CELEX: 62019CJ0739
Előzetes döntéshozatal
Ügyvédi szolgáltatásnyújtás szabadsága
77/249/EGK irányelv
5. cikk
A nemzeti bírósági eljárásban az ügyfelet képviselő, szolgáltatást nyújtó ügyvédnek (»visiting lawyer«) az eljáró bíróság előtt eljárásra jogosult ügyvéddel történő együttműködési kötelezettsége
Korlátok

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az ügyvédi szolgáltatásnyújtás szabadsága tényleges gyakorlásának elősegítéséről szóló, 1977. március 22‑i 77/249/EGK tanácsi irányelv (
HL 1977. L 78., 17. o.
; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 52. o.) 5. cikkének értelmezésére irányul.
E kérelmet a VK és az An Bord Pleanála (területrendezési fellebbezési tanács) között az alapügy felperesének szolgáltatást nyújtó ügyvédjével szemben előírt – helyi ügyvéddel a felperes képviselete érdekében, a kérdést előterjesztő bíróság előtt történő – együttműködési kötelezettség tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 77/249 irányelv 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Ez az irányelv az alábbiakban megállapított korlátokkal és feltételekkel, a szolgáltatásnyújtás formájában megvalósuló ügyvédi tevékenységekre alkalmazandó.
[…]
(2)   »Ügyvéd« alatt minden olyan személy értendő, aki szakmai tevékenységét az alábbi megnevezések valamelyike alatt jogosult folytatni:
[…]
Németország
: Rechtsanwalt,
[…]”
Ezen irányelv 5. cikke előírja:
„A bírósági eljárásban való ügyfélképviselettel kapcsolatos tevékenységek ellátása során a tagállam előírhatja az 1. cikk hatálya alá tartozó ügyvédek számára, hogy:
–
a fogadó tagállamban a helyi szabályok vagy szokások szerint bemutatásra kerüljenek a bírói testület elnökének, vagy amennyiben az szükséges, az illetékes kamara elnökének bemutassák őket;
–
eljárásuk során működjenek együtt egy, a szóban forgó bírói testület előtt eljárásra jogosult olyan ügyvéddel, aki szükség esetén e testület előtt felel, vagy egy, a testület előtt eljárásra jogosult »avoué«‑val, illetve »procuratore«‑ral.”
Az ír jog
A 77/249 irányelv rendelkezéseit az ír jogba átültető European Communities (Freedom to Provide Services) (Lawyers) Regulations 1979 (az Európai Közösségek 1979. évi rendeletei [a szolgáltatásnyújtás szabadsága] [ügyvédek], a továbbiakban: az 1979. évi rendelet) 2. cikkének (1) bekezdése a „szolgáltatást nyújtó ügyvéd”
(visiting lawyer)
fogalmát a 77/249 irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében szereplő felsorolásra utalva határozza meg.
Az 1979. évi rendelet 6. cikke kimondja:
„Amennyiben a szolgáltatást nyújtó ügyvéd az állam területén a bírósági eljárásban való ügyfélképviselettel kapcsolatos tevékenységet lát el, együttműködik egy, a bíróság előtt eljárásra jogosult olyan ügyvéddel, aki szükség esetén e bíróság előtt felel.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
VK jogorvoslati eljárást indított a Supreme Court (legfelsőbb bíróság, Írország) előtt azon jogvitában, amelynek tárgyát a farmjához közeli, elhullott állatok vizsgálatára szolgáló létesítmény építésének építési engedélyére vonatkozóan kezdeményezett bírósági eljárás költségeinek viselése képezte.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem olyan jogvita kereteibe illeszkedik, amelynek során a Supreme Court (legfelsőbb bíróság) korábban előzetes döntéshozatali eljárást kezdeményezett, amelynek eredményeképpen a Bíróság meghozta a 2018. október 17‑iKlohn ítéletét (
C‑167/17
,
EU:C:2018:833
).
A Supreme Court (legfelsőbb bíróság) előtt VK úgy döntött, hogy jogi képviseletét maga látja el.
A Bíróság előtt O. – egy Németországban letelepedett
Rechtsanwältin
(ügyvéd) – képviselte őt.
A 2018. október 17‑iKlohn ítélet (
C‑167/17
,
EU:C:2018:833
) kihirdetését követően az ügy ismét a Supreme Court (legfelsőbb bíróság) elé került annak érdekében, hogy e fórum a releváns uniós rendelkezéseknek az ezen ítéletből fakadó értelmezésére tekintettel határozzon a VK által benyújtott fellebbezés tárgyában.
VK e körülmények között kívánta megbízni az Írországban nem letelepedett O.‑t érdekeinek a Supreme Court (legfelsőbb bíróság) előtti eljárásban történő képviseletével.
A kérdést előterjesztő bíróság az 1979. évi rendelet 6. cikkének az uniós joggal való összeegyeztethetősége kérdését veti fel, amely cikk a szolgáltatást nyújtó ügyvéd számára előírja, hogy az eljáró bíróság előtt eljárásra jogosult ügyvéd szolgáltatását vegye igénybe egy olyan eljárásban is, amelyben a fél jogosult maga is ellátni jogi képviseletét.
Közelebbről, a kérdést előterjesztő bíróság az 1988. február 25‑iBizottság kontra Németország ítélet (
427/85
,
EU:C:1988:98
) értelmezésének kérdését veti fel, amely ítéletben a Bíróság a tagállam ahhoz való jogát vizsgálta, hogy megkövetelje a szolgáltatást nyújtó ügyvédnek az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéddel történő együttműködését. E bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy az ezen ítéletben elfogadott értelmezéssel ellentétes‑e a szolgáltatást nyújtó ügyvéd arra vonatkozó kötelezettségének előírása, hogy az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéddel minden olyan esetben együttműködjön, amikor ügyfele a nemzeti jogszabályoknak megfelelően jogosult maga ellátni a jogi képviseletét.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy az „együttműködésre” vonatkozó követelmény korlátozott. Így nem szükséges, hogy az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéd megbízott ügyvéddé váljon, vagy hogy ő képviselje az ügyet a bíróságon. Az érintett két ügyvédre, azaz a szolgáltatást nyújtó ügyvédre és az eljáró ír bíróság előtt eljárásra jogosult ügyvédre kell hagyni a szerepeik pontos meghatározását. Az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéd szerepe általában abban áll, hogy segíti a szolgáltatást nyújtó ügyvédet abban az esetben, ha az ügyfél megfelelő képviselete és az eljáró bíróság felé fennálló kötelezettségek megfelelő teljesítése a nemzeti szinten alkalmazandó jogra, gyakorlatra és eljárásra, vagy akár a szakmai etikai szabályokra vonatkozó ismereteket vagy tanácsokat követelne meg. Ennélfogva ezen együttműködés terjedelme nagyban függ az egyes ügyek körülményeitől, mivel fennáll az a valós kockázat, hogy a szolgáltatást nyújtó ügyvéd figyelmetlenségből elmulasztja az ügyfelével vagy az eljáró bírósággal szemben fennálló kötelezettségei teljesítését, amennyiben e területeken nem segíti az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéd.
Végül, a kérdést előterjesztő bíróság kiemeli, hogy az ír bíróságok előtt valamely felet képviselő valamennyi ügyvéd egyik szakmai etikai kötelezettsége abban áll, hogy minden releváns jogterületen végezzen kutatást, és felhívja az eljáró bíróság figyelmét minden olyan jogi – a jogalkotási vagy az ítélkezési gyakorlattal kapcsolatos – tényezőre, amely befolyással lehet a jogvita megfelelő lefolytatására. E kötelezettség abban az esetben is fennáll, ha ezek a tényezők kedvezőtlenek lennének a szóban forgó ügyvéd által képviselt álláspontra vonatkozóan. Ez a kötelezettség a
common law
országokban folyó eljárások jellemzője, ahol a bíróság számára az elé terjesztett jogkérdések elbírálásához szükséges kutatások lényegét inkább a felek végzik, mintsem maga a bíróság. Ez csak abban az esetben van másként, ha a felek jogi képviseletüket maguk látják el. Ebben az esetben a bíróságoknak maguknak kell foglalkozniuk a jogi kérdések feldolgozásával.
E körülmények között a Supreme Court (legfelsőbb bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
El van‑e zárva valamely tagállam attól, hogy a […] 77/249 irányelv 5. cikkében biztosított azon lehetőséggel éljen, amely megengedi, hogy valamely tagállam a bírósági eljárásban való ügyfélképviselettel kapcsolatos tevékenységek ellátása során előírja az ügyvédekkel szemben, hogy »működjenek együtt egy, a szóban forgó bírói testület előtt eljárásra jogosult […] ügyvéddel« minden olyan esetben, amikor a szolgáltatást nyújtó ügyvéd által ilyen eljárásban képviselni kívánt fél jogi képviseletét maga is elláthatja?
2)
Amennyiben az első kérdésre nemleges választ kell adni, mely tényezők alapján kell a nemzeti bíróságnak vizsgálnia, hogy az »együttműködési« kötelezettség előírása megengedhető‑e?
3)
Különösen, a korlátozott »együttműködési« kötelezettségnek a jelen előzetes döntéshozatalra utaló végzésben a fent ismertetett módon történő előírása az ügyvédek szolgáltatásnyújtási szabadságába történő olyan arányos beavatkozásnak minősülne‑e, amely a jogi szolgáltatások fogyasztói védelmének és a megfelelő igazságszolgáltatás biztosításának igényéhez egyaránt fűződő közérdekre tekintettel igazolható?
4)
Amennyiben a harmadik kérdésre igenlő választ kell adni, ez az álláspont minden esetben alkalmazandó‑e, és ha nem, mely tényezőket kell a nemzeti bíróságnak figyelembe vennie annak eldöntése során, hogy valamely konkrét esetben ilyen kötelezettség előírható‑e?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Kérdéseivel, amelyeket célszerű együtt vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 77/249 irányelv 5. cikkét a megfelelő igazságszolgáltatásra irányuló célkitűzésre tekintettel úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes, hogy egy ügyfélképviseleti szolgáltatást nyújtó ügyvédnek együtt kell működnie az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéddel, aki – amennyiben szükséges – felelős e bíróság előtt az ügyvédekkel szemben olyan szakmai etikai és eljárási kötelezettségeket előíró rendszer keretében, mint amilyen kötelezettség a jogi – jogalkotási vagy ítélkezési gyakorlattal kapcsolatos – tényezők eljáró bíróság elé terjesztése az eljárás megfelelő lefolytatása céljából, amely kötelezettség alól a jogalany mentesül, ha úgy dönt, hogy jogi képviseletét maga látja el.
Emlékeztetni kell arra, hogy a 77/249 irányelvet, amely olyan intézkedéseket tartalmaz, amelyek elősegítik az ügyvédi tevékenységek szolgáltatásnyújtás formájában megvalósuló tényleges gyakorlását, többek között az EUMSZ 56. cikk fényében kell értelmezni, amely tiltja a szolgáltatásnyújtás szabadságának bármely korlátozását, és amely magában foglalja a szolgáltatást nyújtó személyekkel szembeni valamennyi olyan megkülönböztetés felszámolását, amely az állampolgárságon, vagy azon a körülményen alapul, hogy a szolgáltatást nyújtó személy más tagállamban telepedett le, mint ahol a szolgáltatást nyújtani kell (lásd ebben az értelemben: 1988. február 25‑iBizottság kontra Németország ítélet,
427/85
,
EU:C:1988:98
,
11.
és
13.
pont).
Márpedig meg kell jegyezni, hogy a nemzeti szabályozás által előírt, a nemzeti bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéddel történő együttműködésre vonatkozó kötelezettség a más tagállamok ügyvédei által történő szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának minősül, mivel azt jelenti, hogy a más tagállamban letelepedett ügyvédet igénybe venni kívánó jogalany járulékos költségeket visel azon jogalanyhoz képest, aki úgy dönt, hogy az érintett eljárás helye szerinti tagállamban letelepedett ügyvéd szolgáltatásait veszi igénybe.
A 77/249 irányelvet az EUMSZ 57. cikk harmadik bekezdésének fényében is értelmezni kell, amelyből a Bíróság azt a következtetést vonta le, hogy figyelembe véve egyes szolgáltatásnyújtások különleges jellegét, nem tekinthetők az EUM- Szerződéssel ellentétesnek a szolgáltatást nyújtó személyekkel szembeni, az erre a tevékenységre irányadó jogszabályok alkalmazásával indokolható különleges követelmények, és hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságát – mint az EUM-Szerződés alapelvét – kizárólag a közérdekre alapozott és a fogadó tagállam területén tevékenységet folytató minden személyre irányadó szabályozással lehet korlátozni, feltéve, hogy ezt a közérdekű célt nem védik olyan szabályok, amelyek a szolgáltatást nyújtóra a letelepedés helye szerinti tagállamban kötelezők (lásd ebben az értelemben: 1988. február 25‑iBizottság kontra Németország ítélet,
427/85
,
EU:C:1988:98
,
12.
pont).
E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy egyrészt a fogyasztóknak – különösen az igazságszolgáltatással kapcsolatosan eljáró személyek által nyújtott jogi szolgáltatások címzettjeinek – a védelme, másrészt pedig a megfelelő igazságszolgáltatás olyan célkitűzések, amelyek olyan közérdeken alapuló kényszerítő indokoknak tekinthetők, amelyek igazolhatják a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását (2017. május 18‑iLahorgue ítélet,
C‑99/16
,
EU:C:2017:391
,
34.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az érintett ír szabályozás célja a megfelelő igazságszolgáltatás, valamint a jogalanyok mint fogyasztók védelme.
További követelmény, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságát korlátozó intézkedések alkalmasak legyenek az általuk követett célok megvalósításának biztosítására, és ne lépjék túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket (lásd ebben az értelemben: 2017. május 18‑iLahorgue ítélet,
C‑99/16
,
EU:C:2017:391
,
31.
pont).
Az 1988. február 25‑iBizottság kontra Németország ítéletben (
427/85
,
EU:C:1988:98
) a Bíróság először is a 13. pontjában megállapította, hogy azokban az eljárásokban, amelyekre vonatkozóan a német szabályozás nem írja elő ügyvéd kötelező közreműködését, a felek maguk is elláthatják perbeli képviseletüket, és ugyanezen eljárásokra vonatkozóan a német szabályozás azt is lehetővé teszi, hogy a képviseletet olyan személyre bízzák, aki nem ügyvéd vagy más szakember, feltéve, hogy ez a személy nem hivatásánál fogva jár el. Másodszor, a Bíróság ezen ítélet 14. és 15. pontjában megállapította, hogy e körülmények között úgy tűnik, hogy – azon bírósági eljárásokat illetően, amelyek esetében az ügyvédi közreműködés nem kötelező –semmilyen közérdekű megfontolás nem indokolhatja, hogy más tagállam kamarájánál bejegyzett, szolgáltatásait hivatásszerűen nyújtó ügyvéd számára német ügyvéddel történő együttműködési kötelezettséget írjanak elő. Következésképpen, mivel a német szabályozás ilyen jogvitákban arra kötelezte a szolgáltatást nyújtó ügyvédet, hogy az eljáró bíróságnál eljárni jogosult ügyvéddel együttműködjön, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az ellentétes a 77/249 irányelvvel, valamint az EGK‑Szerződés 59. és 60. cikkével (jelenleg az EUM‑Szerződés 56. és 57. cikke).
Ugyanígy az 1991. július 10‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (
C‑294/89
,
EU:C:1991:302
)
18.
pontjában a Bíróság rámutatott arra, hogy a bíróságok előtt folyamatban lévő bizonyos eljárások esetében a francia szabályozás nem követelte meg, hogy a feleket ügyvéd segítse, hanem ezzel ellenkezőleg lehetővé tette azt, hogy a felek maguk lássák el jogi képviseletüket, vagy a kereskedelmi bíróságok előtti eljárások tekintetében olyan személy segítse és képviselje őket, aki nem ügyvéd, de különleges megbízással rendelkezik. A Bíróság ezt követően ezen ítélet 19. pontjában megállapította, hogy következésképpen a szolgáltatást nyújtó ügyvéd nem kötelezhető arra, hogy együttműködjön valamely, az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéddel olyan bírósági eljárások keretében, amelyek esetében a francia szabályozás nem követeli meg ügyvéd kötelező közreműködését.
Márpedig hangsúlyozni kell, hogy bár az 1988. február 25‑iBizottság kontra Németország ítélet (
427/85
,
EU:C:1988:98
) és az 1991. július 10‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (
C‑294/89
,
EU:C:1991:302
) alapjául szolgáló ügyekben a nemzeti szabályozás – az alapügyhöz hasonlóan – lehetővé tette a felek számára, hogy maguk lássák el jogi képviseletüket, mivel a feleket, illetve a bíróságot a releváns jogi szabályok meghatározására vonatkozóan terhelő kötelezettségek – ellentétben azon kötelezettségekkel, amelyek az alapügyben alkalmazandók – attól függetlenül ugyanazok voltak, hogy a fél maga látta‑e el jogi képviseletét, vagy ügyvéd működött közre.
Következésképpen az előző pontban hivatkozott ítéletek alapjául szolgáló ügyek sajátos összefüggésében kell értelmezni az 1988. február 25‑iBizottság kontra Németország ítélet (
427/85
,
EU:C:1988:98
)
13.
pontját és az 1991. július 10‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (
C‑294/89
,
EU:C:1991:302
)
17.
pontját, amelyek szerint a 77/249 irányelv 5. cikke nem járhat azzal a hatással, hogy a szolgáltatást nyújtó ügyvédre olyan követelmények vonatkozzanak, amelyeknek egyáltalán nincs megfelelője azon szakmai szabályok között, amelyek szolgáltatásnyújtás hiányában az EGK‑szerződés, jelenleg az EUM‑Szerződés értelmében alkalmazandók lennének.
Amint ugyanis különösen a jelen ítélet 16. pontjából kitűnik, az ír bíróságok előtti eljárásban a feleket, illetve a bíróságot a releváns jogi szabályok meghatározására vonatkozóan terhelő kötelezettségek nem azonosak attól függően, hogy a fél maga látja el jogi képviseletét, vagy ügyvéd képviseli. Ez utóbbi esetben az ügyvéd feladata, hogy az ír bíróságok előtt elvégezze az eljárás megfelelő lefolytatásához szükséges jogi kutatások lényegi részét, ezzel szemben ez a feladat az eljáró bíróságot terheli abban az esetben, ha a fél úgy dönt, hogy maga látja el jogi képviseletét.
Amennyiben ezen kötelezettségek – csakúgy, mint a jelen ítélet 28. pontjában hivatkozott ítéletek alapjául szolgáló ügyekben – azonosak attól függetlenül, hogy jogi képviseletét maga a fél látja el, vagy ügyvéd segíti őt, meg kell állapítani, hogy mivel az igazságszolgáltatás megfelelő működésére irányuló célkitűzés az első esetben megvalósulhat, az még inkább megvalósulhat abban az esetben, ha a felet a 77/249 irányelv értelmében vett szolgáltatást nyújtó ügyvéd segíti.
Ugyanakkor nem ez a helyzet akkor, ha e kötelezettségek – mint az alapügyben is – eltérőek attól függően, hogy a fél maga látja‑e el jogi képviseletét, vagy ügyvéd segíti. E tekintetben abból a körülményből, hogy a megfelelő igazságszolgáltatásra irányuló célkitűzés megvalósulhat abban az esetben, ha a fél az eljárásra vonatkozó szabályok adott csoportja keretében maga látja el jogi képviseletét, nem lehet arra következtetni, hogy e célkitűzés megvalósul abban az esetben, ha a felet a 77/249 irányelv értelmében vett szolgáltatást nyújtó ügyvéd segíti, és ha az eljárásra vonatkozó szabályok eltérnek a jogi képviseletét ellátó félre alkalmazandó szabályoktól, és szigorúbbak azoknál.
Ilyen esetben a megfelelő igazságszolgáltatásra alapított közérdekű indok közérdeken alapuló kényszerítő indoknak minősül, amely igazolhatja a szolgáltatást nyújtó ügyvéddel szemben előírt azon kötelezettséget, hogy az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéddel együttműködjön. Ugyanis, amint azt a Bíróság az 1988. február 25‑iBizottság kontra Németország ítéletében (
427/85
,
EU:C:1988:98
,
23.
pont) kimondta, a 77/249 irányelv lehetővé teszi, hogy a tagállamok a szolgáltatást nyújtó ügyvédtől az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéddel való együttműködést követeljenek meg, annak érdekében, hogy az előbbit olyan helyzetbe hozza, hogy képes legyen az ügyfele által rábízott feladatokat az igazságszolgáltatás megfelelő működése érdekében ellátni. Ebből a szempontból e kötelezettségnek az a célja, hogy a szolgáltatást nyújtó ügyvéd által megszokottól eltérő jogrendszerben való eljáráshoz szükséges segítséget megadja, valamint hogy a szóban forgó bíróságot biztosítsa afelől, hogy a szolgáltatást nyújtó ügyvéd ténylegesen rendelkezik ezzel a segítséggel és így módjában áll az eljárási, valamint a szakmai etikai szabályokat maradéktalanul betartani.
Ami az e kötelezettség arányos jellegére vonatkozó kérdést illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információk szerint a szolgáltatást nyújtó ügyvéd köteles tájékoztatni a nemzeti bíróságokat az ír jognak megfelelően eljárni jogosult, őt abban az esetben segítő ügyvéd nevéről, ha az ügyfél megfelelő képviselete és az eljáró bíróság felé fennálló kötelezettségek megfelelő teljesítése olyan ismereteket vagy tanácsokat követel meg, amelyek szükségessége pontosan amiatt merülhet fel, hogy a szolgáltatást nyújtó ügyvédnek a nemzeti szintű jog, gyakorlat és eljárás, vagy akár szakmai etikai szabályok esetlegesen releváns vonatkozásaival kapcsolatos ismeretei történetesen korlátozott jellegűek. Ezen információk alapján azonban nem szükséges, hogy a nemzeti bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéd megbízott ügyvéddé váljon, vagy hogy ő képviselje az ügyet a bíróság előtt. Ugyanis a szolgáltatást nyújtó ügyvéd és az eljáró ír bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéd feladata pontos szerepeik meghatározása, mivel ez utóbbi ügyvéd szerepe inkább abban áll, hogy a szolgáltatást nyújtó ügyvédet segítő ügyvédként jelöljék ki.
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a szolgáltatást nyújtó ügyvéd és az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéd közötti együttműködés rugalmassága, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság leírja, megfelel ezen együttműködés azon felfogásának, amelyet a Bíróság a 77/249 irányelv 5. cikkének értelmezése és alkalmazása során alakított ki. E felfogás szerint e két ügyvédet úgy kell tekinteni, hogy a fogadó tagállamban alkalmazandó szakmai etikai szabályok tiszteletben tartása mellett és a szakmai önállóságuk gyakorlása során együttesen meghatározzák a rájuk bízott megbízásnak megfelelő együttműködés módjait (lásd ebben az értelemben: 1988. február 25‑iBizottság kontra Németország ítélet,
427/85
,
EU:C:1988:98
,
24.
pont1991. július 10‑iBizottság kontra Franciaország ítélet,
C‑294/89
,
EU:C:1991:302
,
31.
pont).
Ebben az összefüggésben úgy tűnik – amint arra a főtanácsnok indítványának 76. pontjában lényegében rámutatott –, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságának megsértése nem haladja meg a megfelelő igazságszolgáltatásra irányuló célkitűzés megvalósításához szükséges mértéket.
Mindemellett azt is meg kell állapítani, hogy – amint azt a főtanácsnok indítványának 75. pontjában megjegyezte – úgy tűnik, hogy az alapügyben szóban forgó ír jogszabályt az a tény jellemzi, hogy nem enged semmilyen kivételt az eljáró bíróságnál eljárni jogosult ügyvéddel való együttműködési kötelezettség alól.
Márpedig a főtanácsnok által az indítványának 80. és 81. pontjában kifejtettekhez hasonlóan meg kell állapítani, hogy az ilyen kötelezettség bizonyos körülmények között feleslegesnek bizonyulhat, és ennélfogva meghaladhatja a megfelelő igazságszolgáltatásra irányuló célkitűzés megvalósításához szükséges mértéket.
Ez az eset állna fenn többek között abban az esetben, ha a szolgáltatást nyújtó ügyvéd a pályafutása miatt ugyanolyan módon képviselheti a jogalanyt, mint az érintett nemzeti bíróság előtt szokásosan eljáró ügyvéd. A jelen ügy körülményei között ez utóbbi bíróság feladata annak értékelése, hogy a fogadó tagállamban szerzett szakmai tapasztalat alkalmazható‑e ezen megállapítás igazolása céljából.
A jelen ügyben a Bíróság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy O. azt állítja, hogy az ügyvédi hivatásnak a képesítés megszerzése országától eltérő tagállamban történő folyamatos gyakorlásának elősegítéséről szóló, 1998. február 16‑i 98/5/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben (
HL 1998. L 77., 36. o.
; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 83. o.) előírt feltételek mellett több éven keresztül Írországban gyakorolta tevékenységét, ami arra enged következtetni, hogy ezen ügyvéd ugyanolyan módon képviselheti a jogalanyt, mint az eljáró bíróság előtt eljárásra jogosult ügyvéd. Az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy ez a helyzet áll‑e fenn (lásd ebben az értelemben: 2020. április 2‑iComune di Gesturi ítélet,
C‑670/18
,
EU:C:2020:272
,
50.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A fenti megfontolások összességére tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a 77/249 irányelv 5. cikkét úgy kell értelmezni, hogy:
–
a megfelelő igazságszolgáltatásra irányuló célkitűzésre tekintettel önmagában nem ellentétes az, hogy egy ügyfélképviseleti szolgáltatást nyújtó ügyvédnek együtt kell működnie az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéddel, aki – amennyiben szükséges – e bíróság előtt felelős az ügyvédekkel szemben olyan szakmai etikai és eljárási kötelezettségeket előíró rendszer keretében, mint amilyen kötelezettség a valamennyi jogi – jogalkotási vagy ítélkezési gyakorlattal kapcsolatos – tényező eljáró bíróság elé terjesztése az eljárás megfelelő lefolytatása céljából, amely kötelezettség alól a jogalany mentesül, ha úgy dönt, hogy jogi képviseletét maga látja el;
–
a megfelelő igazságszolgáltatásra irányuló célkitűzésre tekintettel nem aránytalan a szolgáltatást nyújtó ügyvéd azon kötelezettsége, hogy az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéddel egy olyan rendszerben működjön együtt, amelyben ezen ügyvédek meg tudják határozni feladataikat, mivel az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvédnek főszabály szerint csak segítséget kell nyújtania a szolgáltatást nyújtó ügyvéd számára annak érdekében, hogy lehetővé tegye az ügyfél ez utóbbi ügyvéd általi megfelelő képviseletének biztosítását és az ezen ügyvéd bírósággal szemben fennálló kötelezettségei megfelelő teljesítését;
–
az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéddel való együttműködés általános kötelezettsége, amely nem teszi lehetővé a szolgáltató ügyvéd tapasztalatának figyelembevételét, meghaladja az igazságszolgáltatás megfelelő működésére irányuló célkitűzés eléréséhez szükséges mértéket.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

Az ügyvédi szolgáltatásnyújtás szabadsága tényleges gyakorlásának elősegítéséről szóló, 1977. március 22‑i 77/249/EGK tanácsi irányelv 5. cikkét úgy kell értelmezni, hogy:

–
a megfelelő igazságszolgáltatásra irányuló célkitűzésre tekintettel önmagában nem ellentétes az, hogy egy ügyfélképviseleti szolgáltatást nyújtó ügyvédnek együtt kell működnie az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéddel, aki – amennyiben szükséges – e bíróság előtt felelős az ügyvédekkel szemben olyan szakmai etikai és eljárási kötelezettségeket előíró rendszer keretében, mint amilyen kötelezettség a valamennyi jogi – jogalkotási vagy ítélkezési gyakorlattal kapcsolatos – tényező eljáró bíróság elé terjesztése az eljárás megfelelő lefolytatása céljából, amely kötelezettség alól a jogalany mentesül, ha úgy dönt, hogy jogi képviseletét maga látja el;
–
a megfelelő igazságszolgáltatásra irányuló célkitűzésre tekintettel nem aránytalan a szolgáltatást nyújtó ügyvéd azon kötelezettsége, hogy az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéddel egy olyan rendszerben működjön együtt, amelyben ezen ügyvédek meg tudják határozni feladataikat, mivel az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvédnek főszabály szerint csak segítséget kell nyújtania a szolgáltatást nyújtó ügyvéd számára annak érdekében, hogy lehetővé tegye az ügyfél ez utóbbi ügyvéd általi megfelelő képviseletének biztosítását és az ezen ügyvéd bírósággal szemben fennálló kötelezettségei megfelelő teljesítését;
–
az eljáró bíróság előtt eljárni jogosult ügyvéddel való együttműködés általános kötelezettsége, amely nem teszi lehetővé a szolgáltató ügyvéd tapasztalatának figyelembevételét, meghaladja az igazságszolgáltatás megfelelő működésére irányuló célkitűzés eléréséhez szükséges mértéket.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.