CELEX: 62017CJ0104
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 94/62/EY
Pakkaukset ja pakkausjätteet
Jätteiden hyödyntäminen ja kierrätys
Maksu kansalliseen ympäristörahastoon
Pakattujen tuotteiden ja pakkausten saattaminen kansallisille markkinoille vaikuttamatta näihin tuotteisiin ja pakkauksiin
”Saastuttaja maksaa” -periaate
Saastuttajan ominaisuus

Ennakkoratkaisupyyntö koskee pakkauksista ja pakkausjätteistä 20.12.1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/62/EY (
EYVL 1994, L 365, s. 10
) 15 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat SC Cali Esprou SRL ja Administraţia Fondului pentru Mediu (ympäristörahaston hallinto, Romania) (jäljempänä ympäristörahasto) ja jossa on kyse ympäristörahaston Cali Esproulle asettaman maksun, jonka määrä on laskettu tämän Romanian markkinoille vuosina 2013 ja 2014 saattamien pakkausten perusteella, lainmukaisuudesta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 94/62 johdanto-osan ensimmäisessä ja toisessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”pakkauksista ja pakkausjätteistä huolehtimiseen liittyvät erilaiset kansalliset toimenpiteet olisi yhdenmukaistettava siten, että toisaalta ehkäistäisiin tai lievennettäisiin niiden vaikutuksia ympäristöön ja saavutettaisiin näin ympäristönsuojelun korkea taso, ja toisaalta varmistettaisiin sisämarkkinoiden toiminta ja vältettäisiin kaupankäynnille aiheutuvat haitat sekä kilpailun vääristyminen ja rajoittuminen yhteisössä,
paras keino pakkausjätteiden tuottamisen välttämiseksi on pakkausten kokonaismäärän vähentäminen”.
Saman direktiivin 29. perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”on erityisen tärkeää, että kaikki pakkausten ja pakattujen tuotteiden tuotantoon, käyttöön, tuontiin ja jakeluun osallistuvat toimijat tiedostavat entistä paremmin pakkausten merkityksen jätteiden syntymisessä ja että he suostuvat kantamaan tästä vastuun 'saastuttaja maksaa' ‑periaatteen mukaisesti; tässä direktiivissä säädettyjen toimenpiteiden suunnitteluun ja soveltamiseen olisi kuuluttava ja siinä olisi tarvittaessa edellytettävä tiivistä yhteistyötä kaikkien osapuolten välillä yhteisvastuullisuuden hengessä”.
Saman direktiivin 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Tarkoitus”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän direktiivin tarkoituksena on pakkauksista ja pakkausjätteistä huolehtimista koskevien kansallisten toimenpiteiden yhdenmukaistaminen, jotta voitaisiin toisaalta ehkäistä ja lieventää niiden vaikutuksia jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden ympäristöön ja varmistaa näin ympäristönsuojelun korkea taso ja toisaalta taata sisämarkkinoiden toiminta ja ehkäistä kaupan esteiden syntyminen sekä kilpailun vääristyminen ja rajoittuminen yhteisössä.
2.   Tätä varten tässä direktiivissä säädetään toimenpiteistä, joiden ensisijaisena tarkoituksena on pakkausjätteiden syntymisen ehkäiseminen ja muina perusperiaatteina pakkausten uudelleenkäyttö, kierrätys ja muunlainen pakkausjätteiden hyödyntäminen sekä sitä kautta näiden jätteiden loppusijoituksen vähentäminen.”
Saman direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan kaikkiin yhteisössä markkinoille saatettaviin pakkauksiin ja kaikkiin pakkausjätteisiin, joita käytetään tai jotka poistetaan käytöstä teollisuudessa, kaupassa, toimistoissa, työtiloissa, palvelulaitoksissa, kotitalouksissa tai millä tahansa muulla tasolla riippumatta siitä, mistä materiaaleista ne koostuvat.”
Direktiivin 94/62 3 artiklan 11 alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
11)
'taloudellisilla toimijoilla' pakkausmateriaalien toimittajia, pakkausten valmistajia, jalostajia, täyttäjiä ja käyttäjiä, maahantuojia, kaupp[iaita] ja jakelijoita sekä pakkausalalla toimivia viranomaisia ja julkisyhteisöjä”.
Tämän direktiivin 15 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Neuvosto päättää tässä direktiivissä määriteltyjen tavoitteiden saavuttamisen edistämiseen käytettävistä taloudellisista ohjauskeinoista asiaa koskevien perustamissopimuksen määräysten mukaisesti. Jos tällaisia toimenpiteitä ei toteuteta, jäsenvaltiot voivat yhteisön ympäristöpolitiikan periaatteiden, kuten 'saastuttaja maksaa' ‑periaatteen, mukaisesti ja perustamissopimuksesta johtuvia velvoitteita noudattaen toteuttaa toimenpiteitä kyseisten tavoitteiden saavuttamiseksi.”
Romanian oikeus
Pakkauksista ja pakkausjätteistä huolehtimisesta annetun hallituksen päätöksen nro 621/2005 (Hotărârea Guvernului nr. 621/2005 privind gestionarea ambalajelor și a deșeurilor de ambalaje; Monitorul Oficial al României, osa I, nro 639, 20.7.2005; jäljempänä hallituksen päätös nro 621/2005), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, 16 §:n 1 ja 4 momentissa todetaan seuraavaa:
”1)   Taloudelliset toimijat, jotka ovat romanialaisia oikeushenkilöitä, vastaavat jäljempänä esitetyn mukaisesti kaikesta jätteestä, joka on peräisin niiden kansallisille markkinoille saattamista pakkauksista:
a)
pakattuja tuotteita markkinoille saattavat taloudelliset toimijat vastaavat jätteestä, joka on peräisin primaari-, sekundaari- ja tertiääripakkauksista, joita käytetään niiden omien tuotteiden pakkaamiseen, lukuun ottamatta myyntipakkauksia, joita käytetään niiden kansallisille markkinoille saattamien tuotteiden pakkaamiseen myyntipisteessä
b)
yksittäispakattuja tuotteita jälleenmyyntiä tai edelleen jakelua varten uudelleen pakkaavat taloudelliset toimijat vastaavat jätteestä, joka on peräisin niiden markkinoille saattamista sekundaari- ja tertiääripakkauksista
c)
myyntipakkauksia markkinoille saattavat taloudelliset toimijat vastaavat jätteestä, joka on peräisin näistä pakkauksista.
– –
4)   Taloudellisten toimijoiden, joihin viitataan 2 momentissa, on saavutettava vähintään [ympäristörahastosta annetun hallituksen kiireellisen asetuksen nro 196/2005 (Ordonanța de urgență a guvernului nr. 196/2005 privind Fondul pentru mediu; Monitorul Oficial al României, osa I, nro 1193, 30.12.2005), sellaisena kuin se on hyväksyttynä siihen lailla nro 105/2006 (Legea nr.105/2006) tehtyine muutoksineen ja lisäyksineen] liitteessä 3, sellaisena kuin se on myöhempine muutoksineen ja lisäyksineen, säädetyt tavoitteet, joita sovelletaan pakkausjätteeseen, joka on peräisin kansallisille markkinoille saatetuista tai sopimuksen nojalla takaisin otetuista pakkauksista ja jonka jäljitettävyys voidaan varmistaa.”
Ympäristörahastosta annetun hallituksen kiireellisen asetuksen nro 196/2005 (jäljempänä OUG nro 196/2005), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, 9 §:n 1 momentin d alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Ympäristörahaston tuloja ovat:
– –
d)
maksu, joka on 2 [Romanian leuta (RON)]/kg ja jota maksavat pakattuja tuotteita kansallisille markkinoille saattavat taloudelliset toimijat, jotka jakelevat myyntipakkauksia kansallisilla markkinoilla ensimmäistä kertaa, ja missä tahansa muodossa pakkauksia ammattimaisesti vuokraavat taloudelliset toimijat ja joka maksetaan erotuksesta, joka saadaan vähentämällä pakkausjätteen määrästä, joka vastaa liitteessä 3 asetettuja vähimmäistavoitteita, jotka koskevat hyödyntämistä tai polttamista polttolaitoksissa energian tuottamiseksi ja hyödyntämistä kierrättämällä, pakkausjätteen määrä, joka on tosiasiallisesti hyödynnetty tai poltettu polttolaitoksissa energian tuottamiseksi ja hyödynnetty kierrättämällä.”
Ympäristörahastolle suoritettavien maksujen ja verojen laskentamenetelmän hyväksymisestä annetun asetuksen nro 578/2006 (Ordinul nr. 578/2006 pentru aprobarea metodologiei de calcul al contribuțiilor și taxelor datorate la Fondul pentru mediu; Monitorul Oficial al României, osa I, nro 516, 14.6.2006), sellaisena kuin se on muutettuna mm. 10.3.2011 annetulla asetuksella nro 1032 (Ordinul nr. 1032; Monitorul Oficial al României, osa I, nro 196, 22.3.2011), liitteessä olevassa 11 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tuotteen saattaminen kansallisille markkinoille on toimintaa, jolla tuote asetetaan vastikkeellisesti tai vastikkeetta ensimmäistä kertaa saataville kansallisilla markkinoilla jakeluun ja/tai käyttöön, mukaan lukien henkilökohtainen käyttö/kulutus. – –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Cali Esprou hankkii erilaisia ulkomailla jo pakattuja tavaroita, joita se myy ja toimittaa vähittäismyyjille Romanian markkinoilla vaikuttamatta mitenkään pakkauksiin.
Se saattoi Romanian markkinoille tavaroita, joita myytiin 19.8.2011–31.12.2014. Cali Esproun toimitiloissa tehtiin 30.3.–2.4.2015 verotarkastus sen selvittämiseksi, oliko se täyttänyt OUG:n nro 196/2005 9 §:n 1 momentin d alakohdan mukaisen velvollisuutensa suorittaa ympäristörahastolle maksu Romanian kansallisille markkinoille ajanjaksolla 2011–2014 saatettujen pakattujen tavaroiden pakkauksista.
Tämän tarkastuksen johdosta Cali Esproulle ei asetettu lisämaksuvelvollisuutta OUG:n nro 196/2005 9 §:n 1 momentin d alakohdan nojalla vuosilta 2011 ja 2012. Veroviranomaiset sitä vastoin asettivat sille tämän säännöksen perusteella 4242 RON:n (n. 909 euroa) lisämaksuvelvollisuuden vuosilta 2013 ja 2014.
Cali Esprou haki tähän lisämaksuvelvollisuuteen oikaisua väittämällä, etteivät OUG:n nro 196/2005 9 §:n 1 momentin d alakohdassa säädetyt maksuvelvollisuudet koske sitä, koska sitä ei voida pitää ”saastuttajana”. Ympäristörahasto hylkäsi tämän oikaisuvaatimuksen 3.7.2015. Cali Esprou nosti 21.12.2015 kanteen Tribunalul Vâlceassa (Vâlcean alioikeus, Romania), jossa se vaati muun muassa ympäristörahaston päätöksen kumoamista. Kyseinen valitus hylättiin 6.5.2016 annetulla tuomiolla.
Cali Esprou valitti tästä tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen eli Curtea de Apel Piteştiin (Piteştin ylioikeus, Romania) ja väitti, että koska se käsittelee pakkauksia muttei pakkausjätettä, sitä ei voida pitää saastuttajana. Lisäksi Cali Esproun mukaan OUG:n nro 196/2005 9 §:n 1 momentin d alakohta on vastoin ”saastuttaja maksaa” ‑periaatetta, joka mainitaan direktiivin 94/62 15 artiklassa, jossa säädetään tämän direktiivin tavoitteiden saavuttamisen edellyttämien kansallisten toimenpiteiden hyväksymisestä unionin ympäristöpolitiikkaa ohjaavien periaatteiden ja erityisesti saastuttaja maksaa ‑periaatteen mukaisesti.
Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että OUG:n nro 196/2005 9 §:n 1 momentin d alakohdassa säädetty maksu on direktiivin 94/62 15 artiklan soveltamisalaan kuuluva ”toimenpide”. Se esittää kuitenkin kysymyksen siitä, onko tämä maksu tässä artiklassa mainitun saastuttaja maksaa ‑periaatteen mukainen. Erityisesti kun otetaan huomioon tämän direktiivin 3 artiklan 11 alakohdassa oleva taloudellisen toimijan käsitteen määritelmä, se katsoo, että mainitun direktiivin 15 artiklassa tarkoitetulla saastuttajalla täytyy olla yhteys pakkauksen muuttumiseen jätteeksi. Cali Esprou on kuitenkin välittäjä, joka ei vaikuta pakkauksiin, minkä vuoksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, onko Cali Esproulle OUG:n nro 196/2005 9 §:n 1 momentin d alakohdan nojalla asetettu velvollisuus maksaa ynpäristörahastolle maksu saman direktiivin 15 artiklan mukainen.
Tässä tilanteessa Curtea de Apel Piteşti on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Voidaanko direktiivin 94/62 15 artiklaa tulkita siten, että se estää Euroopan unionin jäsenvaltiota hyväksymästä lainsäädäntöä, jonka mukaan taloudellisen toimijan, joka saattaa pakattuja tavaroita ja pakkauksia kansallisille markkinoille muttei millään tavalla vaikuta tavaroihin tai pakkauksiin vaan luovuttaa ne samassa muodossa taloudelliselle toimijalle, joka puolestaan luovuttaa ne kuluttajalle, on maksettava maksu, joka määräytyy kilogrammaa (kg) kohti erotuksesta, joka saadaan vähentämällä pakkausjätteen määrästä, joka vastaa vähimmäistavoitteita, jotka koskevat hyödyntämistä tai polttamista polttolaitoksissa energian tuottamiseksi ja hyödyntämistä kierrättämällä, pakkausjätteen määrä, joka on tosiasiallisesti hyödynnetty tai poltettu polttolaitoksissa energian tuottamiseksi ja hyödynnetty kierrättämällä?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy olennaisesti, ovatko direktiivin 94/62 15 artikla ja siinä käyttöön otettu saastuttaja maksaa ‑periaate esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa asetetaan taloudelliselle toimijalle, joka ei vaikuta markkinoille saattamiinsa pakkauksiin, maksu, joka lasketaan vähentämällä sen pakkausjätteen määrän painosta, joka vastaa vähimmäistavoitteita, jotka koskevat hyödyntämistä energian tuottamiseksi ja hyödyntämistä kierrättämällä, tosiasiallisesti hyödynnetyn tai kierrätetyn pakkausjätteen määrän paino.
Direktiivin 94/62 15 artiklassa säädetään, että neuvosto päättää tässä direktiivissä määriteltyjen tavoitteiden saavuttamisen edistämiseen käytettävistä taloudellisista ohjauskeinoista, ja jos tällaisia toimenpiteitä ei toteuteta, jäsenvaltiot voivat unionin ympäristöpolitiikan periaatteiden, kuten saastuttaja maksaa ‑periaatteen, mukaisesti ja EUT-sopimuksesta johtuvia velvoitteita noudattaen toteuttaa toimenpiteitä kyseisten tavoitteiden saavuttamiseksi.
Koska neuvosto ei ole päättänyt tällaisista taloudellisista ohjauskeinoista, joilla asetetaan maksu jäsenvaltioiden markkinoille saatetuista pakkauksista syntyvästä jätteestä, viimeksi mainitut voivat siis hyväksyä toimenpiteitä tämän 15 artiklan toisessa virkkeessä asetettujen edellytysten mukaisesti.
Tältä osin on huomattava yhtäältä, että saastuttaja maksaa ‑periaate, joka mainitaan direktiivin 94/62 15 artiklassa ja sen johdanto-osan 29. perustelukappaleessa, edellyttää mainitun perustelukappaleen mukaan, että ”kaikki pakkausten ja pakattujen tuotteiden tuotantoon, käyttöön, tuontiin ja jakeluun osallistuvat toimijat tiedostavat entistä paremmin pakkausten merkityksen jätteiden syntymisessä” ja ”suostuvat kantamaan tästä vastuun”. Mainittu periaate ei siis koske vain niitä toimijoita, jotka ovat suoraan vastuussa jätteiden syntymisestä, vaan sillä on laajempi ulottuvuus. Se koskee myös niitä, jotka osallistuvat jätteiden tuottamiseen, mikä sisältää pakattujen tuotteiden maahantuojat ja jakelijat (ks. analogisesti tuomio 30.3.2017, VG Čistoća,
C-335/16
,
EU:C:2017:242
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toisaalta direktiivissä 94/62 määritellyistä tavoitteista on todettava, että direktiivin 1 artiklan, jonka otsikko on ”Tarkoitus”, 1 kohdassa tarkennetaan, että tämän direktiivin tarkoituksena on ”varmistaa – – ympäristönsuojelun korkea taso”. Lisäksi mainitun 1 artiklan 2 kohdan sanamuodon mukaan mainitussa direktiivissä säädetään, että ”ensisijaisena tarkoituksena on pakkausjätteiden syntymisen ehkäiseminen ja muina perusperiaatteina pakkausten uudelleenkäyttö, kierrätys ja muunlainen pakkausjätteiden hyödyntäminen sekä sitä kautta näiden jätteiden loppusijoituksen vähentäminen”. Tätä varten direktiivin 94/62 2 artiklassa vahvistetaan direktiivin laaja soveltamisala säätämällä, että direktiiviä sovelletaan kaikkiin unionissa markkinoille saatettaviin pakkauksiin ja kaikkiin pakkausjätteisiin.
Tällaiset tavoitteet vahvistetaan direktiivin 94/62 johdanto-osan ensimmäisessä ja toisessa perustelukappaleessa, joiden mukaan tämän direktiivin tarkoituksena on yhtäältä ”ehkäis[tä] tai lieven[tää]” pakkausjätteiden vaikutuksia ”ympäristöön ja saavut[taa] näin ympäristönsuojelun korkea taso” ja toisaalta ”pakkausten kokonaismäärän vähentäminen”.
Pääasiassa kyseessä olevan maksun yhteensoveltuvuutta unionin oikeuden kanssa on arvioitava erityisesti direktiivin 94/62 tavoitteiden ja saastuttaja maksaa ‑periaatteen valossa.
OUG:n nro 196/2005 9 §:n 1 momentin d alakohdasta ilmenee, että pääasiassa kyseessä oleva maksu, jonka maksavat pakattuja tavaroita kansallisille markkinoille ensimmäisen kerran saattavat taloudelliset toimijat, lasketaan vähentämällä sen pakkausjätteen määrän painosta, joka vastaa vähimmäistavoitteita, jotka koskevat hyödyntämistä tai polttamista, tosiasiallisesti hyödynnetyn tai polttolaitoksissa energian tuottamiseksi poltetun ja kierrättämällä hyödynnetyn pakkausjätteen määrän paino.
Romanian hallituksen mukaan tämän maksun tarkoituksena on asettaa yleisesti vastuu niille, jotka saattavat pakkauksia Romanian markkinoille. Ellei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selvityksissä muuta ilmene, on nimittäin niin, että asettamalla maksu sen pakkausjätteen painon perusteella, joka ylittää vähimmäistavoitteet, jotka koskevat hyödyntämistä tai polttamista polttolaitoksissa energian tuottamiseksi ja hyödyntämiseksi kierrättämällä, kannustetaan yhtäältä vähentämään pakkausten saattamista kansallisille markkinoille ja toisaalta edistämään mainittujen jätteiden hyödyntämistä tai kierrätystä.
Näin ollen pääasiassa kyseessä oleva maksu vastaa direktiivin 94/62 tavoitteita muun muassa siltä osin kuin maksun tavoitteena on tämän direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa ja sen johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa todettu jätteiden loppusijoituksen vähentäminen yhtäältä edistämällä pakkausjätteen hyödyntämistä tai polttamista jätteenpolttolaitoksissa energian tuottamiseksi ja hyödyntämistä kierrättämällä ja toisaalta tekemällä maksun avulla vähemmän houkuttelevaksi niiden vähimmäistavoitteiden noudattamatta jättämisen, jotka koskevat hyödyntämistä tai polttamista jätteenpolttolaitoksissa energian tuottamiseksi ja hyödyntämistä kierrättämällä.
On myös niin, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen maksu kuuluu selvästi direktiivin 94/62 15 artiklassa tarkoitetun saastuttaja maksaa ‑periaatteen noudattamisen alaan. Pääasiassa kyseessä olevalla maksulla, sellaisena kuin sitä on kuvattu edellä 26 kohdassa, asetetaan maksuvelvollisuus toimijoille, jotka saattavat pakkauksia kansallisille markkinoille ja jotka ylittävät tietyt vähimmäistavoitteet, jotka koskevat jätteiden hyödyntämistä energian tuottamiseksi ja niiden hyödyntämistä kierrättämällä. Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, OUG:n nro 196/2005 9 §:n 1 momentin d alakohdasta ja ympäristörahastolle suoritettavien maksujen ja verojen laskentamenetelmän hyväksymisestä annetun asetuksen nro 578/2006, sellaisena kuin se on muutettuna, liitteen 11 kohdasta johtuu, että tätä maksua sovelletaan vain toimijoihin, jotka saattavat mainitut pakkaukset markkinoille ensimmäistä kertaa, eikä ketjussa niiden jäljessä oleviin toimijoihin. Lisäksi tämä maksu on suoritettava vain, jos vähimmäistavoitteita, jotka koskevat jätteiden hyödyntämistä energian tuottamiseksi ja niiden hyödyntämistä kierrättämällä, ei ole noudatettu.
Edellä esitetystä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen maksu on sekä direktiivin 94/62 tavoitteiden että mainitun direktiivin 15 artiklassa tarkoitetun saastuttaja maksaa ‑periaatteen mukainen.
Tällaista päätelmää ei voida kumota Cali Esproun ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa esittämällä väitteellä, jonka mukaan taloudellinen toimija, joka ei vaikuta Romanian markkinoille saatettujen tuontitavaroiden pakkauksiin, ei ole saastuttaja maksaa ‑periaatteessa tarkoitettu ”saastuttaja”.
Kuten nimittäin edellä 22 kohdasta ilmenee, saastuttaja maksaa ‑periaatteen soveltamisala ulottuu pakattujen tuotteiden maahantuojiin ja jakelijoihin eikä rajoitu toimijoihin, jotka vaikuttavat kyseisten tuotteiden pakkauksiin. Maahantuojat ja jakelijat ovat siitä riippumatta, vaikuttavatko ne pakkauksiin vai eivät, edistäneet pakkausten muodossa olevien jätteiden saattamista kansallisille markkinoille.
Tätä päätelmää tukee direktiivin 94/62 systemaattinen tulkinta. Pääasiassa kyseessä olevan kaltainen taloudellinen toimija, joka ei vaikuta maahantuotujen ja Romanian markkinoille saatettujen tuotteiden pakkauksiin, kuuluu mainitun direktiivin soveltamisalaan, sillä direktiivin 3 artiklan 11 alakohdassa määritellään ”taloudelliset toimijat” laajasti ja sisällytetään niihin muun muassa ”maahantuoj[at], kaupp[iaat] ja jakel[ijat]”.
Jäsenvaltio voi siis direktiivin 94/62 15 artiklaan sisältyvää saastuttaja maksaa ‑periaatetta loukkaamatta asettaa edellä 26 kohdassa kuvatun maksun taloudellisille toimijoille, jotka eivät vaikuta pakkauksiin, jotka ne saattavat kansallisille markkinoille.
On lisättävä, että unionin tuomioistuin on todennut, ettei direktiivin 94/62 15 artiklassa yhdenmukaisteta tyhjentävästi kansallisia toimenpiteitä tämän direktiivin soveltamisalalla, vaan kuten edellä 20 kohdassa on todettu, neuvosto voi sen mukaan ottaa käyttöön taloudellisia välineitä edistääkseen mainitussa direktiivissä määriteltyjen tavoitteiden toteuttamista, tai niiden puuttuessa jäsenvaltiot voivat toimia ”perustamissopimuksesta johtuvia velvoitteita noudattaen”. Näin ollen tässä säännöksessä edellytetään myös asian kannalta merkityksellisten EUT-sopimuksen määräysten soveltamista (tuomio 12.11.2015, Visnapuu,
C-198/14
,
EU:C:2015:751
,
kohta).
Tältä osin SEUT 110 artiklasta ilmenee yhtäältä, että jäsenvaltiot eivät saa määrätä muiden jäsenvaltioiden tuotteille korkeampia sisäisiä maksuja kuin ne määräävät samanlaisille kotimaisille tuotteille, ja toisaalta, että jäsenvaltiot eivät saa määrätä muiden jäsenvaltioiden tuotteille sellaisia sisäisiä maksuja, joilla välillisesti suojellaan muuta tuotantoa.
Unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, että maksu on SEUT 110 artiklassa tarkoitettu sisäinen maksu, jos se kuuluu sisäisten maksujen yleiseen järjestelmään, joka kattaa järjestelmällisesti tietyntyyppiset tuotteet sellaisten objektiivisten perusteiden mukaisesti, joiden soveltaminen ei riipu tuotteiden alkuperästä tai käyttötarkoituksesta (ks. mm. tuomio 8.6.2006, Koornstra,
C-517/04
,
EU:C:2006:375
,
kohta ja tuomio 8.11.2007, Stadtgemeinde Frohnleiten ja Gemeindebetriebe Frohnleiten,
C-221/06
,
EU:C:2007:657
,
kohta).
Lisäksi jätteitä on pidettävä SEUT 110 artiklassa tarkoitettuina tuotteina (ks. vastaavasti tuomio 9.7.1992, komissio v. Belgia,
C-2/90
,
EU:C:1992:310
,
–
kohta).
Kun otetaan huomioon edellä esitetty ja edellä 26 kohdassa oleva pääasiassa kyseessä olevan maksun kuvaus, on todettava, että kyseinen maksu kuuluu sisäisten maksujen yleiseen järjestelmään, joka kattaa järjestelmällisesti tietyntyyppiset tuotteet eli pakkausjätteen määrän, joka ylittää vähimmäistavoitteet, jotka koskevat hyödyntämistä tai polttamista, ja jota ei ole tosiasiallisesti hyödynnetty tai poltettu polttolaitoksissa energian tuottamiseksi ja hyödynnetty kierrättämällä.
Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä oleva maksu on SEUT 110 artiklassa tarkoitettu sisäinen maksu.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 110 artiklaa rikotaan, jos maahan tuotuun tuotteeseen ja samanlaiseen kotimaiseen tuotteeseen kohdistuva maksu lasketaan eri tavalla ja erilaisten yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti niin, että maahan tuotuun tuotteeseen, vaikka vain joissain tapauksissa, kohdistuu suurempi maksu (tuomio 12.11.2015, Visnapuu,
C-198/14
,
EU:C:2015:751
,
kohta ja tuomio 16.6.2016, komissio v. Portugali,
C-200/15
, ei julkaistu,
EU:C:2016:453
,
kohta).
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee kuitenkin, että pääasiassa kyseessä oleva maksu koskee pakkausjätteitä objektiivisten perusteiden mukaisesti ja näitä perusteita sovelletaan riippumatta pakkausten alkuperästä tai käyttötarkoituksesta. Tämä maksu asetetaan nimittäin taloudellisille toimijoille, jotka saattavat kansallisille markkinoille pakattuja tuotteita niiden alkuperästä riippumatta. Lisäksi ennakkoratkaisupyynnössä ei ole mitään viitteitä siitä, että mainittu maksu todennäköisesti kohdistuu maahantuotujen tuotteiden pakkausjätteeseen ankarammin kuin kotimaisten tuotteiden pakkausjätteeseen.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, etteivät direktiivin 94/62 15 artikla ja siinä käyttöön otettu saastuttaja maksaa ‑periaate ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa asetetaan taloudelliselle toimijalle, joka ei vaikuta markkinoille saattamiinsa pakkauksiin, maksu, joka lasketaan vähentämällä sen pakkausjätteen määrän painosta, joka vastaa vähimmäistavoitteita, jotka koskevat hyödyntämistä energian tuottamiseksi ja hyödyntämistä kierrättämällä, tosiasiallisesti hyödynnetyn tai kierrätetyn pakkausjätteen määrän paino.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (yhdeksäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Pakkauksista ja pakkausjätteistä 20.12.1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/62/EY 15 artikla ja siinä käyttöön otettu ”saastuttaja maksaa” ‑periaate eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa asetetaan taloudelliselle toimijalle, joka ei vaikuta markkinoille saattamiinsa pakkauksiin, maksu, joka lasketaan vähentämällä sen pakkausjätteen määrän painosta, joka vastaa vähimmäistavoitteita, jotka koskevat hyödyntämistä energian tuottamiseksi ja hyödyntämistä kierrättämällä, tosiasiallisesti hyödynnetyn tai kierrätetyn pakkausjätteen määrän paino.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: romania.