastu pašu apstrīdēto lēmumu, un ir vien konteksta elementi, kas ņemti par pamatu
Oxera
pētījumam.
Kas attiecas uz pašu 2013. gadā veikto
Oxera
pētījumu, šis pētījums ar tā vērtējumu ir minēts apstrīdētā lēmuma preambulas 144. apsvēruma trešajā ievilkumā, un to tātad Komisija ir ņēmusi vērā.
Visbeidzot attiecībā uz bankas ziņojumu par visu Eiropas enerģētikas nozari, nevis konkrēti par
EDF
(prasības pieteikuma pielikums A-7-57) ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 144. apsvēruma trešajā ievilkumā Komisija paskaidro iemeslus, kuru dēļ tā uzskatīja, ka citu uzņēmumu, nevis
EDF
, izmaksātās dividendes netika izmantotas par atsauci Francijas valstij pārskaitītajai atlīdzībai par
EDF
kapitālieguldījumiem, jo, kā uzskata pati Francijas Republika, bija vērtēti citi apsvērumi, kas pamatoja tās lēmumu (un šajā saistībā atsaucas uz minētā lēmuma preambulas 87. apsvērumu, 102. apsvēruma trešo ievilkumu, 107. apsvēruma astoto ievilkumu un 161. apsvērumu).
Tāpat ir jākonstatē, ka Komisija ir ņēmusi vērā tos trīs dokumentus, kurus iestāšanās rakstā min Francijas Republika.
Ir jākonstatē, pirmkārt, ka
EDF
finanšu direktora 1997. gada 19. februāra vēstules par “galvenajām hipotēzēm finanšu scenārijam, kas saistīts ar uzņēmuma līgumu” saturs ir izklāstīts apstrīdētā lēmuma preambulas 90. un 91. apsvērumā. Šajā vēstulē vispār nav pieminēts apstrīdētais pasākums, un fakti, kas tajā ietverti, neļauj nonākt pie slēdziena par privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību, kā to turklāt Komisija skaidro minētā lēmuma preambulas 132. un nākamajos apsvērumos.
Otrkārt,
EDF
1996. gada 27. jūlija analīzes piezīmē ir izklāstīti tikai vispārīgi apsvērumi par regulatoru darbību un atlīdzību akcionāriem elektrības nozarē ārzemēs, neizdarot secinājumus par
EDF
darbību.
Visbeidzot, treškārt, attiecībā uz
EDF
1995. gada 26. decembra vēstuli un it īpaši tās pielikumu “Pārstrādātā
EDF
bilance uz 31.12.1994.” ir jānorāda turpmāk minētais.
EDF
1995. gada 26. decembra vēstulei ir pievienoti vairāki dokumenti. Pirmkārt, vairākas diagrammas iepazīstina ar bilances posteņiem (pirms un pēc pārgrupēšanas) attiecībā uz “publiskās sadales koncesijām” (sauktas arī par pašvaldību koncesijām), kas ir citas, nevis VAT koncesija, kā apliecina prasības pieteikuma pielikumi A-7-23 un A-7-24, kuros skaidri parādītas šo divu veidu koncesiju atšķirības, kas īsi pieminētas arī galvenā referenta
Migaud
ziņojumā, kurš tika sagatavots finanšu komisijas vārdā, Nr. 204, labots (turpmāk tekstā – “
Migaud
ziņojums”) (iestāšanās raksta pielikums I‑8). Otrkārt, attiecībā uz tām pašām koncesijām tiek lietots “pašreizējās grāmatvedības sistēmas un plānotās jaunās sistēmas salīdzinājums”. Treškārt, tiek minēts “koncedenta un koncesionāra finansējums, kas bijis par pamatu spēka zaudēšanas aprēķiniem un tās vērtības zaudējuma attiecīgās daļas noteikšanai, kas radusies abām pusēm”, joprojām saistībā ar minētajām koncesijām. Ceturtkārt, ir iesniegts pielikums “Pārstrādātā bilance uz 31.12.1994.”. Šis pielikums sastāv no trim sadaļām – pirmām kārtām, “detalizēta koriģētā bilance saskaņā ar pēdējiem
EDF
priekšlikumiem attiecībā uz koncesiju un bilances pārstrukturēšanu”, kurā ir nošķirtas koncesijas “
F. H
.” un “publiskās sadales koncesijas” (tabulā, kas ilustrē šo pirmo sadaļu, tiesa, norādīti grozījumi, kas paredzēti bilances pasīvā pēc izmaiņām VAT statusā un kas līdzīgi 1997. gadā veiktajiem grozījumiem, turpretī izmantoto finanšu rezervju pārgrupēšanas nodokļu sekas nav pieminētas); otrām kārtām, “tā pati bilance, prezentēta tā, lai norādītu [publiskās sadales] koncesiju korekcijas”; trešām kārtām, “trešā tabula, kurā nošķirti bilances posteņi, kas saistīti ar [publiskās sadales] koncesijām (iepriekšējās tabulas neskaidrie elementi), lai skaidrotu [publiskās sadales] koncesiju korekciju loģiku”. Piektkārt, ir izklāstīta “
EDF
bilances [publiskās sadales] koncesijas pārskatu ilgtermiņa attīstība” ar dažām kopsavilkuma prognozēm līdz 2015. gadam.
Pirmām kārtām, ir jākonstatē, ka apstrīdētais lēmums vispār nav minēts
EDF
1995. gada 26. decembra vēstulē un tās pielikumos.
Otrām kārtām, ir jākonstatē, ka Komisija retos atbilstīgos faktus, kas minēti
EDF
1995. gada 26. decembra vēstulē, ir ņēmusi vērā apstrīdētā lēmuma preambulas 25.–30. un 100.–103. apsvērumā; turklāt šī lēmuma preambulas 26., 89. un 90. apsvērumā ir minēti darbi un sanāksmes starp Francijas valsti un
EDF
kopš 1995. gada. Šajos apsvērumos ir detalizēti izklāstīti apstrīdētā pasākuma grāmatvedības un nodokļu aspekti, par kuriem turklāt nav pat apgalvots, ka tie būtu kļūdaini.
Visbeidzot, Komisijai nevar pārmest, ka tā apstrīdētajā lēmumā izmantojusi dažādo Likuma Nr. 97‑1026 sagatavošanas darbu, ko veikuši
EDF
un Francijas valsts, secinājumus, nevis to norisi, ciktāl tie neliecina, ka tajos jebkādā veidā būtu ņemts vērā apstrīdētais pasākums un tā apgalvotās sekas attiecībā uz ieguldījumiem.
Turklāt attiecībā uz tabulu, kura minēta iestāšanās raksta 10. pielikumā un kurā sniegti tādu dokumentu fragmenti ar komentāriem, kas neesot ņemti vērā, nepastāvot nepieciešamībai lemt par šādas atsauces uz tabulu iestāšanās raksta pielikumā pieņemamību, ir jākonstatē, ka neviens no minētajiem fragmentiem vai komentāriem neattiecas uz apstrīdēto pasākumu.
Iepriekš 173. punktā minētie fragmenti attiecas vien uz apstākļiem, kuros šis pasākums tika veikts un par kuriem nav minēts, ka tos Komisija nebūtu ņēmusi vērā.
Ir jāsecina, ka
EDF
nav izdevies pierādīt, ka Komisija nebūtu izpildījusi savu rūpības pienākumu, neizvērtējot vai neņemot vērā dokumentus, ko
EDF
tai bija iesniegusi, kā arī tā nepierāda, ka Komisija nebūtu izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
Līdz ar to otrā pamata, kas izvirzīts kā galvenais, pirmā daļa ir jānoraida kā daļēji ar faktiem nepamatota un kā tāda, kurai turklāt nav nekāda pamatojuma.
4.

Par otro daļu
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Lai pamatotu sava otrā pamata otro daļu attiecībā uz to, ka esot tikuši sajaukti elementi, kas attiecas uz privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību, un elementi, kas ir atbilstīgi tā piemērošanai,
EDF
atgādina, ka Komisija esot uzskatījusi, ka privātā ieguldītāja kritērijs šajā gadījumā nebija piemērojams, ciktāl Francijas Republika neesot “iepriekš vai vienlaicīgi ar ekonomiskās priekšrocības piešķiršanu, kas izriet no uzņēmumu ienākuma nodokļa nemaksāšanas, pieņēmusi lēmumu ar nodokļu atbrīvojuma palīdzību veikt ieguldījumu
EDF
”.
Pēc
EDF
domām, Komisijas argumenti esot balstīti uz dažādām neprecizitātēm atbilstīgo faktisko un tiesisko apstākļu analīzē un tajos neesot ievērotas spriedumu lietās T‑156/04 un C‑124/10 P atziņas.
EDF
ieskatā, Tiesa esot lēmusi, ka jautājums par privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību ir atkarīgs no statusa, kādā valsts rīkojas, proti, akcionāres statusā vai īstenojot valsts varu.
Turklāt, tā kā aplūkojamais pasākums esot tāda uzņēmuma rekapitalizācijas pasākums, kura akcionāre ir valsts, Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka pēc savas būtības šis pasākums tiecas pierādīt, ka valsts veiktā ieguldījuma mērķi bija iespējams salīdzināt ar privāta ieguldītāja mērķi.
Apstrīdētajā lēmumā tādējādi neesot ievērotas sprieduma lietā T‑156/04 atziņas saistībā ar tēzi par “nodokļu dāvanu” un turklāt tiekot gandrīz sistemātiski jaukti nosacījumi attiecībā uz kritērija piemērojamību un nosacījumi, kas saistīti ar tā piemērošanu.
Šajā saistībā
EDF
uzsver, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 132.–135. apsvērums par valsts atlīdzības palielināšanu attiecoties uz kritērija piemērošanu, nevis uz tā piemērojamību, tāpat kā minētā lēmuma preambulas 140.–144. apsvērums, kuros iztirzāts jautājums par aplūkojamā ieguldījuma rentabilitāti.
Visbeidzot
EDF
piebilst, pirmkārt, ka sprieduma lietā C‑124/10 P 82. un 84. punktam neesot tādas piemērojamības, kādu tiem piedēvē Komisija, un ka tie liekot saistīt kritērija piemērojamību ar statusu, kādā valsts ir darbojusies, un, otrkārt, ka ieguldījuma lēmuma rentabilitāte esot atšķirīga no lēmuma par statusu, kādā valsts ir darbojusies, un uz to attiecoties pārbaudes piemērošana. Līdz ar to Komisija, apgalvojot pretējo, neesot ievērojusi spriedumu lietā C‑124/10 P.
Savukārt Francijas Republika uzskata, ka Komisijai vispirms esot bijis neatkarīgi jānosaka, vai lēmumu par
EDF
rekapitalizāciju valsts pieņēma kā publiska akcionāre vai īstenojot valsts varu, pēc tam tai esot bijis jāvērtē rentabilitātes jautājums, kas savukārt attiecoties vienīgi uz kritērija piemērošanu.
Komisija uzskata, ka šī argumentācija nav pamatota.
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
EDF
, ko atbalsta Francijas Republika, būtībā apgalvo, ka Komisija esot sistemātiski sajaukusi nepieciešamo analīzi, kas attiecas uz privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību, un analīzi, kas saistīta ar šī kritērija piemērošanu.
Šajā saistībā
EDF
apgalvo sekojošo.
Pirmkārt,
EDF
paziņo, ka Tiesa esot lēmusi, ka privātā ieguldītāja kritērija piemērojamība ir atkarīga no statusa, kādā valsts rīkojusies, – kā akcionāre vai īstenojot valsts varu. Tās ieskatā, tā kā apstrīdētais pasākums esot tāda uzņēmuma rekapitalizācijas pasākums, kura akcionāre ir valsts, Vispārējā tiesa sprieduma lietā T‑156/04 259. punktā esot lēmusi, ka pēc savas būtības šis pasākums tiecas pierādīt, ka valsts veiktā ieguldījuma mērķi bija iespējams salīdzināt ar privāta ieguldītāja mērķi.
Šiem argumentiem nevar piekrist.
Pretēji tam, ko apgalvo
EDF
, apstrīdētais pasākums nav šī uzņēmuma rekapitalizācijas pasākums, bet atteikšanās iekasēt nodokli par koncedenta tiesībām (skat. iepriekš 106. un 107. punktu). Aplūkojamās argumentācijas pamatā tātad ir spriedumu lietās T‑156/04 un C‑124/10 P kļūdaina interpretācija.
Turklāt ir jākonstatē, ka aplūkojamā argumentācija faktiski no jauna cenšas likt atzīt, ka no spriedumiem lietās T‑156/04 un C‑124/10 P izrietot, ka, ņemot vērā to, ka šis ir rekapitalizācijas pasākums, valsts esot rīkojusies akcionāres statusā, tādējādi cenšoties sasniegt ieguldījuma mērķi, kas pēc savas būtības salīdzināms ar privāta ieguldītāja mērķi, un tā dēļ Komisijai esot bijis jāatzīst, ka kritērijs bija piemērojams.
Ir jāatgādina, ka spriedumos lietās T‑156/04 un C‑124/10 P nav iepriekš lemts par privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību.
Gluži pretēji, spriedumā lietā C‑124/10 P Tiesa precizēja:
“82.
[..] Ja dalībvalsts administratīvajā procesā atsaucas uz minēto kritēriju, tai šaubu gadījumā ir pārliecinoši un ar objektīviem un pārbaudāmiem pierādījumiem jāpierāda, ka īstenotais pasākums izriet no tās kā akcionāres statusa.
83.
Šiem pierādījumiem ir skaidri jāapliecina, ka attiecīgā dalībvalsts pirms vai vienlaikus ar ekonomiskās priekšrocības piešķiršanu ir pieņēmusi lēmumu ar faktiski īstenoto pasākumu veikt ieguldījumu kontrolētajā valsts uzņēmumā.”
Citiem vārdiem sakot, nepietiek ar to, ka valsts apgalvo, ka tā ir pieņēmusi lēmumu veikt ieguldījumu un ka pasākums izriet no tās kā akcionāres statusa, bet tai tas ir pārliecinoši un ar objektīviem un pārbaudāmiem tā laika pierādījumiem jāpierāda.
Aplūkojamās argumentācijas pamatā līdz ar to ir spriedumu lietās T‑156/04 un C‑124/10 P kļūdaina interpretācija.
Otrkārt,
EDF
, ko atbalsta Francijas Republika, būtībā paziņo, ka, vērtējot kritērija piemērojamību, Komisija esot izdarījusi kļūdainu vērtējumu par Francijas valsts atlīdzības palielināšanu, kā arī par pasākuma (ko
EDF
kļūdaini kvalificē par “ieguldījumu”) rentabilitāti, jo šie kritēriji, tās ieskatā, attiecoties uz kritērija piemērošanu.
Tomēr spriedumā lietā C‑124/10 P Tiesa lēma:
“84.
Šajā ziņā it īpaši tiek prasīti pierādījumi, kas apliecina, ka šis lēmums ir pamatots ar ekonomiskiem vērtējumiem, kuri ir salīdzināmi ar tiem, ko konkrētās lietas apstākļos pirms minētā ieguldījuma veikšanas būtu licis izstrādāt saprātīgs privāts ieguldītājs, kurš ir iespējami vistuvākā situācijā tai, kādā ir minētā dalībvalsts, lai noskaidrotu šāda ieguldījuma ienesīgumu [rentabilitāti] nākotnē.
85.
Savukārt ekonomiskie vērtējumi, kas ir veikti pēc minētās priekšrocības piešķiršanas, retrospektīvs konstatējums par attiecīgās dalībvalsts veikta ieguldījuma faktisko ienesīgumu [rentabilitāti] vai vēlāki pamatojumi faktiski veiktās rīcības izvēlei nav pietiekami, lai tiktu pierādīts, ka šī dalībvalsts pirms vai vienlaikus ar šo piešķiršanu ir pieņēmusi šādu lēmumu akcionāres statusā (šajā nozīmē skat. iepriekš minēto spriedumu, Francija/Komisija, 71. un 72. punkts).”
Līdz ar to Komisijai nevar pārmest, ka tā, sākot ar kritērija piemērojamības izvērtēšanas stadiju, ir koncentrējusies uz minētā ieguldījuma rentabilitāti.
Tātad otrā pamata, kas izvirzīts kā galvenais, otrā daļa ir jānoraida pilnībā.
5.

Par trešo daļu
a)

Lietas dalībnieku argumenti
EDF
, kuru atbalsta Francijas Republika, sava otrā pamata, kas izvirzīts kā galvenais, trešās daļas atbalstam apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini izslēgusi, ka šajā lietā ir piemērojams privātā ieguldītāja kritērijs, tāpēc ka Francijas Republika esot sajaukusi savu valsts varas īstenotājas statusu un ieguldītājas statusu, proti, tāpēc ka tā esot veikusi pasākumu, balstoties vienlaikus uz apsvērumiem, kuri izriet no tās kā akcionāres statusa, un apsvērumiem, kuri izriet no tās kā valsts varas īstenotājas statusa, ko, Komisijas ieskatā, parādot samudžinājums Francijas iestāžu iesniegtajos dokumentos minētajos apsvērumos par valsts atlīdzību un apsvērumos par nodokļa summu, kura maksājama pēc
EDF
bilances pārstrukturēšanas.
EDF
uzskata, ka šī argumenta pamatā esot vienlaikus gan faktu kļūdas, kas izrietot no selektīvas un tendenciozas dokumentu interpretācijas, gan kļūda tiesību piemērošanā saistībā ar privātā ieguldītāja kritērija pašu būtību.
Attiecībā uz faktu kļūdām
EDF
uzskata, ka daudzi dokumenti – un tā min it īpaši dokumentus Nr. 23 līdz Nr. 25, ko tā pievienojusi saviem apsvērumiem, kuri tika iesniegti Komisijai 2013. gada jūlijā (prasības pieteikuma pielikumi A-7-23 līdz A-7-25) – pierādot, ka tās bilances plānotās pārstrukturēšanas ietekme uz tās maksājamo nodokli tika vērtēta vienlaicīgi, bet nošķirti no ietekmes uz valsts kā akcionāres atlīdzību, un tas neliecinot ne par kādu samudžinājumu valsts apsvērumos par nodokļu un ieguldījumu jomu.
Attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā
EDF
apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 137.–139. apsvērumā Francijas Republikai patiesībā tiekot pārmests tas, ka tā vērtējusi [
EDF
] bilances pārstrukturēšanas ietekmi uz uzņēmuma situāciju nodokļu jomā un tātad uz turpmāko aplikšanu ar nodokļiem, kā to tajā laikā varēja paredzēt, neraugoties uz faktu, ka tā gan veica šo pārbaudi, bet vienlaicīgi un nošķirti no tās ietekmes vērtējuma, kāda būs uz valsts kā akcionāres atlīdzību. Francijas Republika pievieno, ka šāda pieeja esot saskaņā ar Vispārējās tiesas judikatūru (spriedums, 2008. gada 24. septembris, Kahla/Thüringen Porzellan/Komisija,
T‑20/03
,
EU:T:2008:395
).
EDF
ieskatā, Komisijas argumenti tādējādi liecinot par privātā ieguldītāja kritērija būtības neievērošanu un tas novedot pie vienlīdzīgas attieksmes izjaukšanas pret valsti un šādu ieguldītāju. Kritērija jēga esot ļaut nošķirt lēmumus, ko valsts var pieņemt kā ieguldītāja, un lēmumus, ko tā var pieņemt kā valsts varas īstenotāja, bet kritērija piemērojamību nevarot noliegt tāpēc, ka pirmie lēmumi varētu pastāvēt vienlaikus ar otrajiem. Šāda Komisijas argumentācija no jauna liecinot par pārmērīgu formālismu, kura dēļ to sodījusi Vispārējā tiesa.
Privātā ieguldītāja kritēriju varot izslēgt vienīgi tad, ja valsts rīkojusies vienīgi valsts varas īstenotājas statusā, bet tad, ja tā lēmumā par ieguldījumu ņēmusi vērā vairākus aspektus, kritērijs esot ne tikai piemērojams, bet pat nepieciešams, lai nošķirtu ekonomiska rakstura aspektus, kas esot atbilstīgi, ņemot vērā tiesību normas valsts atbalsta jomā, un pārējos aspektus, par ko liecinot Komisijas paziņojums par “valsts atbalsta” jēdzienu, kas minēts [LESD] 107. panta 1. punktā (
OV 2016, C 262, 1. lpp.
).
EDF
ieskatā, vienīgais jautājums, kas Komisijai esot bijis jāpārbauda, ir tas, vai privātais ieguldītājs, atrazdamies cik vien iespējams valstij tuvā situācijā, būtu veicis attiecīgo ieguldījumu, pamatojoties uz tā gaidāmo rentabilitāti, neņemot vērā apsvērumus nodokļu jomā, ko valsts varēja vērtēt nošķirti, vai, citiem vārdiem sakot, vai, nodalot elementus, kas saistīti ar pasākuma definīciju, un elementus, kas saistīti ar tā veicēja statusu (rekapitalizācija, par ko lēmusi valsts akcionāres statusā) un rentabilitāti, kritērijs bija piemērojams un tika pareizi piemērots.
EDF
piebilst, ka šādu valsts varas īstenotājas un ieguldītājas apsvērumu līdzāspastāvēšana neesot liegusi Komisijai piemērot privātā ieguldītāja kritēriju savā Lēmumā C(2015) 4569
final
(2015. gada 7. jūlijs) par iespējamu atbalstu par labu
Altrad
, kurā tā principā nenoraidīja kritērija piemērojamību, bet pārbaudīja tā pareizu piemērošanu. Tās ieskatā, judikatūra minētā kritērija piemērojamību padarot atkarīgu no statusa, kādā valsts ir veikusi pasākumu, bet tā neliedzot valstij, vienlaicīgi un veicot atsevišķu analīzi, vērtēt visas sekas, kas no tā izriet.
EDF
ieskatā, ņemot vērā 2013. gada 24. oktobra sprieduma Land Burgenland u.c./Komisija (
C‑214/12 P, C‑215/12 P un C‑223/12 P
,
EU:C:2013:682
)
52.
punktu, piemērojot privātā ieguldītāja kritēriju, neesot jāņem vērā apsvērumi, kas ir saistīti ar valsts kā valsts varas īstenotājas statusu, bet būtu pretrunā samērīguma principam, ja no tā tiktu secināts, ka minētais kritērijs nav piemērojams vienīgi tāpēc, ka pastāv šādi apsvērumi vienlaikus ar ekonomiskiem apsvērumiem. Tādējādi tas, ka šie apsvērumi netiek ņemti vērā šī kritērija piemērošanas stadijā, nenozīmējot, ka tiek noliegta to esamība šī paša kritērija piemērojamības stadijā.
EDF
turklāt uzskata, ka Komisijas apgalvojums, saskaņā ar kuru cita veida, ne ekonomiski apsvērumi neesot nošķirami no pasākuma, kas pieņemts ar Likumu Nr. 97‑1026, esot vien atsaukšanās uz principu un esot pretrunā faktiem, jo rekapitalizācija esot tikusi īstenota ar minēto likumu, savukārt pārējie apsvērumi (tarifu samazināšana, atbalsts nodarbinātībai) esot ietverti uzņēmuma līgumā.
Visbeidzot attiecībā uz apsvērumiem, kurus tā iesniedza pēc sprieduma
Frucona Košice
,
EDF
, ko atbalsta Francijas Republika, apgalvo, ka Tiesa vēlreiz esot apstiprinājusi valsts atbalsta jēdziena objektīvo raksturu un uzskatījusi, ka subjektīvais priekšstats, kas valstij var būt par pasākumu, kuru tā īsteno, nav būtisks. Prasītājas ieskatā, no tā izrietot, ka, pat pieņemot, ka Francijas Republika nebūtu skaidri nošķīrusi nodokļu apsvērumus un ieguldījumu apsvērumus, kas tā neesot, šim apstāklim jebkurā gadījumā neesot nozīmes šajā lietā veiktajā analīzē.
Turklāt Francijas Republika savukārt uzskata, ka dažādie dokumenti, ko tā iesniedza Komisijai, pierādot, ka, pieņemot aplūkojamo pasākumu, tā vispirms pamatojās uz akcionāra apsvērumiem.
Francijas Republika atsaucas, pirmkārt, uz uzņēmuma līgumu, kura daļā “Taisnīgi finansēt publisko pakalpojumu uzdevumus” esot nošķirta šo uzdevumu finansēšanas kārtība, kas, pēc tās domām, parādot Francijas valsts gribu nodalīt tās kā valsts varas īstenotājas apsvērumus no tiem apsvērumiem, kas tai ir kā akcionārei.
Otrkārt, Francijas Republika min “
Migaud
ziņojumu”, kuru 1997. gada 12. septembrī sniedzis deputāts
Migaud
par likumprojektu Nr. 201 un kurā viņš nošķirti runā par valsts varas īstenotājas apsvērumiem un akcionāres apsvērumiem. Tās ieskatā, šis ziņojums atklājot
EDF
bilances pārstrukturēšanas ietekmi uz bruto parāda/pašu kapitāla un neto parāda/pašu kapitāla attiecību un pēc tam salīdzinot šīs attiecības, ar pārstrukturēšanu un bez tās, ar
EDF
galveno Eiropas konkurentu rādītājiem, liekot atklāties neproporcionālam
EDF
parādu līmenim attiecībā uz tās pašu kapitāla līmeni salīdzinājumā ar Eiropas konkurentiem. Šis ziņojums tādējādi apliecinot, ka Francijas valsts sākotnēji ir pamatojusies uz akcionāra apsvērumiem.
Pēc tam Francijas Republika min vēstuli, ko 1995. gada 4. aprīlī
EDF
nosūtīja ekonomikas ministra, rūpniecības ministra, pasta un telekomunikāciju ministra, ārējās tirdzniecības ministra un budžeta ministra biroju vadītāji par ar koncesijām saistīta darba programmu (prasības pieteikuma pielikums A-7-17, turpmāk tekstā – “1995. gada 4. aprīļa vēstule”), kuru Komisija neesot ņēmusi vērā un kura pierādot, ka vienas no Francijas valsts bažām, pieņemot aplūkojamo pasākumu, bija vēlme noskaidrot, vai tas saskan ar valsts kā akcionāres interesēm. Tās ieskatā, it īpaši esot bijis jānosaka “grozījumi, kas konkrētajā gadījumā jāveic pastāvošajos noteikumos, lai pēc iespējas labāk aizsargātu valsts kā akcionāres intereses iespējamā situācijā, ja tiktu atvērti monopoli”. Tā norāda, ka šajā saistībā tā esot lūgusi, lai
EDF
tai iesniedz ekonomisko analīzi.
Visbeidzot, Francijas Republika atsaucas uz
EDF
1995. gada 31. oktobrī budžeta ministram adresētu vēstuli (prasības pieteikuma pielikums A-7-23, turpmāk tekstā – “1995. gada 31. oktobra vēstule”), ar kuru tostarp nosūtīts pielikums “Priekšlikums par
EDF
bilances pārstrukturēšanu”, kas pierādot, ka Francijas valsts pirmām kārtām centās panākt
EDF
īstu rentabilitāti un uzņēmuma finanšu tēla uzlabošanos.
Komisija apstrīd šos apgalvojumus.
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
Būtībā
EDF
apgalvo, ka Komisija, izslēdzot privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību tādēļ, ka Francijas Republika esot veikusi pasākumu, balstoties vienlaikus uz apsvērumiem, kas izriet no tās kā akcionāres statusa, un apsvērumiem, kas izriet no tās kā valsts varas īstenotājas statusa, gan esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, gan neesot ņēmusi vērā faktus un dažādus dokumentus, kas tai bija iesniegti.
1)

Par apgalvoto kļūdu tiesību piemērošanā
EDF
uzsver, pirmkārt, ka Francijas Republika gan esot izvērtējusi uzņēmuma bilances pārstrukturēšanas ietekmi uz turpmāko aplikšanu ar nodokļiem, bet tā esot veikusi šo pārbaudi vienlaicīgi un nošķirti no tās ietekmes vērtējuma, kāda būs uz valsts kā akcionāres atlīdzību. Otrkārt, tā uzskata, ka Komisijai esot vajadzējis vienīgi pārbaudīt, vai privāts ieguldītājs, ņemot vērā pasākuma rentabilitāti, būtu veicis līdzīgu ieguldījumu, neņemot vērā apsvērumus nodokļu jomā, kurus minētā valsts varēja veikt nošķirti, nodalot elementus, kas saistīti ar pasākuma noteikšanu, un elementus, kas saistīti ar tā veicēja statusu, proti, šajā gadījumā rekapitalizāciju, par ko lēmusi valsts akcionāres statusā. Kritērija uzdevums esot ļaut nošķirt lēmumus, ko valsts var pieņemt kā ieguldītāja, un lēmumus, ko tā var pieņemt kā valsts varas īstenotāja, un šo abu veidu apsvērumu iespējamas līdzāspastāvēšanas dēļ nevarot noliegt tā piemērojamību. Turklāt,
EDF
ieskatā, no judikatūras izrietot, ka subjektīvais priekšstats, kas valstij varot būt par pasākumu, kuru tā īsteno, nav būtisks, un no tā izrietot, ka, pat pieņemot, ka Francijas Republika nebūtu skaidri nošķīrusi nodokļu apsvērumus un ieguldījumu apsvērumus, kas tā neesot, šim apstāklim jebkurā gadījumā neesot nozīmes analīzē, kas bija jāveic šajā lietā.
Vispirms ir jāatgādina, ka apstrīdēto pasākumu veidoja Francijas Republikas atteikšanās iekasēt nodokli par koncedenta tiesībām, proti, par
EDF
izmantotajām finanšu rezervēm atjaunošanai, tās pārgrupējot kapitālā.
Francijas Republika administratīvajā procesā apgalvoja, ka nodoklis, no kura tā atteicās, esot veidojis papildu kapitālieguldījumu, ka tā tādā veidā esot rīkojusies kā
EDF
akcionāre un ka līdz ar to esot bijis jāpiemēro privātā ieguldītāja kritērijs.
Pirmkārt, ņemot vērā sprieduma lietā C‑124/10 P 80. un 81. punktu, kas atgādināti iepriekš 50. punktā, ir jānošķir valsts kā akcionāre no valsts kā valsts varas īstenotājas, jo privātā ieguldītāja kritērija piemērojamība ir atkarīga no tā, vai uzņēmumam priekšrocību piešķīra valsts kā akcionāre vai valsts kā valsts varas nesēja.
Līdz ar to saskaņā ar sprieduma lietā C‑124/10 P 82. un 83. punktu, ņemot vērā, ka Francijas Republika administratīvajā procesā atsaucās uz privātā ieguldītāja kritēriju, tai līdz ar to bija pārliecinoši un ar objektīviem un pārbaudāmiem pierādījumiem jāpierāda, ka īstenotais pasākums izrietēja no tās kā akcionāres statusa, un šiem pierādījumiem bija skaidri jāapliecina, ka tā pirms vai vienlaikus ar priekšrocības piešķiršanu, kas šajā gadījumā bija atteikšanās iekasēt nodokli, pārgrupējot koncedenta tiesības kapitālieguldījumā, bija pieņēmusi lēmumu ar šo pasākumu veikt ieguldījumu
EDF
.
Turklāt šajā saistībā atbilstoši sprieduma lietā C‑124/10 P 84. punktam Francijas Republika, lai pierādītu savas darbības ekonomisko raksturu, varēja Komisijai iesniegt faktus, kas atklātu, ka šis lēmums bija pamatots ar ekonomiskiem vērtējumiem, kas salīdzināmi ar tiem, ko konkrētās lietas apstākļos pirms minētā ieguldījuma veikšanas būtu licis izstrādāt saprātīgs privātais ieguldītājs, kurš ir iespējami vistuvākā situācijā tai, kādā bija Francijas Republika, lai noskaidrotu šāda ieguldījuma rentabilitāti nākotnē.
Šiem elementiem bija jābūt spēkā apstrīdētā lēmuma laikā. Atbilstoši sprieduma lietā C‑124/10 P 85. punktam ekonomiskie vērtējumi, kas ir veikti pēc minētās priekšrocības piešķiršanas, retrospektīvs konstatējums par attiecīgās dalībvalsts veikta ieguldījuma faktisko rentabilitāti vai vēlāki pamatojumi faktiski veiktās rīcības izvēlei nav pietiekami, lai tiktu pierādīts, ka šī dalībvalsts pirms vai vienlaikus ar šo piešķiršanu ir pieņēmusi šādu lēmumu akcionāres statusā.
Turklāt atbilstoši sprieduma lietā C‑124/10 P 86. punktam, ja attiecīgā dalībvalsts Komisijai iesniedz prasītā rakstura pierādījumus, šai pēdējai ir jāveic visaptverošs novērtējums, ņemot vērā ne tikai šīs dalībvalsts iesniegtos pierādījumus, bet arī visus citus pierādījumus, kas ir būtiski lietā un kas tai ļauj noteikt, vai attiecīgais pasākums izriet no minētās dalībvalsts akcionāres statusa vai no tās kā valsts varas īstenotājas statusa. Šajā ziņā nozīme it īpaši ir šī pasākuma raksturam un priekšmetam, apstākļiem, kādos tas tiek veikts, kā arī izvirzītajam mērķim un minētajam pasākumam piemērojamajiem noteikumiem.
Šajā lietā Francijas Republika un
EDF
iesniedza Komisijai dažādus dokumentus, lai pierādītu, ka īstenotais pasākums izrietēja no Francijas valsts kā akcionāres statusa.
Komisija būtībā uzskatīja, ka dokumenti, ko tai bija iesniegusi Francijas Republika un
EDF
, pārliecinoši nepierādīja, ka lēmumu veikt ieguldījumu Francijas valsts bija pieņēmusi, atsakoties iekasēt nodokli, pārgrupējot koncedenta tiesības kapitālieguldījumā (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma preambulas 128.–131., 138. un 139. apsvērumu).
Komisija veica visu tās rīcībā nodoto dokumentu izvērtējumu, ņemot vērā ne tikai Francijas Republikas iesniegtos pierādījumus, bet arī
EDF
iesniegtos lietai būtiskos dokumentus, lai noteiktu, vai apstrīdētais pasākums izrietēja no Francijas valsts kā akcionāres statusa vai no tās kā valsts varas īstenotājas statusa, un tā it īpaši izvērtēja šī pasākuma raksturu un priekšmetu, apstākļus, kādos tas tika veikts, kā arī izvirzīto mērķi un minētajam pasākumam piemērojamos noteikumus (skat. apstrīdētā lēmuma preambulas 145. un nākamos apsvērumus) pēc tam, kad tā iepriekš bija izvērtējusi pārējos tai iesniegtos dokumentus.
Līdz ar to Komisija nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā veidā, kādā tā piemēroja nosacījumus, kas reglamentē privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību.
EDF
un Francijas Republikas atbalstītā nostāja – saskaņā ar kuru Komisijai esot vajadzējis vienīgi pārbaudīt, vai privāts ieguldītājs, ņemot vērā pasākuma rentabilitāti, būtu veicis līdzīgu ieguldījumu, neņemot vērā apsvērumus nodokļu jomā, kurus minētā valsts, kā apgalvots, varēja veikt “nošķirti”, nodalot elementus, kas saistīti ar pasākuma noteikšanu, un elementus, kas saistīti ar tā veicēja statusu, proti, šajā gadījumā rekapitalizāciju, par ko lēmusi valsts akcionāres statusā, – izriet no sprieduma lietā C‑124/10 P 80.–86. punkta kļūdainas interpretācijas.
Komisija nevar atstāt bez ievērības pierādījumus, kas apliecinātu valsts varas īstenotājas apsvērumu pastāvēšanu, un izvērtēt vienīgi pierādījumus par labu iespējamā ieguldījuma tēzei. Šādas pieejas gadījumā netiktu ievērota nepieciešamība izvērtēt visus atbilstīgos pierādījumus, lai noteiktu, vai aplūkojamais pasākums izriet no dalībvalsts kā akcionāres statusa vai valsts varas nesējas statusa, starp kuriem ir it īpaši apstrīdētā pasākuma apstākļi un raksturs.
Protams, nav izslēgts, ka iespējami valsts varas īstenotājas apsvērumi konkrētajā gadījumā var līdzāspastāvēt ar akcionāra apsvērumiem, tomēr tiem nevar būt ietekmes uz to, kā tiks izvērtēts jautājums par to, vai tādu pašu pasākumu parastos tirgus apstākļos būtu veicis privāts ieguldītājs situācijā, kura būtu vistuvākā valsts situācijai. Ir jāņem vērā tikai priekšrocības un pienākumi, kas ir saistīti ar valsts situāciju akcionāres statusā, izslēdzot tos, kas ir saistīti ar tās kā valsts varas īstenotājas statusu (spriedums lietā C‑124/10 P, 79. punkts).
Šajā gadījumā ne Francijas Republika, ne
EDF
nav pierādījušas, ka pirms vai vienlaikus ar tādas summas piešķiršanu, kas vienāda ar nodokli, no kura iekasēšanas atteicās, pārgrupējot koncedenta tiesības kapitālieguldījumā, Francijas valsts būtu pieņēmusi lēmumu ar faktiski īstenoto pasākumu veikt ieguldījumu, ne arī to, ka šāds lēmums būtu ticis pieņemts, pamatojoties uz iepriekšējiem ekonomiskiem vērtējumiem, kuri salīdzināmi ar tiem, ko konkrētās lietas apstākļos pirms minētā ieguldījuma veikšanas būtu licis izstrādāt saprātīgs privātais ieguldītājs, kurš ir iespējami vistuvākā situācijā tai, kādā bija Francijas valsts, lai noskaidrotu šāda ieguldījuma rentabilitāti nākotnē (šajā nozīmē skat. spriedumu lietā C‑124/10 P 83., 84. un 104. punkts).
Ja izrādās, ka trūkst šādu akcionāra apsvērumu, Komisijai ir jānoraida privātā ieguldītāja kritērija piemērojamība.
Šo secinājumu neatspēko
EDF
izvirzītie argumenti par 2013. gada 24. oktobra spriedumu Land Burgenland u.c./Komisija (
C‑214/12 P, C‑215/12 P un C‑223/12 P
,
EU:C:2013:682
), kuri, izrādās, nav atbilstīgi, jo Tiesas atzinumi šī sprieduma 52. punktā attiecas konkrēti uz privātā ieguldītāja kritērija piemērošanu, nevis piemērojamību, un tie līdz ar to nevar pamatot to, ka, analizējot kritērija piemērojamību, ir ņemti vērā tikai akcionāra apsvērumi.
Šo secinājumu neatspēko arī
EDF
izvirzītie argumenti saistībā ar Komisijas Lēmumu C(2015) 4569
final
(2015. gada 7. jūlijs) par iespējamu atbalstu par labu
Altrad
.
Pirmkārt, aplūkojamais pasākums lietā, kurā tika pieņemts aplūkojamais lēmums, bija Stratēģisko ieguldījumu fonda tieša parakstīšanās uz
Altrad
akciju kapitālu kopā ar papildu summas iespēju, un Komisija nebija apstrīdējusi faktu, ka darbība bija ieguldījums.
Otrkārt, pat pieņemot, ka darbības bija salīdzināmas, tomēr valsts atbalsta jēdziens ir objektīvs jēdziens, un tas nozīmē, ka, lai pasākumu varētu kvalificēt par atbalstu, tam ir jābūt tādam, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un radīt vai draudēt radīt konkurences izkropļojumus, un tas ir jānovērtē dienā, kad Komisija pieņem savu lēmumu, un ir atkarīgs tikai no viena jautājuma, vai ar valsts pasākumu tiek vai netiek piešķirta priekšrocība vienam vai vairākiem uzņēmumiem. Komisijas lēmumu praksei šajā jautājumā, par kuru lietas dalībnieki nav vienisprātis, nav izšķirīgas nozīmes (skat. spriedumu, 2009. gada 4. marts, Associazione italiana del risparmio gestito un Fineco Asset Management/Komisija,
T‑445/05
,
EU:T:2009:50
,
145.
punkts un tajā minētā judikatūra; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2010. gada 20. maijs, Todaro Nunziatina & C.,
C‑138/09
,
EU:C:2010:291
,
21.
punkts).
Šo secinājumu neatspēko arī argumenti, kurus
EDF
izvirzīja pēc sprieduma
Frucona Košice
un saskaņā ar kuriem Francijas Republikas “subjektīvajam priekšstatam” par pasākumu neesot nozīmes un līdz ar to neesot ietekmes skaidra nošķīruma iespējamai neesamībai starp akcionāra un valsts varas īstenotājas apsvērumiem, pieņemot apstrīdēto pasākumu.
Saistībā ar sprieduma
Frucona Košice
ietekmi ir jāatgādina, ka saskaņā ar šo spriedumu privātā kreditora vai ieguldītāja kritērijs nav izņēmums, kas būtu piemērojams tikai pēc dalībvalsts lūguma, kad ir izpildīti LESD 107. panta 1. punktā minētie ar kopējo tirgu nesaderīga valsts atbalsta jēdziena elementi. Šis kritērijs, kad tas ir piemērojams, ir viens no faktoriem, kas Komisijai ir jāņem vērā, lai konstatētu šāda atbalsta esamību (spriedums
Frucona Košice
, 23. punkts, un spriedums lietā C‑124/10 P, 103. punkts).
Līdz ar to, tiklīdz šķiet, ka varētu būt piemērojams privātā kreditora kritērijs, Komisijai ir jāizvērtē šī iespēja neatkarīgi no tā, vai attiecīgā dalībvalsts šajā ziņā ir iesniegusi kādu pieteikumu, un līdz ar to nekas neliedz atbalsta saņēmējam atsaukties uz šī kritērija pieņemamību (šajā nozīmē skat. spriedumu
Frucona Košice
, 25. un 26. punkts).
Visbeidzot, Tiesa ir precizējusi, ka šajos pēdējos divos gadījumos, kad dalībvalsts nav atsaukusies uz privātā ieguldītāja kritēriju, lai noteiktu, vai minētais kritērijs ir piemērojams, par atskaites punktu ir jābūt dalībvalsts darbības saimnieciskajam raksturam, nevis tam, subjektīvi runājot, ko šī valsts domāja par savu rīcību vai kādas alternatīvas darbības tā apsvēra pirms attiecīgā pasākuma veikšanas (šajā nozīmē skat. spriedumu
Frucona Košice
, 12. un 27. punkts).
Turpretī Tiesa lēma, ka gadījumā, ja dalībvalsts administratīvajā procesā atsaucas uz privātā ieguldītāja kritēriju, tai šaubu gadījumā ir pārliecinoši un ar objektīviem un pārbaudāmiem pierādījumiem jāapliecina, ka īstenotais pasākums izriet no tās kā akcionāres statusa; šiem pierādījumiem ir skaidri jāapliecina, ka attiecīgā dalībvalsts pirms vai vienlaikus ar ekonomiskās priekšrocības piešķiršanu ir pieņēmusi lēmumu ar faktiski īstenoto pasākumu veikt ieguldījumu kontrolētajā valsts uzņēmumā (šajā nozīmē skat. spriedumu lietā C‑124/10 P, 82. un 83. punkts).
Savukārt ekonomiskie vērtējumi, kas ir veikti pēc minētās priekšrocības piešķiršanas, retrospektīvs konstatējums par attiecīgās dalībvalsts veikta ieguldījuma faktisko rentabilitāti vai vēlāki pamatojumi faktiski veiktās rīcības izvēlei nav pietiekami, lai pierādītu, ka šī dalībvalsts pirms šīs piešķiršanas vai vienlaikus ar to ir pieņēmusi šādu lēmumu akcionāres statusā (šajā nozīmē skat. spriedumu lietā C‑124/10 P, 85. un 104. punkts).
Turklāt, kā tika atgādināts iepriekš 232. punktā, lai novērtētu, vai to pašu pasākumu parastos tirgus apstākļos būtu veicis privāts ieguldītājs situācijā, kura būtu vistuvākā valsts situācijai, vērā ir jāņem tikai priekšrocības un pienākumi, kas ir saistīti ar valsts situāciju akcionāres statusā, izslēdzot tos, kas ir saistīti ar tās valsts varas nesējas statusu (spriedums lietā C‑124/10 P, 79. punkts).
Līdz ar to, lai noteiktu, vai šajā lietā faktiski bija piemērojams privātā ieguldītāja kritērijs, Komisijai bija jāvērtē, vai Francijas Republika bija pārliecinoši un ar objektīviem un pārbaudāmiem tā laika pierādījumiem pierādījusi, ka īstenotais pasākums izrietēja no tās kā akcionāres statusa, un vai tā šim nolūkam bija iesniegusi pierādījumus, kas skaidri apliecinātu, ka tā pirms vai vienlaikus ar priekšrocības piešķiršanu un pamatojoties uz nepieciešamo iepriekšējo ekonomisko rentabilitātes vērtējumu, bija pieņēmusi lēmumu ar faktiski īstenoto pasākumu veikt ieguldījumu
EDF
.
Ir jākonstatē, ka šo vērtējumu Komisija veica apstrīdētā lēmuma 126.–154. punktā.
Līdz ar to
EDF
argumenti, ko atbalsta Francijas Republika, nav pieņemami.
Visbeidzot kā tāds, kuram trūkst faktiskā pamatojuma, ir jānoraida arī
EDF
apgalvojums, saskaņā ar kuru Komisija esot pamatojusies vienīgi ar akcionāra apsvērumu un valsts varas īstenotājas apsvērumu “samudžinājumu”, atzīstot privātā ieguldītāja kritēriju par nepiemērojamu.
Veikusi visaptverošu vērtējumu un pārbaudījusi visus faktus, kas varētu būt atbilstīgi, Komisija secināja, ka pasākums nebija Francijas Republikas ieguldījums, jo nepastāvēja akcionāra apsvērumi, kas pamatoti ar objektīviem un pārbaudāmiem tā laika pierādījumiem, kādus Tiesa prasījusi sprieduma lietā C‑124/10 P 82.–85. punktā.
EDF
un Francijas Republikas argumenti par Komisijas pieļauto kļūdu tiesību piemērošanā līdz ar to ir jānoraida.
2)

Par apgalvotajām faktu kļūdām
EDF
apgalvo, ka daudzi dokumenti – it īpaši dokumenti Nr. 23 līdz Nr. 25 (pielikumi A-7-23 līdz A-7-25), ko tā pievienojusi saviem apsvērumiem, kuri tika iesniegti Komisijai 2013. gada jūlijā, – pierādot, ka tās bilances plānotās pārstrukturēšanas ietekme uz tās maksājamo nodokli tikusi vērtēta vienlaicīgi, bet nošķirti no ietekmes uz valsts kā akcionāres atlīdzību, un ka šie dokumenti neliecinot ne par kādu samudžinājumu Francijas valsts apsvērumos par nodokļu un ieguldījumu jomu. Francijas Republika arī norāda, ka ar dažādiem dokumentiem, kurus tā iesniegusi Komisijai, esot parādīts, ka, pieņemot aplūkojamo lēmumu, tā vispirms pamatojās uz akcionāra apsvērumiem.
Iesākumā ir jāuzsver, ka starp
EDF
un Francijas Republikas minētajiem dokumentiem nevienā dokumentā, kas [pieņemts] pirms Francijas Republikas atbildes Komisijai 2002. gadā, nav minēts ne tas, ka nodoklis bija jāmaksā par koncedenta tiesībām, tas ir, par finanšu rezervēm, ko
EDF
izmantoja, tās pārgrupējot kapitālieguldījumā, ne
a fortiori
tas, ka atteikšanās iekasēt nodokli būtu jāvērtē kā papildu ieguldījums
EDF
kapitālā, kā Komisija to norāda apstrīdētā lēmuma preambulas 128. un 129. apsvērumā.
Savukārt attiecībā uz
EDF
minētajiem dokumentiem, kas apliecinot samudžinājuma neesamību starp apsvērumiem, kas saistīti ar nodokļu jomu, un tiem, kas saistīti ar valsts atlīdzību, ir jānorāda turpmāk minētais.
Prasības pieteikuma pielikums A-7-23 ir 1995. gada 31. oktobra vēstule, kura mazliet vairāk nekā divus gadus pirms Likuma Nr. 97‑1026 pieņemšanas tika nosūtīta Budžeta ministrijai un kurai ir divi pielikumi, proti, trīs lappušu garš dokuments “Priekšlikumi par
EDF
bilances pārstrukturēšanu” un tabula “Priekšlikums par
EDF
bilances attīstību”.
Trīs lappušu garajā dokumentā, kas pievienots 1995. gada 31. oktobra vēstulei, ir trīs punkti, kuros attiecīgi ir vispārīgi skatīta “pašu kapitāla pārstrukturēšana bilances pasīvā” un konkrētāk – koncedenta tiesību pārgrupēšana kapitālā, “[publiskās sadales] koncesiju “pašvaldību” koncedentu tiesību pielāgošana”, un, visbeidzot, “zaudējumus nesošā fiskālā pārejošā atlikuma dzēšana”.
Aplūkojamā dokumenta 1.1. punkts attiecas uz “koncedenta “valsts” tiesību un saistīto atjaunošanai paredzēto finanšu rezervju pārgrupēšan[u] kapitālā”. Tajā ir minēts priekšlikums “kapitalizēt
EDF
[..], pārveidojot VAT koncedenta tiesības un atbilstošās atjaunošanai paredzētās finanšu rezerves kapitālā”, un tas, ka šī “darbība [liek] atgriezties pie grāmatvedības analīzes pirms 1987. gada”.
Aplūkojamā dokumenta 1.2. punktā ar nosaukumu “Kapitālieguldījumu konsolidēšana
EDF
kapitālā” ir minēts, ka “[kapitālieguldījumu konsolidēšana] nostiprinātu to “akcionāra ieguldījumu” raksturu, ko tie sevī ietver”, ciktāl to “būtība ir palielināt kapitālu, kaut arī 1956. gada dekrēts tos drīzāk pielīdzina aizdevumam, par ko tiek aprēķināti procenti”.
Aplūkojamā dokumenta 1.3. punkts attiecas uz “šo divu pasākumu sekām”, un tajā ir norādīts, ka tiem būtu “šādas divas priekšrocības”:
–
“valsts varētu censties panākt
EDF
patiesu rentabilitāti, pateicoties dividendei no uzņēmuma kapitāla, tas ir, no summām, kas tiek uzskatītas par akcionāra ieguldītām. Attiecībā uz konsolidēšanu kapitālā tie izbeigtu domstarpības, kas pēc 1982. gada nodokļu kontroles radās saistībā ar to atlīdzības “dividendes” vai “procentu” raksturu”;
–
EDF
uzlabotu savu finanšu tēlu, uzrādot kapitālu aptuveni 85 [miljardu FRF] apmērā (pašreizējo 2,6 [miljardu FRF] vietā) un neto situāciju 80 [miljardu FRF] apmērā (pašreizējo 19,9 [miljardu FRF] vietā), pirms tiek ņemti vērā pasākumi ar mērķi samazināt zaudējumus radošo pārejošo atlikumu. Šī pārgrupēšana turklāt atbilst kritikai, ko izteikusi Revīzijas palāta, kura noliedz valsts koncesiju patiesas koncesijas raksturu.”
Pirmkārt, ir jānorāda, ka jautājums par “kapitālieguldījumu”, kas 1995. gada 31. oktobra vēstulē ir tik tikko pieminēts, jebkurā gadījumā neattiecas uz atteikšanos iekasēt nodokli par koncedenta tiesībām, jo tā tajā vispār nav apspriesta.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka grāmatvedības, nodokļu un akcionāra apsvērumi pastāv cieši līdzās cits citam šajā trīs lappušu garajā dokumentā, kurš pievienots 1995. gada 31. oktobra vēstulei un kurā turklāt nav nekāda veida vērtējuma par to, kādu rentabilitāti radītu koncedenta tiesību pārgrupēšana kapitālā.
Prasības pieteikuma pielikums A-7-24 ir
EDF
1995. gada 7. decembra iekšējs dokuments, divu lappušu garš, un tā nosaukums ir “
EDF
bilances pārstrukturēšanas priekšlikumu izcelsme, saturs un sekas” (turpmāk tekstā – “1995. gada 7. decembra iekšējais dokuments”).
1995. gada 7. decembra iekšējā dokumentā vispirms pirmajā daļā ir atgādinātas Francijas Revīzijas palātas kontroles un to ietekme uz atjaunošanai paredzētajām finanšu rezervēm, kā arī 1994. gadā nodokļu administrācijas veiktā pārbaude, pēc tam otrajā daļā trīs ievilkumos ir atgādināti mērķi ministrijā veiktajiem priekšlikumiem [
EDF
] bilances pasīva pārstrukturēšanai, bet tālāk minēts
EDF
ierosinātais “divkāršais pasākums”: pirmām kārtām, pārstrukturēt tās bilances augšdaļu, kas tostarp nozīmētu sakārtot “
EDF
un [Francijas] valsts finansiālās attiecības. Valsts turpmāk varētu censties panākt
EDF
patiesu rentabilitāti, pateicoties dividendei, kas pamatota ar uzņēmuma kapitālu”. Otrām kārtām, runa būtu par to, ka tiek “padarīta skaidra publiskās sadales koncesiju uzskaite”.
No jauna ir jākonstatē, ka koncedenta tiesību pārgrupēšanas kapitālā rentabilitāte 1995. gada 7. decembra iekšējā dokumentā ir vien pieminēta, neveicot nekādu vērtējumu, un jebkurā gadījumā tajā nekādi nav minēta atteikšanās iekasēt nodokli par minētajām koncedenta tiesībām.
Pat pieņemot, ka 1995. gada 7. decembra iekšējo dokumentu varētu uzskatīt par atsevišķu un “vienlaicīgi” veiktu analīzi par
EDF
rekapitalizācijas sekām, tam nav nozīmes attiecībā uz apstrīdētā pasākuma vērtējumu un tas uzskatāms vien par norādi uz kontekstu, kādā šis pasākums būtu veikts.
Turklāt ir jākonstatē, ka 1995. gada 7. decembra iekšējais dokuments, kura saturs galu galā ir līdzīgs 1995. gada 31. oktobra vēstules saturam, neliecina – ne vairāk kā šī vēstule – par detalizētu analīzi attiecībā uz akcionāra apsvērumiem un atlīdzību vai rentabilitāti, ko būtu veikusi valsts vai kas būtu veikta valsts vārdā plānotās
EDF
rekapitalizācijas aspektā.
Visbeidzot, prasības pieteikuma pielikums A-7-25 ir 1997. gada 10. aprīļa vēstule, kuru
EDF
adresējusi kādam biroja vadītājam Finanšu ministrijā (turpmāk tekstā – “1997. gada 10. aprīļa vēstule”) un kurā ir vienu lappusi garš, shematiskā veidā sagatavots pielikums “Provizoriskas hipotēzes par pārskaitījumu valstij 1997. un 1998. gadā”.
Lai arī 1997. gada 10. aprīļa vēstule var būt norāde par tās atlīdzības minimālu atspoguļojumu, ko varētu saņemt Francijas valsts, tomēr ir jākonstatē, ka šis atspoguļojums vienlaicīgi un pilnīgi ir pamatots ar nodokļu ietekmi, kas izrietētu no pārskaitījumiem, kas būtu veikti par labu valstij.
Tādējādi, izņemot gadījumu, ja tiktu ņemta vērā viena rindiņa no divām, ir neiespējami uzlūkot 1997. gada 10. aprīļa vēstuli kā atsevišķu un “vienlaicīgi” veiktu analīzi par atlīdzību valstij kā akcionārei, kā apgalvo
EDF
.
EDF
minētie dokumenti līdz ar to neliecina par atsevišķu un neatkarīgu analīzi par Francijas valsts akcionāres statusā veiktiem apsvērumiem attiecībā uz apstrīdēto pasākumu, kā arī – pretēji tam, ko apgalvo
EDF
, – tie neatklāj samudžinājuma neesamību starp apsvērumiem, kas saistīti ar nodokļu jomu, un apsvērumiem, kas saistīti ar minētās valsts atlīdzību.
Tālāk, attiecībā uz Francijas Republikas izvirzītajiem faktiem ir jānorāda, ka tā atsaucas, pirmām kārtām, uz tabulu, kura minēta iestāšanās raksta 11. pielikumā un kura ir gandrīz pilnīgs to citātu un komentāru atkārtojums, kas izlasāmi tabulā šī iestāšanās raksta 10. pielikumā, kura sagatavota, lai pamatotu argumentus, kuri izvirzīti otrā pamata – kas minēts kā galvenais – pirmās daļas atbalstam, un kurā ir citēti fragmenti no dažādiem dokumentiem, un, otrām kārtām – šajā iestāšanās rakstā – uz vairākiem no šiem dokumentiem, kuri minēti “kā piemērs”.
Šo piemēram minēto dokumentu vidū, pirmām kārtām, ir atrodams uzņēmuma līgums.
Ir jākonstatē, ka uzņēmuma līgumā valsts varas īstenotājas apsvērumi ne tikai atrodas cieši līdzās akcionāra apsvērumiem, bet it īpaši un nenoliedzami pār tiem dominē.
Valsts varas īstenotājas apsvērumi, kas minēti uzņēmuma līgumā, kurš tostarp attiecas uz valsts enerģētikas politikas ieviešanu, nepieciešamību nodrošināt piegādes drošību, ievērojot vides vajadzības un par mazāko cenu, kā arī kvalitatīvu apgādi patērētājiem neatkarīgi no to atrašanās vietas, uz atbalstu nodarbinātībai un saimnieciskajai darbībai, uz solidaritātes pakalpojumiem vismazāk nodrošinātajiem un teritorijas labiekārtošanu, ir izklāstīti minētā līguma I nodaļā “No jauna apstiprināt valsts uzņēmuma pamatuzdevumus”, kuras trīs iedaļas ir “Pieci atjaunoti un pastiprināti valsts pakalpojumu uzdevumi”, “Piedalīties teritorijas labiekārtošanā un solidaritātē” un “Pretī jaunam elektrības sektora tiesiskajam regulējumam”.
Uzņēmuma līguma II nodaļa ir vērsta uz to, lai “šodien sagatavot[u] uzņēmuma nākotni”, nodrošinot tā attīstību Francijā (uzlabojot snieguma rādītājus un produktivitātes ieguvumus prioritāri novirzot cenu samazināšanai, samazinot tarifus, kas ietver to struktūras pielāgošanu,
EDF
attiecības ar neatkarīgajiem ražotājiem, un attīstot pakalpojumus, tostarp veicot klientu lojalitātes veicināšanas pasākumus, labāku pozicionēšanos elektrības un saistītajos tirgos, izmantojot piemērotus komerciālus līdzekļus, tas ir, “komerciālu atbalstu” 2,8 miljardu FRF apmērā), jaunu tirgu iegūšanu ārvalstīs (attiecībā uz kuriem ir tikai minēta nepieciešamība ņemt vērā “ieguldītā pašu kapitāla rentabilitāti”, nesniedzot nekādu citu precizējumu šajā saistībā), inovāciju un tehnoloģiju attīstības sekmēšanu (pētniecība un attīstība, partnerattiecības ar Francijas uzņēmumiem), kā arī “visa uzņēmuma iesaistīšan[os] attīstībā” (šajā iedaļā ir apspriesti jautājumi, kas saistīti ar cilvēkresursiem: cilvēkresursu pārvaldība, apmācība, darba organizācijas un tā drošības uzlabošana, personāla atalgojuma politika, sociālā kohēzija u.c.).
Valsts varas īstenotājas apsvērumi, kuri minēti uzņēmuma līguma II nodaļā, tajā atrodas cieši līdzās diezgan vispārīgiem apsvērumiem, kas attiecas uz uzņēmuma attīstību nākotnē, bet ko nevar uzskatīt par tādiem akcionāra apsvērumiem, kuru mērķis būtu vērtēt kāda ieguldījuma rentabilitāti un vēl mazāk – tā ieguldījuma rentabilitāti, kurš veikts, īstenojot apstrīdēto pasākumu.
Visbeidzot, uzņēmuma līguma III nodaļā “Ierakstīt uzņēmumu atjaunotā finanšu un institucionālajā satvarā” trīs lappušu garumā ir secīgi apspriesti šādi mērķi: “stabilizēt attiecības ar valsti kā akcionāri”, “taisnīgi finansēt vispārējo interešu uzdevumus”, “sagatavot tiesiskā regulējuma attīstībai nepieciešamos rīkus”, “radīt resursus nākotnes sagatavošanai” un “mērķu un saistību uzraudzības veidi”.
Aplūkojamajās trīs lappusēs tikai divās rindkopās runa ir par
EDF
bilances pārstrukturēšanu, bet vienā no tām kā minimums grūti izprotamā veidā ir minēta Francijas valsts atlīdzība.
Pirmā rindkopa, no kuras nekādas atziņas gūt nevar, atrodas uzņēmuma līguma III nodaļas ievaddaļā un ir formulēta šādi:
“
EDF
bilance tiks pārstrukturēta divu mērķu dēļ – lai spēcinātu uzņēmuma neto situāciju un lai stabilizētu finanšu attiecības starp valsti un uzņēmumu uz pamatiem, kas tuvi vispārējām tiesībām.”
Otrā rindkopa, kas atrodas zem uzņēmuma līguma III nodaļas apakšvirsraksta “Stabilizēt attiecības ar valsti kā akcionāri”, ir izteikta šādi:
“Valsts atlīdzība sastāvēs no diviem elementiem:
–
atlīdzība no kapitālieguldījumiem ar procentu likmi 3 %;
–
papildu atlīdzība, kas vienāda ar 40 % no uzņēmuma neto finanšu rezultāta.”
Ir jānorāda, ka aplūkojamajās rindkopās nekādi nav pieminēts kāds papildu ieguldījums Francijas valsts nodokļu parāda apmērā, nedz arī tā rentabilitāte saistībā ar šo ierobežoto informāciju par šīs valsts atlīdzību.
Līdz ar to izrādās, ka uzņēmuma līgums nekādi nav atbilstīgs, lai pierādītu, ka Francijas valsts atlīdzība un akcionāra apsvērumi, nemaz nerunājot par apsvērumiem, kuri būtu saistīti ar apstrīdēto pasākumu, būtu tikuši analizēti neatkarīgi un nošķirti no valsts varas īstenotājas apsvērumiem.
Otrais dokuments, uz kuru atsaucas Francijas Republika, ir fragments no “
Migaud
ziņojuma” Nacionālajai asamblejai, kas sniegts Lēmuma Nr. 97-1026 pieņemšanai.
“
Migaud
ziņojuma” pirmajā daļā ir aprakstīti vēsturiskie apstākļi, kuri ietvēra koncesijā nodoto īpašumu mantas statusu (īpašumu nodošana koncesijā, grāmatvedības sekas un Revīzijas palātas nostāja) un kuru rezultātā tika iesniegts likumprojekts.
“
Migaud
ziņojuma” otrajā daļā ir atspoguļota “grāmatvedības pārkārtošana”, ko liek veikt Francijas Revīzijas palātas atzinums, pārkārtošana, kas ietver “izmaiņas valsts un
EDF
finanšu attiecībās”.
“
Migaud
ziņojuma” pirmajā sadaļā ir izklāstītas grāmatvedības sekas, kādas ir jāsecina no VAT īpašuma atzīšanas, kā arī
EDF
pašu kapitāla struktūras izmaiņas, kas no tās izriet: “Koncesijā nodoto īpašumu maiņas vērtība natūrā attiecībā uz VAT koncesiju, kas ierakstīta pašu kapitālā kategorijā “Cits pašu kapitāls”, tiek paaugstināta kategorijā “Pašu kapitāls”, lai tiktu ņemts vērā ierīču mantas statuss.”
Tālāk “
Migaud
ziņojumā” ir aprakstītas tieši grāmatvedības darbības, ko nosaka apstrīdētais pasākums (tās norādītas apstrīdētā lēmuma preambulas 28. un nākamajos apsvērumos).
Tomēr šajā saistībā nekas nav minēts par atteikšanos iekasēt nodokli par koncedenta tiesībām.
“
Migaud
ziņojuma” otrajā sadaļā ir iztirzātas izmaiņas Francijas valsts un
EDF
finanšu attiecībās un norādīta atlīdzības kārtība šai valstij pēc gaidāmajām izmaiņām grāmatvedības uzskaitē:
“Šai atlīdzībai ir divas daļas.
Pirmkārt, atlīdzība no kapitālieguldījumiem ar procentu likmi, ko ik gadu nosaka ar starpministriju rīkojumu. Ar dekrētu šīs likmes griesti ir noteikti līdz 8 %. Kopš 1989. gada ir noteikta likme 5 %.
Otrkārt, tiek maksāta papildu atlīdzība (“dividende”) no iestādes peļņas pēc nodokļu un fiksēto procentu nomaksas.
Tās likmi nosaka ar rīkojumu, pamatojoties uz provizorisko pārskatu rezultātu.
[..]
Tā kā kapitālieguldījumi veido fiksētās procentu likmes kopējo bāzi, to palielināšana ar šo pantu riskē palielināt
EDF
veicamo maksājumu. Izmaiņas to atlīdzības nosacījumos tātad ir paredzētas uzņēmuma līgumā 1997.–2000. gadam, kas parakstīts 1997. gada 8. aprīlī.
Fiksētā procentu likme tiek samazināta līdz 3 %, lai kompensētu bāzes ietekmi. Fiksētās procentu likmes ikgadējā summa tādējādi tiks samazināta no 1816 miljoniem [FRF] līdz 1522 miljoniem [FRF].
Valsts papildu atlīdzība ir noteikta 40 % apmērā no uzņēmuma neto finanšu rezultāta.
Visbeidzot, ir precizēts, ka šo divu sastāvdaļu kopējā summa nevar pārsniegt 6 % no kapitālieguldījumiem (tas ir, 3044 miljonu [FRF] griestus, ņemot vērā ieguldījumus, kādi izriet no šī panta).”
Tālāk “
Migaud
ziņojumā” ir aprakstītas veikto izmaiņu sekas nodokļu jomā.
“
Migaud
ziņojumā” tostarp ir precizēts šādi:
“Ar VAT koncesiju saistīto finanšu rezervju atgūšana ļaus vienā reizē atbrīvoties no zaudējumus radošajiem pārejošajiem finanšu un fiskālajiem atlikumiem.
Pirmkārt, 38,5 miljardu [FRF] tiešā atgūšana rada kredīta pārejošo finanšu atlikumu 18,3 miljardu [FRF] apmērā, kas izraisa neto aktīvu pieaugumu, kurš apliekams ar [uzņēmumu ienākuma] nodokli. [Vispārējā nodokļu kodeksa] 38-2. pantā ir noteikts, ka tīrā peļņa ir starpība starp neto aktīviem finanšu gada beigās un sākumā. Ciktāl “neto aktīvi ir aktīvu vērtības pārpalikums, kad no tiem atņemti visi pasīvi, kuros ietilpst trešo personu parādi, amortizācija un atļautie izdevumi”, rezervju atgūšana automātiski rada tīro peļņu.
Otrkārt, lai tiktu ņemtas vērā Revīzijas palātas piezīmes par “Hidraulisko spēku” un “Publiskās sadales” koncesijām,
EDF
veiks grāmatvedības pielāgojumus, kuru rezultātā tās fiskālais pārejošais atlikums tiks samazināts par 14 miljardiem [FRF].
Kopumā šim atlikumam tādējādi vajadzētu kļūt pozitīvam un sasniegt 3,4 miljardus [FRF].
Saskaņā ar informāciju, ko Ekonomikas, finanšu un rūpniecības lietu ministrija sniegusi galvenajam referentam, uzņēmumu ienākuma nodoklis, kas iestādei būs jāmaksā [pēc] šīm reformām, būs 3 miljardi [FRF] 1997. gadā un 2,5 miljardi [FRF] 1998. gadā.”
Ir jākonstatē, ka ne vairāk kā saistībā ar grāmatvedības pielāgojumiem “
Migaud
ziņojumā” saistībā ar sekām nodokļu jomā nav minēta atteikšanās iekasēt nodokli par koncedenta tiesībām, tās pārkvalificējot par kapitālieguldījumiem, – par parādu, kas turklāt arī saskaņā ar atbildi, ko Francijas valsts sniedza Komisijai 2002. gada 9. aprīļa paziņojumā, izrietot no neto aktīvu izmaiņām.
Turklāt, tiesa, “
Migaud
ziņojumā” ir daži dati par atlīdzību, ko valsts sagaida no
EDF
rekapitalizācijas un kas turklāt nomināli pēc rekapitalizācijas darījuma būs samazināta. Tomēr no iepazīšanās ar šo dokumentu skaidri izriet, ka šie daži dati ir tikai niecīga daļa no apsvērumiem – galvenokārt valsts varas īstenotājas apsvērumiem –, kas noveda pie Likuma Nr. 97-1026 pieņemšanas.
Visbeidzot, var tikai norādīt, ka “
Migaud
ziņojuma” saturs ir matrica apstrīdētā lēmuma preambulas 23. un nākamajiem apsvērumiem un ka tādējādi Komisija ir ņēmusi vērā šos vērtējuma elementus.
Trešais Francijas Republikas minētais dokuments ir 1995. gada 4. aprīļa vēstule. Tas, ieskaitot vēstulei pielikumā sniegto dokumentu, ir četras lappuses garš dokuments, kuru
EDF
ir adresējuši ekonomikas ministra, rūpniecības ministra, pasta un telekomunikāciju ministra, ārējās tirdzniecības ministra un budžeta ministra biroju vadītāji un kura priekšmets ir “darba programmas” izveide, lai iesniegtu un pieņemtu pasākumus, ko noteikusi Francijas Revīzijas palāta saistībā ar
EDF
koncesijām.
Valsts kā akcionāre 1995. gada 4. aprīļa vēstulē ir minēta tikai divas reizes un pavisam īsi:
–
minētās vēstules pielikuma 1. lappusē, kur darba programmas mērķu vidū ir norādīts: “[Vai pašreizējā sistēma” ir [..] atbilstoša valsts kā akcionāres interesēm?”;
–
tā paša pielikuma 3. lappusē, kurā aplūkoti pārdomu virzieni, kuru vidū ir “patrimoniālā problemātika”, par ko ir norādīts: “Jānosaka grozījumi, kas konkrētajā gadījumā jāveic pastāvošajos noteikumos, lai pēc iespējas labāk aizsargātu valsts kā akcionāres intereses iespējamā situācijā, ja tiktu atvērti monopoli.”
Pārējie jautājumi, kas aplūkoti 1995. gada 4. aprīļa vēstulē (kurā turklāt runa ir vien par darba programmu, nevis tās secinājumiem), patiesībā galvenokārt attiecas uz valsts varas īstenotājas apsvērumiem, un ir jākonstatē, ka minētā vēstule neliecina par akcionāra apsvērumu atsevišķu un neatkarīgu analīzi.
Visbeidzot, pēdējais Francijas Republikas minētais dokuments ir 1995. gada 31. oktobra vēstule, un, lai vērtētu šo dokumentu, ir jāatsaucas uz 168. un nākamajiem punktiem še iepriekš.
Turklāt, neesot nepieciešamībai lemt par to, vai ir pieņemama vienkārša atsauce uz tabulu, kas minēta iestāšanās raksta pielikumā, kurā minēti tādu dokumentu fragmenti, dažos gadījumos ar komentāriem, kas nav iekļauti minētajā iestāšanās rakstā, ir jākonstatē, ka neviens no minētajiem fragmentiem vai komentāriem neattiecas uz apstrīdēto pasākumu.
Iepriekš 299. punktā minētie dokumentu fragmenti attiecas vien uz apstākļiem, kuros apstrīdētais pasākums tika veikts un par kuriem pat nav apgalvots, ka Komisija tos nebūtu ņēmusi vērā, jo, lai tos aprakstītu, tā ir it īpaši pamatojusies uz minētajiem dokumentiem.
Turklāt, kā to darījusi Komisija, lasot iepriekš 299. punktā minētos dokumentu fragmentus, kas sniegti aplūkojamajā tabulā, ir jākonstatē, ka akcionāra apsvērumi ir ļoti otršķirīgi salīdzinājumā ar valsts varas īstenotājas apsvērumiem.
Visbeidzot, šajos fragmentos nav ne mazākā pamatotā skaidrojuma par akcionāra apsvērumiem, kuru mērķis būtu vērtēt kāda ieguldījuma rentabilitāti un vēl mazāk – tā ieguldījuma rentabilitāti, kurš veikts, īstenojot apstrīdēto pasākumu.
Francijas Republikas minētie dokumenti – ne vairāk kā
EDF
minētie dokumenti – tādējādi neliecina par “atsevišķu un neatkarīgu” analīzi par valsts akcionāres statusā veiktiem apsvērumiem, tāpat kā tie nepierāda samudžinājuma neesamību starp apsvērumiem, kas saistīti ar nodokļu jomu, un tiem, kas saistīti ar valsts atlīdzību.
Līdz ar to otrā pamata, kas izvirzīts kā galvenais, trešā daļa ir jānoraida.
6.

Par ceturto daļu
a)

Lietas dalībnieku argumenti
EDF
, ko atbalsta Francijas Republika, apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini uzskatījusi, ka par lēmumu par ieguldījumu nav tikuši veikti pētījumi, atsauces, specifiskas analīzes vai biznesa plāns par rentabilitāti ieguldījumam par summu, ko veido nodokļu atbrīvojums, kas radot grūtības Francijas Republikas vai
EDF
iesniegtajā informācijā izdalīt ieguldījuma ietekmi (apstrīdētā lēmuma preambulas 130. apsvērums).
EDF
ieskatā, Komisijas analīzes pamatā esot apgalvojums, saskaņā ar kuru aplūkojamais pasākums esot vienīgi nodokļu atbrīvojums, kurš, kā tā apgalvoja pirmajā pamatā, neesot pasākums, kas bija jāvērtē.
Turklāt Komisijas apsvērums būtībā par formāla biznesa plāna neesamību vienlaikus esot tiesiski nepamatots, ciktāl, pirmkārt, šādu plānu nepieprasot Tiesas vai Vispārējās tiesas judikatūra, un ciktāl, otrkārt, šāds plāns jebkurā gadījumā neesot bijis nepieciešams, jo Francijas valsts bija 100 % akcionāre, kas pilnībā pārzināja uzņēmumu, un šādos apstākļos arī privāts ieguldītājs nebūtu tādu izmantojis.
Turklāt Komisijas apsvērums būtībā par formāla biznesa plāna neesamību esot pretrunā faktiem, jo dažādi dokumenti, kas izstrādāti
in tempore non suspecto
[laikā, kad nepastāvēja aizdomas] un iekļauti Komisijai 2013. gadā iesniegtajos apsvērumos, atspoguļojot šādas plānotas argumentācijas būtību. Tie nepārprotami norādot, ka Francijas valstij bija mērķis veikt ieguldījumu uzņēmumā un ka tā esot veikusi vairākas ilgtermiņa analīzes un novērtējumus.
Savukārt Francijas Republika šajā saistībā atsaucas uz 3. tabulu, kas atrodas iestāšanās raksta 12. pielikumā, kurā ietverti citāti no dažādiem dokumentiem, kuriem reizēm pievienoti komentāri, un, lai sniegtu “piemēru”, tā apstājas pie trim no šiem iestāšanās rakstā minētajiem dokumentiem.
Pirmkārt, Francijas Republika atsaucas uz 1997. gada 10. aprīļa vēstuli, kā arī uz tai pievienoto piezīmi “Provizoriskas hipotēzes par pārskaitījumu valstij 1997. un 1998. gadā”. Šis dokuments pierādot, ka tā bija prasījusi no
EDF
valsts atlīdzības analīzi un ka plānotās pārstrukturēšanas ekonomiskie vērtējumi tika sīki izstrādāti un precizēti aplūkojamā pasākuma pieņemšanas perspektīvā.
Otrkārt, Francijas Republika min
EDF
finanšu un juridisko pakalpojumu direktora 1996. gada 9. februāra vēstuli
EDF
valdei, kurā bija iekļauts pielikums “
EDF
bilances pārstrukturēšana” (prasības pieteikuma pielikums A-7-30, turpmāk tekstā – “1996. gada 9. februāra vēstule”), kurā ietverts
EDF
bilances pārstrukturēšanas ekonomiskais novērtējums.
Visbeidzot, treškārt, Francijas Republika min stratēģisko plānu 1996.–1998. gadam (prasības pieteikuma pielikums A-7-34, turpmāk tekstā – “stratēģiskais plāns”), kuru valsts esot ņēmusi vērā aplūkojamā pasākuma pieņemšanā, un šāda veida plānu parasti ņemot vērā privātā ieguldītāja kritērija piemērošanā.
Komisija apstrīd šos apgalvojumus.
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
EDF
, ko atbalsta Francijas Republika, būtībā apgalvo, pirmkārt, ka Komisijas analīze, kas minēta apstrīdētā lēmuma preambulas 130. apsvērumā, esot pamatota ar kļūdainu apgalvojumu, ciktāl apstrīdētais lēmums neesot vienīgi atteikšanās uzlikt nodokli
EDF
izmantotajām rezervēm atjaunošanai, otrkārt, ka Komisija būtībā esot kļūdaini uzstājusi, ka ir jābūt formālam biznesa plānam, un, treškārt, ka šīs pēdējās apsvērumi par šāda formāla biznesa plāna neesamību esot pretrunā faktiem, jo dažādi tā laika dokumenti atspoguļojot minētā formālā biznesa plāna būtību. Francijas Republika šajā saistībā min četrus dokumentus, kas, tās ieskatā, pierādot ieguldījuma ilgtermiņa analīžu un novērtējumu esamību.
Vispirms ir jānoraida pirmais
EDF
izvirzītais arguments, jo apstrīdētais pasākums ir atteikšanās iekasēt nodokli, pārgrupējot koncedenta tiesības kapitālieguldījumā.
Tāpat ir jānoraida
EDF
argumentācija par to, ka šajā gadījumā Komisija esot kļūdaini uzstājusi, ka ir jābūt formālam biznesa plānam, jo tai pamatā ir kļūdaina apstrīdētā lēmuma interpretācija.
Komisija apstrīdētajā lēmumā būtībā konstatē, ka nepastāv neviens tā laika dokuments, kas parādītu jelkādus rentabilitātes aprēķinus apgalvotajam ieguldījumam, ko esot veidojusi atteikšanās iekasēt nodokli no koncedenta tiesībām.
Protams, ir dokumenti, kuros visai īsi ir vērtēta Francijas valsts atlīdzība, kas izrietēs no
EDF
rekapitalizācijas, un līdz ar to šī darījuma rentabilitāte, bet ne vairāk.
Lai arī
EDF
rekapitalizācija nenoliedzami veido kontekstu, kurā ir jāveic apstrīdētā pasākuma novērtējums, tomēr saskaņā ar spriedumu lietā C 124/10 P Francijas Republikai bija jāsniedz it īpaši “pierādījumi, kas apliecina, ka šis lēmums ir pamatots ar ekonomiskiem vērtējumiem, kas ir salīdzināmi ar tiem, ko konkrētās lietas apstākļos pirms minētā ieguldījuma veikšanas būtu licis izstrādāt saprātīgs privāts ieguldītājs, kurš ir iespējami vistuvākā situācijā tai, kādā ir minētā dalībvalsts, lai noskaidrotu šāda ieguldījuma ienesīgumu [rentabilitāti] nākotnē”, bet “ekonomiskie vērtējumi, kas ir veikti pēc minētās priekšrocības piešķiršanas, retrospektīvs konstatējums par attiecīgās dalībvalsts veikta ieguldījuma faktisko [rentabilitāti] vai vēlāki pamatojumi faktiski veiktās rīcības izvēlei nav pietiekami, lai tiktu pierādīts, ka šī dalībvalsts pirms vai vienlaikus ar šo piešķiršanu ir pieņēmusi šādu lēmumu akcionāres statusā” (šī sprieduma 84. un 85. punkts).
Tātad Komisija nepieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, apstrīdētā lēmuma preambulas 130. apsvērumā konstatējot, ka “pētījumu, atsauču vai specifisku analīžu trūkums par ieguldījumu rentabilitāti summai, ko sastāda nodokļu atbrīvojums, rada grūtības [Francijas Republikas] vai
EDF
iesniegtajā informācijā izdalīt minētā ieguldījuma ietekmi”.
Turklāt ir jānoraida
EDF
argumentācija, kas pamatota ar salīdzinājumu, kuru tā tiecas veikt ar 2015. gada 25. jūnija spriedumu SACE un Sace BT/Komisija (
T‑305/13
,
EU:T:2015:435
), ciktāl šajā lietā uzņēmuma detalizēta biznesa plāna trūkums iekļāvās krīzes situācijas kontekstā. Taisnība, Vispārējā tiesa šajā situācijā uzskatīja, ka bija jāņem vērā neiespējamība ticami un detalizēti paredzēt ekonomikas situācijas attīstību un dažādu tirgus dalībnieku rezultātus, bet tomēr lēma, ka “neiespējamība noteikt detalizētas un pilnīgas prognozes nevar atbrīvot valsts ieguldītāju no pienākuma veikt atbilstošu iepriekšēju tā ieguldījuma rentabilitātes novērtējumu, kas ir līdzīgs tam, kādu, ņemot vērā pieejamo un paredzamo informāciju, būtu izstrādājis līdzīgā situācijā esošs privātais ieguldītājs”.
Pēc tam ir jāvērtē dokumenti, par kuriem Francijas Republika ir apgalvojusi, ka tie esot vai ietverot ekonomiskus vērtējumus, kas salīdzināmi ar tiem, kurus pirms apstrīdētā pasākuma veikšanas būtu izstrādājis privātais ieguldītājs, lai noskaidrotu tā rentabilitāti nākotnē.
Pirmkārt, Francijas Republika min 1997. gada 10. aprīļa vēstuli, kā arī tai pievienoto piezīmi “Provizoriskas hipotēzes par pārskaitījumu valstij 1997. un 1998. gadā” (prasības pieteikuma pielikums A-7-25).
Ar 1997. gada 10. aprīļa vēstuli, kuru veido trīs rindas, ir tikai nosūtīts pielikums Finanšu ministrijas biroja vadītājam. Savukārt šajā pielikumā vienā lappusē un shematiski tiek iepazīstināts ar hipotēzēm par pārskaitījumu Francijas valstij; [tas aprakstīts] piecās rindiņās, kurām seko skaitlis katram attiecīgajam gadam: finanšu rezultāts pirms nodokļa un papildu atlīdzība, nodokļu rezultāts, atlīdzība no kapitālieguldījumiem, uzņēmumu ienākuma nodoklis un papildu atlīdzības.
1997. gada 10. aprīļa vēstulē nav nekādu precizējumu ne par atlīdzību saistībā ar koncedenta tiesībām, ne par nodokli, kas teorētiski ir pārveidots par ieguldījumu un no kā ir atteikusies Francijas valsts.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka 1997. gada 10. aprīļa vēstule nekādi nav atbilstīga, tā nav ekonomisks vērtējums un neietver šādus vērtējumus, kas būtu salīdzināmi ar tiem, kurus pirms apstrīdētā pasākuma veikšanas būtu izstrādājis privātais ieguldītājs, lai noskaidrotu tā rentabilitāti nākotnē.
Tālāk Francijas Republika min 1996. gada 9. februāra vēstuli, kurā ir iekļauts pielikums “
EDF
bilances pārstrukturēšana” (prasības pieteikuma pielikums A-7-30), kas ietver
EDF
bilances pārstrukturēšanas ekonomisku novērtējumu.
1996. gada 9. februāra vēstule, ko nosūtījis
EDF
finanšu un juridisko pakalpojumu direktors, tikai nodod
EDF
valdes priekšsēdētājam vienu lappusi garu “kopsavilkumu”, kurā ir “būtiskākais sarunās ar valsti”.
“Kopsavilkumā”, kas tika iesniegts ar 1996. gada 9. februāra vēstuli, sadaļā “Nostiprināt
EDF
bilances augšdaļu” ir norādīts sekojošais:
“Notiekošā pārstrukturēšana ietver trīs daļas:
–
valsts veikto kapitālieguldījumu iekļaušana kapitālā
sticto sensu
;
–
valsts (vai tās vārdā) VAT koncesijas ietvaros veikto ieguldījumu, kā arī saistībā ar šo koncesiju veidoto rezervju iekļaušana kapitālā. Šī darbība izbeigs visai smalko atšķirību starp valsts kapitālieguldījumiem un ieguldījumiem koncesijā;
–
negatīvā finanšu pārejošā atlikuma, kas šobrīd kropļo
EDF
neto situāciju, dzēšana.
Šiem pasākumiem vajadzētu ļaut uzlaboties uzņēmuma finansiālajai situācijai, palielinot kapitālu no 2,6 līdz 85 miljardiem [FRF] un neto situāciju no 20 līdz 90 miljardiem [FRF], kas ir atbilstošāk tās aktīviem, un tādējādi izveidot tēlu, kurš ir salīdzināms ar citiem elektrības piegādātājiem Eiropā.
[..]
Turpmāk uzrādot pašu kapitālu ap simt miljardu [FRF] apmērā un padarot skaidrāku savu koncesiju aprakstu,
EDF
līdz ar to būtu bilance, kas labāk atspoguļotu uzņēmuma finansiālo situāciju.”
Vairāk ne koncedenta tiesības, ne atteikšanās iekasēt nodokli, tās iekļaujot kapitālā, 1996. gada 9. februāra vēstulē nav minētas.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka 1996. gada 9. februāra vēstule nekādi nav atbilstīga, tā nav ekonomisks vērtējums un neietver šādus vērtējumus, kas būtu salīdzināmi ar tiem, ko pirms apstrīdētā pasākuma veikšanas būtu izstrādājis privātais ieguldītājs, lai noskaidrotu tā rentabilitāti nākotnē.
Visbeidzot, Francijas Republika min stratēģisko plānu, ko tā esot ņēmusi vērā, pieņemot aplūkojamo pasākumu. Tās ieskatā, šāda veida plānu parasti ņemot vērā privātā ieguldītāja kritērija piemērošanā.
Stratēģiskais plāns ir 36 lappušu gars dokuments, kura adresāts, šķiet, ir uzņēmuma personāls un kurš iepazīstina ar uzņēmuma darbības virzieniem un paveicamo līdz 1998. gadam.
Stratēģiskajā plānā nav nevienas atsauces ne uz Francijas valsts atteikšanos iekasēt nodokli par koncedenta tiesībām, ne uz koncedenta tiesībām, ne uz rezervēm, kas saistītas ar VAT koncesiju, ne uz VAT mantas, grāmatvedības un nodokļu statusu un pat ne uz
EDF
rekapitalizāciju, kas paredzēta Likumā Nr. 97-1026.
Līdz ar to izrādās, ka stratēģiskais plāns nekādi nav atbilstīgs, tas nav ekonomisks vērtējums un neietver šādus vērtējumus, kas būtu salīdzināmi ar tiem, ko pirms apstrīdētā pasākuma veikšanas būtu izstrādājis privātais ieguldītājs, lai noskaidrotu tā rentabilitāti nākotnē.
Turklāt, tā ka nav nepieciešams lemt par to, vai ir pieņemama vienkārša atsauce uz tabulu, kura ir minēta iestāšanās raksta pielikumā un kurā ir sniegti tādu dokumentu fragmenti, daži ar komentāriem, kas nav sniegti minētajā iestāšanās rakstā, ir jākonstatē, ka neviens no šī iestāšanās raksta 12. pielikumā ietvertajā tabulā minētajiem fragmentiem vai komentāriem neattiecas uz apstrīdēto pasākumu.
Līdz ar to otrā pamata, kas izvirzīts kā galvenais, ceturtā daļa ir jānoraida kopumā.
7.

Par piekto daļu
a)

Lietas dalībnieku argumenti
EDF
, ko atbalsta Francijas Republika, būtībā pārliecināti apgalvo: kā pierādījuši argumenti, kurus tā minējusi savu pirmo divu pamatu, kas izvirzīti kā galvenie, atbalstam, Komisija esot kļūdaini noraidījusi privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību šajā gadījumā. Pasākuma rakstura un priekšmeta, apstākļu, kādos tas veikts, kā arī izvirzītā mērķa un piemērojamo noteikumu objektīvai un netendenciozai analīzei esot vajadzējis tai likt konstatēt kritērija piemērojamību aplūkojamajam pasākumam.
Attiecībā uz aplūkojamā pasākuma raksturu un priekšmetu esot runa par
EDF
rekapitalizācijas pasākumu, kuru veikusi Francijas Republika, kas bija vienīgā akcionāre.
Savukārt apstākļi, kādos pasākums veikts, esot skaidri aprakstīti sprieduma lietā T‑156/04 9.–36. punktā, un tos 1997. gadā esot raksturojis Eiropas elektroenerģijas tirgus gaidāmās atvēršanas konkurencei aspekts. Šajos apstākļos
EDF
spēju reaģēt uz šo liberalizāciju un izmantot starptautisko ieguldījumu radītas iespējas esot ierobežojis tās bilances stāvoklis.
Attiecībā uz izvirzīto mērķi Likuma Nr. 97-1026 priekšmets esot bijis “pārstrukturēt
EDF
bilanci un palielināt tās pašu resursus” un mērķis – “
EDF
rekapitalizācija” atbilstoši spriedumam lietā T‑156/04 (243. un 247. punkts).
Visbeidzot, attiecībā uz pasākumam piemērojamajiem noteikumiem, ciktāl tā esot bijusi
EDF
, kuras kapitālu noteicis likums, rekapitalizācija, to esot bijis iespējams īstenot vienīgi ar likumu, ko esot atzinusi Vispārējā tiesa sprieduma lietā T‑156/04 252. punktā.
EDF
secina, ka, pieņemot Likumu Nr. 97-1026, kura mērķis bija tās rekapitalizācija, Francijas Republika esot rīkojusies tā, kā būtu rīkojies akcionārs, – to pierādot tā laika dokumenti, kas tikuši iesniegti Komisijai, – un tai esot bijis jāatzīst privātā ieguldītāja kritērija piemērojamība.
Komisija apstrīd šos argumentus.
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
EDF
, ko atbalsta Francijas Republika, būtībā pārliecināti apgalvo: kā esot pierādījuši argumenti, kurus tā izvirzījusi sava pirmā pamata, kas izvirzīts kā galvenais, un otrā pamata, kas izvirzīts kā galvenais, pirmo četru daļu atbalstam, Komisija esot kļūdaini noraidījusi privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību šajā gadījumā. Pasākuma rakstura un priekšmeta, apstākļu, kādos tas veikts, kā arī izvirzītā mērķa un piemērojamo noteikumu objektīvai un netendenciozai analīzei esot vajadzējis tai likt konstatēt kritērija piemērojamību aplūkojamajam pasākumam.
EDF
un Francijas Republikas izvirzītie argumenti faktiski liek secināt privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību, pamatojoties vienīgi uz faktiem, kas attiecas uz minētā pasākuma raksturu un priekšmetu, apstākļiem, kādos tas tika veikts, kā arī izvirzīto mērķi un minētajam pasākumam piemērojamajiem noteikumiem.
Tomēr to iemeslu dēļ, kuri izklāstīti otrā pamata, kas izvirzīts kā galvenais, pirmajās četrās daļās, ar šiem faktiem nepietiek, lai pierādītu privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību.
EDF
un Francijas Republika nav izvirzījušas pierādījumus, kas ļautu pārliecinoši pierādīt, ka Francijas Republika pirms vai vienlaikus ar priekšrocības piešķiršanu, proti, šajā gadījumā atteikšanos iekasēt nodokli, pārgrupējot koncedenta tiesības kapitālieguldījumā, būtu pieņēmusi lēmumu ar šo pasākumu veikt ieguldījumu
EDF
un ka šī lēmuma pieņemšanas brīdī Francijas Republika, kā to būtu darījis privātais ieguldītājs, būtu vērtējusi rentabilitāti ieguldījumam, ko esot veidojusi šādas priekšrocības piešķiršana
EDF
.
Līdz ar to arī otrā pamata, kas izvirzīts kā galvenais, piektā daļa ir jānoraida.
8.

Secinājumi par otro pamatu, kas izvirzīts kā galvenais
Tādējādi šis pamats ir jānoraida kopumā.
C.

Par trešo pamatu, kas izvirzīts kā galvenais
Trešais pamats, kas izvirzīts kā galvenais, attiecas uz LESD 107. panta pārkāpumu saistībā ar dažādām kļūdām, kuras Komisija esot pieļāvusi, izvērtējot privātā ieguldītāja kritērija piemērošanas nosacījumus.
Tomēr ir jāatgādina, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā uzskatīja, ka privātā ieguldītāja kritērijs šajā gadījumā nebija piemērojams, un ka tā minētā kritērija piemērošanas nosacījumus analizēja tikai pakārtoti.
Tā kā
EDF
nav pierādījusi, ka Komisija būtu kļūdaini noraidījusi privātā ieguldītāja kritērija piemērojamību, un tā kā līdz ar to otrais pamats ir jānoraida, trešais pamats ir jānoraida kā neefektīvs.
D.

Par ceturto pamatu, kas izvirzīts kā galvenais
1.

Lietas dalībnieku argumenti
EDF
apgalvo, ka Komisija, pārkāpjot pienākumu ņemt vērā visus priekšrocības analīzei atbilstošos elementus, kurus tā esot pierādījusi pirmajos trijos pamatos, kas izvirzīti kā galvenie, esot pārkāpusi arī pienākumu norādīt pamatojumu. Šajā saistībā tā Komisijai pārmet, ka tā bez paskaidrojumiem esot noraidījusi, pirmkārt, dokumentus, kas pierādījuši, ka aplūkojamais pasākums nebija apgalvotais lēmums neiekasēt nodokli par koncedenta tiesībām, un otrkārt, dokumentus, kuri esot paskaidrojuši metodoloģiju, kuru vajadzējis izmantot, piemērojot privātā ieguldītāja kritēriju.
Komisija apstrīd šos argumentus.
2.

Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākuma norādīt pamatojumu apjoms ir atkarīgs no attiecīgā akta rakstura un no konteksta, kurā tas ir pieņemts. Pamatojumā ir skaidri un nepārprotami jānorāda iestādes argumenti, tādējādi ļaujot, pirmkārt, Eiropas Savienības tiesai veikt savu tiesiskuma kontroli un, otrkārt, ieinteresētajām personām zināt veiktā pasākuma pamatojumu, lai tās varētu aizstāvēt savas tiesības un pārbaudīt, vai lēmums ir pamatots. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst LESD 296. panta otrās daļas prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tās tiesību normas, kuras reglamentē attiecīgo jomu. It īpaši Komisijai nav pienākuma izteikt viedokli par visiem argumentiem, ko tai paudušas ieinteresētās personas, bet pietiek ar to, ka tā izklāsta faktus un juridiskos apsvērumus, kuriem ir būtiska nozīme lēmuma struktūrā (skat. spriedumu, 2003. gada 6. marts, Westdeutsche Landesbank Girozentrale un Land Nordrhein-Westfalen/Komisija,
T‑228/99 un T‑233/99
,
EU:T:2003:57
,
278.
–
280.
punkts).
EDF
Komisijai pārmet, ka tā, pārkāpjot pienākumu norādīt pamatojumu, esot noraidījusi dokumentus, kas esot pierādījuši, ka apstrīdētais pasākums nebija lēmums neiekasēt nodokli par koncedenta tiesībām.
Tomēr ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 23.–35., 74. un 112.–123. apsvērumā Komisija paskaidroja iemeslus, kuru dēļ tā, pamatojoties uz Francijas Republikas iesniegtajiem dokumentiem un it īpaši 2002. gada 9. aprīļa paziņojumu, uzskatīja (skat. minētā lēmuma preambulas 35. apsvērumu), ka atteikšanās iekasēt nodokli no koncedenta tiesībām, tās pārgrupējot kapitālieguldījumā, ir valsts atbalsts
EDF
. Šajā lēmumā tātad nav pieļauts pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums šajā saistībā.
Turklāt
EDF
pārmet, ka Komisija, pārkāpjot pienākumu norādīt pamatojumu, esot noraidījusi dokumentus, kuri paskaidrojot metodoloģiju, ko esot vajadzējis izmantot, piemērojot privātā ieguldītāja kritēriju.
Tā kā privātā ieguldītāja kritērija piemērošanas nosacījumu izvērtējums tika veikts vienīgi pakārtoti un tā kā Komisija nebija pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka minētais kritērijs šajā gadījumā nebija piemērojams,
EDF
argumentācija šajā saistībā ir jāatzīst par neefektīvu.
Līdz ar to ceturtais pamats, kas izvirzīts kā galvenais, ir jānoraida daļēji kā nepamatots un daļēji kā neefektīvs.
E.

Par pirmo pakārtoti izvirzīto pamatu
Pirmais pakārtoti izvirzītais pamats attiecas, pirmkārt, uz to, ka daži atbalsti esot bijuši jākvalificē par pastāvošu atbalstu, un, otrkārt, uz Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta un 15. panta 1. punkta pārkāpumu.
1.

Apstrīdētā lēmuma atgādinājums
Apstrīdētā lēmuma preambulas 215. apsvērumā ir noteikts:
“Visbeidzot Komisija uzskata, ka pretēji Francijas iestāžu apgalvotajam šajā gadījumā nav piemērojams noilguma noteikums.
EDF
no 1987. līdz 1996. gadam, protams, radīja finanšu [rezerves] no nodokļu atvieglojumiem. No vienas puses, nepieciešams atzīmēt, ka pēc Grāmatvedības uzskaites nacionālās padomes domām, kļūdu labojumiem, kas pēc sava rakstura attiecas uz bijušajām grāmatvedības uzskaites operācijām, jābūt atspoguļotiem grāmatvedības uzskaitē finanšu gada kopsavilkumā, kura laikā tās tika konstatētas, un, no otras puses, ka likums, kas nosaka, ka līgumslēdzēja tiesības tiek pārgrupētas kapitālieguldījumos bez pakļaušanas uzņēmumu [ienākuma] nodoklim, [ir pieņemts 1997. gada 10. novembrī]. Tādējādi nodokļu atvieglojumi datēti ar 1997. gadu un prasības noilgums nav piemērojams jaunam atbalstam, kas izmaksāts šajā termiņā, jo šis pirmais Komisijas dokuments attiecībā uz šo [pasākumu] parādījās 2001. gada 10. jūlijā. Cita starpā atbilstoši 15. pantam Regulā [..] Nr. 659/1999 procedūra iebildumu celšanai aizkavē noilguma termiņu.”
2.

Par pirmo daļu, kas attiecas uz Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta pārkāpumu
a)

Lietas dalībnieku argumenti
EDF
uzskata, ka apstrīdētais pasākums, ja pieņem par pierādītu, ka tas kvalificējams par atbalstu, jebkurā gadījumā būtu kvalificējams par pastāvošu atbalstu.
EDF
apgalvo, ka saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunktu atbalsts, kas īstenots nozarē, kura sākotnēji bija slēgta konkurencei, esot pastāvošs atbalsts un šo kvalifikāciju tas zaudējot tikai datumā, kad noteikta nozares liberalizācija.
EDF
uzskata, ka risinājums, ko izmantojusi Vispārējā tiesa 143. punktā 2000. gada 15. jūnija spriedumā Alzetta u.c./Komisija (
T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, no T‑600/97 līdz T‑607/97, T‑1/98, no T‑3/98 līdz T‑6/98 un T‑23/98
,
EU:T:2000:151
), ir piemērojams šajā gadījumā. Elektroenerģijas nozare tika liberalizēta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 96/92/EK (1996. gada 19. decembris) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (
OV 1997, L 27, 20. lpp.
), kas stājās spēkā 1997. gada 19. februārī un kam bija paredzēts transponēšanas termiņš, kas beidzās 1999. gada 19. februārī. Tomēr Francijas Republika šo direktīvu transponēja tikai 2000. gada 10. februārī.
EDF
apgalvo, ka līdz ar to visi pasākumi, kas tika pieņemti vai īstenoti pirms šī datuma, ja pieņem, ka ir pierādīts, ka tie jākvalificē par valsts atbalstu, noteikti esot jāuzskata par pastāvošu atbalstu un uz tiem nevarot attiecināt atgūšanas rīkojumu. Tās ieskatā, tā tas esot ar Likumu Nr. 97-1026, kas tika pieņemts piecpadsmit mēnešus pirms direktīvā noteiktā transponēšanas termiņa beigām, nepastāvot valsts transponēšanas pasākumam pirms minētā likuma.
Komisija apstrīd šos argumentus.
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 preambulas 4. apsvērumu, “lai nodrošinātu juridisko skaidrību, ir jādefinē apstākļi, kādos atbalsts ir jāuzskata par pastāvošu atbalstu; [..] iekšējā tirgus izveide un pilnveidošana ir pakāpenisks process, ko atspoguļo nepārtraukta valsts atbalsta politikas attīstība; [..] ievērojot šīs pārmaiņas, daži pasākumi, kas laikā, kad tie stājās spēkā, nebija valsts atbalsts, kopš tā laika, iespējams, ir kļuvuši par atbalstu”.
Saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunktu pastāvošs atbalsts ir jebkurš atbalsts, ko uzskata par pastāvošu atbalstu, jo ir iespējams konstatēt, ka tā ieviešanas laikā tas nav bijis atbalsts, bet pēc tam kopējā tirgus attīstības dēļ – dalībvalstij neieviešot izmaiņas – tas kļuvis par atbalstu. Ja daži pasākumi kļūst par atbalstu tādēļ, ka Kopienas tiesību akti nosaka kādas darbības liberalizāciju, tad pēc datuma, kas noteikts liberalizācijai, šādus pasākumus neuzskata par pastāvošu atbalstu.
Saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunktu ar Kopienas tiesību aktiem noteikts kādas darbības liberalizācijas datums līdz ar to ir jāņem vērā tikai tādēļ, lai tiktu izslēgts, ka pēc šī datuma pasākums, kas nebija valsts atbalsts pirms ar Kopienas tiesību aktiem noteiktas liberalizācijas, vēlāk tiktu kvalificēts par pastāvošu atbalstu. Turpretī ar liberalizācijas datumu, kas izriet no direktīvas kā šajā gadījumā, nepietiek, lai izslēgtu, ka pasākumu var kvalificēt par jaunu atbalstu, ja, pamatojoties uz tirgus attīstības kritēriju, var pierādīt, ka pasākums tika pieņemts tirgum, kas pilnībā vai daļēji jau bija atvērts konkurencei pirms attiecīgās darbības ar Kopienas tiesību aktiem veiktas liberalizācijas datuma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 4. aprīlis, Regione Autonoma Friuli-Venezia Giulia/Komisija,
T‑288/97
,
EU:T:2001:115
,
95.
punkts).
Apstrīdētā lēmuma preambulas 196.–204. apsvērumā Komisija norādīja – un to neapstrīdēja
EDF
, kas šajā saistībā bija izvirzījusi prasības pamatu tiesvedībā, kurā tika pieņemts spriedums lietā T‑156/04, ko Vispārējā tiesa minētā sprieduma 134.–155. punktā noraidīja, – ka atbalsts tika piešķirts nozarē, kura pamazām tika atvērta konkurencei un kurā jau pirms 1997. gada
EDF
eksportēja elektrību uz citām dalībvalstīm, ar meitasuzņēmumu starpniecību darbojās pakalpojumu tirgos, kas bija atvērti konkurencei, faktiski vai iespējami konkurēja ar citiem Eiropas Savienības elektroenerģijas tirgus dalībniekiem citās dalībvalstīs un ka Francijā tā konkurēja ar cita veida enerģijas, tādas kā gāze, piegādātājiem.
Šajos apstākļos apstrīdēto pasākumu nevar uzskatīt par iepriekš pastāvējušu pasākumu, kas nav bijis valsts atbalsts tā ieviešanas brīdī un kas kļuvis par atbalstu tirgus attīstības dēļ Direktīvas 92/96 transponēšanas laikposma beigās.
Līdz ar to pirmā pakārtoti izvirzītā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā tāda, kurai trūkst pamatojuma.
3.

Par otro daļu, kas attiecas uz Regulas Nr. 659/1999 15. panta 1. punkta pārkāpumu
a)

Lietas dalībnieku argumenti
EDF
vispirms atgādina, ka sarežģītība un nenoteiktība, kas valdījusi attiecībā uz VAT īpašumtiesisko statusu, tikusi atrisināta ar Likuma Nr. 97-1026 4. panta 1. punktu, kurā noteikts, ka VAT ierīces tiek uzskatītas par esošām
EDF
īpašumā kopš brīža, kad tai tika piešķirta šī tīkla koncesija.
EDF
uzsver, ka līdz ar to esot jāsecina, kā to izdarīja Komisija lēmumā par procedūras sākšanu (45., 49. un 52. punkts), ka, izveidojot atjaunošanai paredzētas finanšu rezerves no 1987. līdz 1996. gadam, tā faktiski ik gadu no 1987. līdz 1996. gadam saņēmusi nepamatotu nodokļu priekšrocību, kuru tikai daļēji kompensējuši 1997. gadā veiktie grāmatvedības pielāgojumi un pārgrupēšana.
Tā kā pirmo pierādījumu savākšanas pasākumu Komisija veikusi 2001. gada 10. jūlijā, nekādas pirms 1991. gada 10. jūlija izveidotas finanšu rezerves līdz ar to nevarot tikt izmantotas tā pasākuma aprēķinā, kuru
EDF
esot saņēmusi, ņemot vērā noilgumu, kas noteikts ar Regulas Nr. 659/1999 15. panta 1. punktu.
Koncedenta tiesību summa, kas esot izveidojusies pēc 1991. gada 10. jūlija un kas varot tikt kvalificēta par jaunu atbalstu, tādā gadījumā veidojot tikai 7,976 miljardus FRF no kopumā 14,119 miljardiem FRF.
Turklāt
EDF
apgalvo, ka Komisija esot izmainījusi savu apstrīdētā pasākuma analīzi laikposmā starp lēmumu par procedūras sākšanu un apstrīdēto lēmumu, lai apietu noilgumu. Tās ieskatā, no lēmuma par procedūras sākšanu izrietot, ka atbalsts esot bijis katru gadu, sākot no 1987. gada. Apstrīdētajā lēmumā Komisija esot atsaukusies uz atbalsta konsolidēšanas jēdzienu, uzskatot, ka iepriekš izveidotu finanšu rezervju neaplikšana ar nodokli esot veidojusi valsts atbalstu šīs neaplikšanas laikā, proti, 1997. gadā.
EDF
apgalvo, ka lēmums par procedūras sākšanu, kas esot pamatā apstrīdētajam lēmumam (šī pēdējā preambulas 52. apsvērums), atkārtojot tēzi par selektīvu priekšrocību, kas tai esot tikusi piešķirta laikposmā no 1987. līdz 1996. gadam, un norāda, ka šīs priekšrocības summa atbilstot “atšķirībai starp [tā] uzņēmumu [ienākuma] nodokļa kapitalizēto vērtību, kas netika samaksāts par rezervēm tajā pašā periodā, un uzņēmumu [ienākuma] nodokļa summu, ko [tā] samaksājusi 1997. gadā pēc tam, kad spēkā stājies Likuma Nr. 97-1026 4. pants”.
Tomēr aprēķināšanas metode, kas galu galā tikusi izmantota apstrīdētajā lēmumā, nebalstoties uz atšķirību starp tā uzņēmuma ienākumu nodokļa kapitalizēto vērtību, kas netika samaksāts par rezervēm tajā pašā periodā, un uzņēmumu ienākuma nodokļa summu, ko
EDF
samaksājusi 1997. gadā. Minētā lēmuma preambulas 220. apsvērumā Komisija nosakot [atbalstu], “kas tai piešķirts uzņēmumu ienākuma nodokļa atbrīvojuma formā par summu 5882849762 FRF, pārgrupējot par kapitālu daļu no rezervēm 14119065335 FRF apmērā”.
Turklāt Komisija tādējādi neesot ievērojusi pastāvoša atbalsta jēdzienu, kvalificējot par jaunu atbalstu pasākumu, ar kuru tikai daļēji esot kompensētas iepriekš saņemtās priekšrocības (lēmuma par procedūras sākšanu 49. punkts).
Visbeidzot,
EDF
būtībā apgalvo, ka Komisija nevarot pamatoties uz valsts grāmatvedības noteikumu, lai iebilstu tās argumentācijai par jauna atbalsta esamību.
Komisija apstrīd šos apgalvojumus.
b)

Vispārējās tiesas vērtējums
EDF
būtībā apgalvo, ka attiecībā uz lielu daļu atbalsta esot iestājies noilgums, ciktāl lēmumā par procedūras sākšanu (45., 49. un 52. punkts) Komisija esot uzskatījusi, ka, izveidojot atjaunošanai paredzētas finanšu rezerves no 1987. līdz 1996. gadam, tā faktiski ik gadu no 1987. līdz 1996. gadam saņēmusi nepamatotu nodokļu priekšrocību, kuru tikai daļēji kompensējuši 1997. gadā veiktie grāmatvedības pielāgojumi un pārgrupēšana, lai arī apstrīdētajā lēmumā minētā iestāde esot ar nodomu mainījusi analīzi, lai secinātu, ka priekšrocība tikusi konsolidēta ar Likumu Nr. 97-1026.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka
EDF
bilances reorganizēšanas ietvaros Francijas iestādes ievēroja
Conseil national de la comptabilité
paziņojumu, kurā konstatēts, ka grāmatvedības uzskaites kļūdu labošana, kas pēc sava rakstura attiecas uz iepriekšējām grāmatvedības uzskaites operācijām, tiek “atspoguļota tā finanšu gada grāmatvedības uzskaitē, kura laikā tās tika atklātas”. Šo faktu nav apstrīdējusi Francijas Republika.
Tāpat ir jānorāda, ka no 1997. gada 22. decembra vēstules izriet (skat. iepriekš 23. punktu), ka “atjaunošanai paredzētās nepamatotās finanšu rezerves (38520943408 FRF) [proti, neizmantotās finanšu rezerves, tika pārgrupētas] pārejošajos atlikumos, piemērojot [
Conseil national de la comptabilité
paziņojumu]”.
Visbeidzot ir jāatgādina, ka 2002. gada 9. aprīļa paziņojumā (atbildes raksta uz repliku pielikums D.2) Francijas Republika norādīja, ka “VAT koncedenta tiesības [kas atbilst izmantotajām finanšu rezervēm atjaunošanai] [atspoguļojot] nepieprasītu [
EDF
] parādu [attiecībā pret valsti, kāds tas parādās bilancē], kura iekļaušana kapitālā to nelikumīgi atbrīvojusi no aplikšanas ar nodokli”. Šajā pašā paziņojumā tā precizēja, ka, “tā kā [VAT] ietilpst tikai pašu kapitāls,
EDF
[attiecībā pret valsti] nebija nekāda pienākuma atdot šo kapitālu, tāpēc attiecīgās postenī “Koncedenta tiesības” ietvertās summas bija nevis faktisks pasīvs, bet gan no nodokļa neatbrīvots uzkrājums” un ka “šādos apstākļos [šīs finanšu rezerves] pirms to iekļaušanas kapitālā no iestādes pasīva, kurā tās atradās nelikumīgi, būtu bijis jāpārceļ uz neto situācijas kontu, tādējādi radot neto aktīvu pozitīvas izmaiņas, kas [..] apliekamas ar nodokļiem; šādi iegūto nodokļu priekšrocību tādējādi [iespējams] novērtēt 5,88 miljardu FRF (14,119 x 41,67 %) apmērā”. Zemsvītras piezīmē attiecībā uz šiem skaitļiem minēts šāds precizējums: “Uzņēmumu ienākuma nodokļa likumiskā likme (31,1/3 %), palielināta ar papildu iemaksām, kas bija spēkā attiecībā uz finanšu gadiem, kuri beidzās laikā no 1997. gada 1. janvāra līdz 1999. gada 1. janvārim.”
Līdz ar to nav šaubu par to, ka koncedenta tiesību pārgrupēšana kapitālieguldījumā, kas notika 1997. gada 1. janvārī, izraisīja aplikšanu ar nodokli.
Šajos apstākļos nebija iestājies noilgums, jo pirmo pierādījumu savākšanas pasākumu Komisija veica 2001. gada 10. jūlijā.
Otrkārt, pilnības labad ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 4. pantu Komisijai ir jāuzsāk oficiālā izmeklēšanas procedūra, paredzot par to informēt ieinteresētās personas, ja pēc iepriekšējās pārbaudes tai rodas būtiskas šaubas par minētā finanšu pasākuma saderību ar kopējo tirgu. No tā izriet, ka Komisijai nevar likt paziņojumā par šī procesa uzsākšanu sniegt pilnīgu analīzi par attiecīgo atbalstu, bet pietiek ar to, ka tā precīzi nosaka savas pārbaudes ietvarus, lai nezustu jēga ieinteresēto personu tiesībām iesniegt apsvērumus (skat. spriedumu lietā T‑156/04, 108. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 6. pantam, ja Komisija nolemj uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru, lēmumā par procedūras sākšanu var tikai apkopot nozīmīgos faktiskos un tiesību jautājumus, ieskaitot attiecīgā valsts pasākuma pagaidu vērtējumu, kura mērķis ir noteikt, vai tam ir atbalsta raksturs, un izklāstīt iemeslus, kas rada šaubas par šī pasākuma saderību ar kopējo tirgu (skat. spriedumu lietā T‑156/04, 109. punkts un tajā minētā judikatūra).
Lēmumam par procedūras sākšanu tādējādi ir jāļauj ieinteresētajiem lietas dalībniekiem efektīvi piedalīties formālajā izmeklēšanas procedūrā, kuras laikā tiem būs iespēja izvirzīt savus argumentus. Šajā nolūkā ir pietiekami, ka ieinteresētie lietas dalībnieki ir informēti par iemesliem, kas Komisijai sākotnēji likuši uzskatīt, ka pasākums varētu būt jauns ar kopējo tirgu nesaderīgs atbalsts (skat. spriedumu lietā T‑156/04, 110. punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka pasākuma analīze, kas minēta lēmumā par procedūras sākšanu, ir provizoriska analīze, kuru Komisija var precizēt vai labot galīgajā lēmumā.
Apstrīdētā pasākuma analīze, kas šajā gadījumā ietverta lēmumā par procedūras sākšanu, tātad nebija galīga, un Komisijai bija tiesības precizēt vai labot šo analīzi apstrīdētajā lēmumā.
Turklāt ir jānorāda, ka lēmuma par procedūras sākšanu 71. punktā Komisija jebkurā gadījumā jau bija uzskatījusi, ka “grāmatvedības pārgrupēšana un pielāgojumi, kuri konsolidēja daļu priekšrocības, ko
EDF
sev bija nodrošinājusi, nelikumīgi radot finanšu rezerves augstsprieguma VAT atjaunošanai, [bija] reģistrēti 1997. gadā pēc tam, kad Francijas parlaments pieņēma 1997. gada 10. novembra Likuma Nr. 97-1026 4. pantu”, ka “atbalsta daļa, kas izpaužas kā ar minēto pārgrupēšanu un pielāgojumiem nekompensētās priekšrocības kapitalizētā vērtība, tātad [bija tikusi] konsolidēta ar Francijas iestāžu atļauju 10 gadu noilguma termiņa laikā, kas paredzēts Regulas Nr. 659/1999 15. panta 3. punktā, pārkāpjot Līguma 88. panta 3. punktu”, un ka “šī atbalsta daļa tātad [bija] jauns atbalsts”.
Visbeidzot, treškārt, argumentācija par jauna atbalsta raksturu, kas tika izvirzīta šīs daļas atbalstam, turklāt ir cieši saistīta ar argumentāciju, kuru
EDF
izvirza šī pamata pirmās daļas atbalstam, un līdz ar to arī tā ir jānoraida, ņemot vērā iemeslus, kas izklāstīti iepriekš 367.–372. punktā.
Līdz ar to pirmā pakārtoti izvirzītā pamata otrā daļa ir jānoraida.
F.

Par otro pakārtoti izvirzīto pamatu
1.

Lietas dalībnieku argumenti
EDF
, pirmkārt, lai pamatotu pirmo daļu, apgalvo, ka Komisija esot noteikusi summu 56886 miljoni FRF apmērā, saskaitot atjaunošanai paredzēto neizmantoto rezervju kopējo summu bilancē uz 1996. gada 31. decembri (38520 miljoni FRF) un pašu kapitālā pārgrupētās summas (18345 miljoni FRF). Tomēr, tās ieskatā, laikposmā no 1987. līdz 1996. gadam izveidoto atjaunošanai paredzēto finanšu rezervju kopējā summa sasniedzot 47943 miljonus FRF un tās piešķīrums bijis šāds: 9423 miljoni FRF par koncedenta tiesībām saistībā ar VAT tīkla atjaunošanas darbībām, ko tā īstenoja laikposmā no 1987. līdz 1996. gadam; atlikums, proti, 38520 miljoni FRF, rezerves kontā, to neierakstot rezultātu kontā, pārstrukturējot bilanci.
EDF
precizē, ka starpību starp pašu kapitālā pārgrupēto līdzekļu kopējo summu (18345 miljoni FRF) un uz koncedenta tiesībām attiecināto atjaunošanai paredzēto finanšu rezervju izmantojumu (9423 miljoni FRF) veidojot revalvācijas atšķirības (4226 miljoni FRF) un koncedenta finansējums dažām VAT ierīcēm (4696 miljoni FRF) laikposmā no 1987. līdz 1996. gadam.
Otrkārt, otrās daļas pamatojumam
EDF
apgalvo, ka, aprēķinot atmaksu, esot bijis jāpiemēro 1996. gada, nevis 1997. gada uzņēmumu ienākuma nodokļa likme. Tās ieskatā, ar Likuma Nr. 97-1026 1. pantu esot noteikta jauna, tātad iepriekš nepastāvējusi, iemaksa papildus uzņēmumu ienākuma nodoklim 15 % apmērā no šī nodokļa finanšu gados, kuri beidzās laikā no 1997. gada 1. janvāra līdz 1998. gada 31. decembrim. Spēkā esot bijusi vienīgi papildus veicama iemaksa 10 % apmērā no uzņēmumu ienākuma nodokļa.
EDF
apgalvo, ka saistībā ar bilances pārstrukturēšanu veiktās regulācijas esot tikušas apliktas ar uzņēmumu ienākuma nodokli ar 1997. gada likmi, proti, 33,33 %, kas palielināta ar abām papildu iemaksām attiecīgi 10 % un 15 % (Vispārējā nodokļu kodeksa panti 235 ter ZA un ter ZB), proti, ar kopējo likmi 41,67 %.
Tomēr regulāciju esot vajadzējis veikt par 1996. finanšu gadu ar kopējo likmi 36,67 %. Likuma Nr. 97-1026 4. pantā esot skaidri noteikts, ka VAT elektroenerģijas ierīces tiek uzskatītas par esošām
EDF
īpašumā kopš brīža, kad tai tika piešķirta šī tīkla koncesija.
EDF
ieskatā, līdz ar to esot jāspriež tā, it kā VAT vienmēr būtu bijis tās īpašumā, proti, it kā tā nebūtu veidojusi finanšu rezerves šīs mantas atjaunošanai. Šajos apstākļos, ja tā nebūtu veidojusi šīs finanšu rezerves, tai būtu jāmaksā nodoklis par 1996. finanšu gadu, jo tās nodokļu rezultāts pēc atlikto maksājumu iekļaušanas 1996. gada 31. decembrī bija kļuvis peļņu nesošs, turklāt ņemot vērā pārējos ar tās grāmatvedības uzskaites reformu saistītos labojumus. Līdz ar to, tās ieskatā, 1996. finanšu gadam spēkā esošā likme esot bijusi jāpiemēro regulācijai un
a fortiori
tam, lai kopumā novērtētu iespējamu nepietiekamu nodokļa iekasēšanu.
Visbeidzot, esot jākonstatē, ka bilance, kas izmantota par pamatu pārstrukturēšanai, esot bilance uz 1996. gada 31. decembri, ka saistībā ar šo pārstrukturēšanu 1997. gadā maksātais nodoklis esot ticis aprēķināts, neņemot vērā 1997. finanšu gada rezultātus, un ka 1996. gada 31. decembrī pieejamie nodokļu kredīti esot tikuši attiecināti uz šo nodokli.
Līdz ar to
EDF
uzskata, ka koncedenta tiesību summa, kas var tikt kvalificēta par jaunu atbalstu, saskaņā ar šo argumentāciju sasniedzot 7655 miljonus FRF, kuriem esot jāpiemēro 1996. gada uzņēmumu ienākuma nodokļa likme, proti, 36,67 %. No šīs summas esot jāatņem nodokļu pārmaksa, [kas izriet no] summas 38520 miljoni FRF apmērā aplikšanas ar nodokli ar likmi 41,67 % likmes 36,67 % vietā, jeb 1926 miljoni FRF. Šajos apstākļos atbalsta summa esot: [7976 x 36,67 %] – [38520 x (41,67–36,67)] = 998,80 miljoni FRF jeb 151 miljons EUR.
Komisija apstrīd šos argumentus.
2.

Vispārējās tiesas vērtējums
Otrā pakārtoti izvirzītā pamata pirmās daļas atbalstam
EDF
apgalvo, ka esot pieļautas kļūdas aprēķinos, nosakot atjaunošanai paredzētās finanšu rezerves.
Otrās daļas atbalstam
EDF
arī būtībā apgalvo, ka, aprēķinot nodokļu priekšrocību, ko tā esot saņēmusi, esot kļūdaini tikusi izmantota 1997. gada nodokļu likme un ka esot vajadzējis piemērot 1996. gada likmi, kas tai būtu bijusi izdevīgāka.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka 1997. gada 22. decembra vēstulē (skat. iepriekš 23. punktu) attiecībā uz koncedenta tiesībām ir paskaidrots – “koncesijā nodoto VAT īpašumu maiņas vērtības natūrā nostiprināšana kapitālieguldījumos līdz 14119065335 FRF”.
Otrkārt, 2002. gada 9. aprīļa paziņojumā (atbildes raksta uz repliku pielikums D.2) Francijas Republika norādīja:
“[..] Ir jānošķir izmantoto atjaunošanai paredzēto finanšu rezervju, kas saskaņā ar
EDF
sniegto informāciju ir ietvertas postenī “Koncedenta tiesības”, 14,119 [miljardu FRF], nevis 18,345 [miljardu FRF] apmērā pārkārtošana no vēl neizmantoto finanšu rezervju 38,5 [miljardu FRF] apmērā pārkārtošanas.
VAT koncedenta tiesības [kas atbilst izmantotajām atjaunošanai paredzētajām finanšu rezervēm] [atspoguļojot] nepieprasītu [
EDF
] parādu [attiecībā pret Francijas valsti, kāds tas parādās bilancē], kura iekļaušana kapitālā to nelikumīgi atbrīvojusi no aplikšanas ar nodokli.
[..] Tā kā VAT ietilpst tikai pašu kapitāls,
EDF
[attiecībā pret valsti] nebija nekāda pienākuma atdot šo kapitālu, tāpēc attiecīgās postenī “Koncedenta tiesības” ietvertās summas bija nevis faktisks pasīvs, bet gan no nodokļa neatbrīvots uzkrājums. Šādos apstākļos šīs finanšu rezerves pirms to iekļaušanas kapitālā no iestādes pasīva, kurā tās atradās nelikumīgi, būtu bijis jāpārceļ uz neto situācijas kontu, tādējādi radot neto aktīvu pozitīvas izmaiņas, kas [..] apliekamas ar nodokļiem; šādi iegūto nodokļu priekšrocību tādējādi [iespējams] novērtēt 5,88 miljardu FRF (14,119 x 41,67 %) apmērā.”
Zemsvītras piezīmē 2002. gada 9. aprīļa paziņojumā attiecībā uz šiem skaitļiem ir šāds precizējums: “Uzņēmumu ienākuma nodokļa likumiskā likme (31,1/3 %), palielināta ar papildu iemaksām, kas bija spēkā attiecībā uz finanšu gadiem, kuri beidzās laikā no 1997. gada 1. janvāra līdz 1999. gada 1. janvārim.”
Treškārt, ir jāatgādina, ka
EDF
bilances reorganizēšanas ietvaros Francijas iestādes ievēroja
Conseil national de la comptabilité
paziņojumu, kas konstatē, ka grāmatvedības uzskaites kļūdu labošana, kura pēc sava rakstura attiecas uz iepriekšējām grāmatvedības uzskaites operācijām, tiek “atspoguļota tā finanšu gada grāmatvedības uzskaitē, kura laikā tās tika atklātas” (skat. iestāšanās raksta pielikumu I‑8).
1997. gada 22. decembra vēstulē (skat. iepriekš 23. punktu) šajā saistībā ir precizēts, ka “atjaunošanai paredzētās nepamatotās finanšu rezerves (38520943408 FRF) [tika pārgrupētas] pārejošajos atlikumos, piemērojot [
Conseil national de la comptabilité
paziņojumu]”. Turklāt no šīs vēstules 3. pielikuma izriet, ka neizmantoto finanšu rezervju pārgrupēšana izraisīja neto aktīvu izmaiņas, kas tika apliktas ar uzņēmumu ienākuma nodokli ar likmi 41,66 %, kas, kā apliecina lietas dalībnieces, bija 1997. gadā piemērojamā nodokļa likme.
Līdz ar to Komisijai nevar pārmest, ka tā attiecībā it īpaši uz atjaunošanai paredzētajām finanšu rezervēm vai piemērojamo nodokļa likmi pamatojās uz informāciju, ko tai administratīvajā procesā iesniedza Francijas Republika, lai novērtētu aplūkojamā atbalsta summu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 30. novembris, Francija un France Télécom/Komisija,
T‑427/04 un T‑17/05
,
EU:T:2009:474
,
302.
un
303.
punkts, kas apstiprināts apelācijas kārtībā ar spriedumu, 2011. gada 8. decembris, France Télécom/Komisija,
C‑81/10 P
,
EU:C:2011:811
,
102.
–
104.
punkts).
Līdz ar to ir jānoraida otrā pakārtoti izvirzītā pamata abas daļas un tādējādi arī tas kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Turklāt saskaņā ar minētā Reglamenta 134. panta 2. punktu, ja spriedums ir nelabvēlīgs vairākiem lietas dalībniekiem, Vispārējā tiesa lemj par tiesāšanās izdevumu sadali. Turklāt tā paša Reglamenta 138. panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Tā kā šajā lietā
EDF
un Francijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tām jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Électricité de France
(
EDF
) sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus, izņemot tos, kuri Eiropas Komisijai radušies sakarā ar Francijas Republikas iestāšanos lietā.

3)
Francijas Republika sedz savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus, kas radušies saistībā ar tās iestāšanos lietā.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Półtorak
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 16. janvārī.
[Paraksti]
Satura rādītājs

I. Tiesvedības priekšvēsture

A. Ievads

B. Par atbalsta saņēmēju

C. Par finanšu rezervju izveidošanu VAT atjaunošanai

D. Par finanšu rezervju pārkvalificēšanu

E. Par finanšu rezervju pārkvalificēšanas fiskālo ietekmi

F. Par lēmumu par procedūras sākšanu

G. Par Komisijas sākotnējo lēmumu

H. Par spriedumu lietā T‑156/04

I. Par spriedumu lietā C‑124/10 P

J. Par lēmumu par procedūras paplašināšanu

K. Par apstrīdēto lēmumu

II. Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

III. Juridiskais pamatojums

A. Par pirmo pamatu, kas izvirzīts kā galvenais

1. Lietas dalībnieku argumenti

2. Vispārējās tiesas vērtējums

B. Par otro pamatu, kas izvirzīts kā galvenais

1. Apstrīdētā lēmuma atgādinājums

2. Ievada apsvērumi

3. Par pirmo daļu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

4. Par otro daļu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

5. Par trešo daļu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

1) Par apgalvoto kļūdu tiesību piemērošanā

2) Par apgalvotajām faktu kļūdām

6. Par ceturto daļu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

7. Par piekto daļu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

8. Secinājumi par otro pamatu, kas izvirzīts kā galvenais

C. Par trešo pamatu, kas izvirzīts kā galvenais

D. Par ceturto pamatu, kas izvirzīts kā galvenais

1. Lietas dalībnieku argumenti

2. Vispārējās tiesas vērtējums

E. Par pirmo pakārtoti izvirzīto pamatu

1. Apstrīdētā lēmuma atgādinājums

2. Par pirmo daļu, kas attiecas uz Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta pārkāpumu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

3. Par otro daļu, kas attiecas uz Regulas Nr. 659/1999 15. panta 1. punkta pārkāpumu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Vispārējās tiesas vērtējums

F. Par otro pakārtoti izvirzīto pamatu

1. Lietas dalībnieku argumenti

2. Vispārējās tiesas vērtējums

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.