CELEX: 62019CJ0824
Predhodno odločanje
Socialna politika
Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu
Direktiva 2000/78/ES
Prepoved diskriminacije na podlagi invalidnosti
Člen 2(2)(a)
Člen 4(1)
Člen 5
Listina Evropske unije o temeljnih pravicah
Člena 21 in 26
Konvencija Združenih narodov o pravicah invalidov
Naloge sodnika porotnika v kazenskem postopku
Slepa oseba
Popolna izključitev iz sodelovanja v kazenskih zadevah

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(2) Konvencije Združenih narodov o pravicah invalidov, ki je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2010/48/ES z dne 26. novembra 2009 (
UL 2010, L 23, str. 35
, v nadaljevanju: Konvencija OZN), ter člena 2, od (1) do (3), in člena 4(1) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med osebama TC in UB na eni strani ter Komisia za zashtita ot diskriminatsia (komisija za varstvo pred diskriminacijo, Bolgarija) in VA na drugi strani v zvezi z odločbo te komisije, da jima kot predsedniku sodišča in sodniku kazenskega senata naloži globi zaradi diskriminacije v razmerju do VA, ki je bila sodnica porotnica tega senata.
Pravni okvir
Mednarodno pravo
Člen 1 Konvencije OZN določa:
„Namen te konvencije je spodbujati, varovati in invalidom zagotavljati polno in enakopravno uživanje vseh človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter spodbujati spoštovanje njihovega prirojenega dostojanstva.
Invalidi so ljudje z dolgotrajnimi telesnimi, duševnimi, intelektualnimi ali senzoričnimi okvarami, ki jih v povezavi z različnimi ovirami lahko omejujejo, da bi enako kot drugi polno in učinkovito sodelovali v družbi.“
Člen 5 te konvencije, naslovljen „Enakost in nediskriminacija“, določa:
„1.   Države pogodbenice priznavajo, da so vsi ljudje enaki pred zakonom in da so brez diskriminacije upravičeni do enakega pravnega varstva in zakonskih ugodnosti.
2.   Države pogodbenice prepovejo vsako diskriminacijo zaradi invalidnosti ter zagotovijo invalidom enako in učinkovito pravno varstvo pred diskriminacijo ne glede na okoliščine.
3.   Za spodbujanje enakosti in odpravo diskriminacije države pogodbenice sprejmejo vse ustrezne ukrepe za zagotovitev primernih prilagoditev.
4.   Posebni ukrepi, potrebni za spodbujanje ali doseganje dejanske enakosti invalidov, se ne štejejo za diskriminacijo po tej konvenciji.“
Člen 27 Konvencije OZN, naslovljen „Delo in zaposlovanje“, v odstavku 1 določa:
„Države pogodbenice priznavajo invalidom pravico do dela enako kot drugim, ki vključuje pravico do možnosti za preživljanje s svobodno izbranim ali sprejetim delom na trgu dela in v delovnem okolju, ki je odprto, vključujoče in dostopno invalidom. Države pogodbenice varujejo in spodbujajo uresničevanje pravice do dela, tudi tistim, pri katerih nastane invalidnost med trajanjem zaposlitve, tako da sprejmejo ustrezne, tudi zakonodajne ukrepe, s katerimi med drugim:
(a)
prepovedujejo diskriminacijo zaradi invalidnosti v zvezi z vsemi zadevami, ki se nanašajo na kakršno koli obliko zaposlitve, vključno s pogoji za iskanje, najemanje in zaposlovanje, ohranjanje zaposlitve, napredovanje ter varnimi in zdravimi delovnimi razmerami;
[…]“.
Pravo Unije
V uvodnih izjavah 16, 20, 21 in 23 Direktive 2000/78 je navedeno:
„(16)
Zagotovitev ukrepov, namenjenih upoštevanju potreb hendikepiranih [invalidnih] oseb na delovnih mestih, ima pomembno vlogo v boju proti diskriminaciji zaradi hendikepiranosti [invalidnosti].
[…]
(20)
Poskrbeti bi bilo treba za ustrezne – tj. učinkovite in praktične – ukrepe za prilagoditev delovnih mest hendikepiranim [invalidnim osebam], denimo s prilagoditvijo delovnih prostorov in opreme, ritma delovnega časa, razdelitve delovnih nalog ali z zagotovitvijo sredstev za usposabljanje ali uvajanje v delo.
(21)
Pri ugotavljanju, ali ukrepi, za katere gre, povzročajo nesorazmerno breme, se morajo upoštevati zlasti z njimi povezani finančni in drugi stroški, velikost in finančni viri organizacije ali podjetja ter možnost pridobitve javnih sredstev ali kakšne druge oblike pomoči.
[…]
(23)
Pod zelo omejenimi pogoji je različno obravnavanje upravičeno, kadar neka značilnost, povezana z vero ali prepričanjem, hendikepiranostjo [invalidnostjo], starostjo ali spolno usmerjenostjo, predstavlja bistveno in odločilno zahtevo za neki poklic, pod pogojem, da je cilj legitimen in zahteva sorazmerna. Takšni pogoji bi morali biti navedeni v informacijah, ki jih države članice dajo Komisiji.“
Člen 1 te direktive, naslovljen „Namen“, določa:
„Namen te direktive je opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti [invalidnosti], starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja.“
Člen 2 navedene direktive, naslovljen „Koncept diskriminacije“, določa:
„1.   V tej direktivi ‚načelo enakega obravnavanja‘ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaradi katerega od razlogov iz člena 1.
2.   V smislu odstavka 1:
(a)
se šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je, je bila ali bi bila oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga v primerljivi situaciji zaradi katerega od razlogov iz člena 1;
[…]“.
Člen 3 te direktive, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 1 določa:
„V mejah pristojnosti, ki so prenesene na [Evropsko unijo], se ta direktiva uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, vključno z javnimi telesi, kar zadeva:
(a)
pogoje, pod katerimi je dostopna zaposlitev, samozaposlitev ali delo, vključno z izbirnimi merili in pogoji za sprejem v službo, ne glede na to, za katero vejo dejavnosti ali hierarhično mesto gre, vključno z napredovanjem;
[…]
(c)
zaposlitev in delovne pogoje, vključno z odpustitvijo in plačilom;
[…]“.
Člen 4 Direktive 2000/78, naslovljen „Poklicne zahteve“, v odstavku 1 določa:
„Ne glede na člen 2(1) in (2) lahko države članice predvidijo, da različno obravnavanje, ki temelji na neki značilnosti v zvezi s katerim od motivov iz člena 1, ne predstavlja diskriminacije, če zaradi narave določene poklicne dejavnosti ali zaradi konteksta, v katerem se izvaja, takšna značilnost predstavlja bistveno in odločilno zahtevo za neki poklic, pod pogojem, da je cilj legitimen in zahteva sorazmerna.“
Člen 5 te direktive, naslovljen „Razumne prilagoditve za hendikepirane [invalidne] osebe“, določa:
„Da se zagotovi skladnost z načelom enakega obravnavanja, kar zadeva hendikepirane [invalidne] osebe, se zagotovijo razumne prilagoditve. To pomeni, da delodajalci sprejmejo ustrezne ukrepe glede na potrebe v konkretni situaciji, da se hendikepirani [invalidni] osebi omogoči dostop, sodelovanje ali napredovanje v službi ali usposabljanje, razen če bi taki ukrepi delodajalca nesorazmerno obremenili. Obremenitev ni nesorazmerna, če jo zadosti kompenzirajo ukrepi v okviru politike, ki jo zadevna država članica izvaja v zvezi s hendikepiranimi [invalidnimi] osebami.“
Bolgarsko pravo
Člen 6 Ustave (DV št.°56 z dne 13. julija 1991) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, določa:
„1.   Ljudje se rodijo svobodni in enaki glede njihovega dostojanstva in pravic.
2.   Vsi državljani so pred zakonom enaki. Nedopustne so vse omejitve pravic ali privilegiji, ki temeljijo na rasi, narodnosti, etnični pripadnosti, spolu, poreklu, veri, izobrazbi, prepričanju, politični pripadnosti, osebnem ali družbenem položaju ali premoženjskem stanju.“
Člen 48 te ustave določa:
„1.   Državljani imajo pravico do dela. Država si prizadeva ustvariti pogoje za uresničevanje te pravice.
2.   Država ustvarja pogoje za uresničevanje pravice do dela za ljudi, ki so telesno in duševno prizadeti. […]“.
Iz člena 4(1) Zakon za zashtita ot diskriminatsia (zakon o varstvu pred diskriminacijo, DV št. 86 z dne 30. septembra 2003), v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon proti diskriminaciji), je razvidno, da je prepovedana vsakršna neposredna ali posredna diskriminacija, med drugim na podlagi invalidnosti.
Člen 7(1), točka 2, zakona proti diskriminaciji določa:
„Diskriminacije ne pomeni:
[…]
2.
različno obravnavanje osebe, ki temelji na neki značilnosti v zvezi s katerim od razlogov iz člena 4(1), če zadevna značilnost zaradi narave nekega poklica ali neke dejavnosti ali zaradi okvira, v katerem se ta poklic ali ta dejavnost opravlja, pomeni bistveno in odločilno poklicno zahtevo, če je cilj legitimen in zahteva ne presega tega, kar je nujno za uresničitev tega cilja“.
Člen 66 Zakon za sadebnata vlast (zakon o sodiščih, DV št. 64 z dne 7. avgusta 2007) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o sodiščih), določa, da v primerih, določenih z zakonom, sestava sodišča, ki odloča o zadevi na prvi stopnji, vključuje tudi sodnike porotnike, ki imajo enake pravice in obveznosti kot sodniki.
Člen 67(1) zakona o sodiščih določa:
„Za sodnika porotnika je lahko izvoljen vsak bolgarski državljan, ki je sposoben izvrševati svoje pravice in ki:
1.
je star od 21 do 68 let;
2.
ima prijavljen naslov v občini, ki spada v sodni okraj sodišča, pri katerem se poteguje za funkcijo;
3.
ima vsaj srednješolsko izobrazbo;
4.
ni bil obsojen za naklepno kaznivo dejanje, niti v primeru rehabilitacije;
5.
nima duševne bolezni.“
Člen 8(1) Nakazatelno-protsesualen kodeks (zakonik o kazenskem postopku, DV št. 86 z dne 28. oktobra 2005) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakonik o kazenskem postopku), določa:
„V teh primerih in v skladu s podrobnimi pravili, določenimi v tem zakoniku, sodniki porotniki sodelujejo v sestavah sodišč.“
Člen 13 zakonika o kazenskem postopku v odstavku 1 določa, da morajo sodišče, državno tožilstvo in preiskovalni organi v mejah svojih pristojnosti sprejeti vse ukrepe za ugotovitev objektivne resnice, v odstavku 2 pa določa, da se objektivna resnica ugotovi v skladu s podrobnimi pravili in sredstvi, določenimi s tem zakonikom.
V skladu s členom 14(1) zakonika o kazenskem postopku sodišče, državno tožilstvo in preiskovalni organi odločajo na podlagi svojega notranjega prepričanja, pri čemer se oprejo na objektivno, poglobljeno in popolno preučitev vseh okoliščin primera, ki jih vodijo določbe tega zakona.
V skladu s členom 18 zakonika o kazenskem postopku sodišče, državno tožilstvo in preiskovalni organi odločijo na podlagi dokazov, ki so jih sami zbrali in preučili, razen če ta zakonik ne določa drugače.
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
VA ima stalno zmanjšano delovno sposobnost zaradi izgube vida, kar potrjuje izvedensko mnenje, izdelano leta 1976. Končala je študij prava in leta 1977 uspešno opravila preizkus poklicne usposobljenosti, nato pa je delala pri društvu slepih in v strukturah Evropske zveze slepih.
VA je bila leta 2014 imenovana za sodnico porotnico pri Sofiyski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji, Bolgarija), in sicer na podlagi postopka, ki ga je izvedel občinski svet tega mesta. Imenovana je bila na Sofiyski rayonen sad (okrožno sodišče v Sofiji, Bolgarija) in na podlagi žreba dodeljena šestemu kazenskemu senatu tega sodišča, v katerem so zasedali sodnica UB in še trije drugi sodniki porotniki. Kot sodnica porotnica je pred navedenim sodiščem zaprisegla 25. marca 2015.
VA v obdobju od 25. marca 2015 do 9. avgusta 2016 ni sodelovala na nobeni obravnavi v kazenskem postopku. Maja 2015 je od predsednika Sofiyski rayonen sad (okrožno sodišče v Sofiji), in sicer TC, zahtevala, naj jo dodeli drugemu sodniku, vendar ni dobila odgovora.
VA se je 24. septembra 2015 obrnila na komisijo za varstvo pred diskriminacijo, pri čemer je trdila, da jo je sodnica UB zaradi invalidnosti manj ugodno obravnavala, ker ji ni omogočila sodelovanja v nobenem kazenskem postopku, predsednik sodišča TC pa zato, ker ni ugodil njeni zahtevi za predodelitev drugemu sodniku, da bi lahko izvrševala svojo pravico, da dela kot sodnica porotnica. Osebi TC in UB sta se v odgovor sklicevali zlasti na naravo obveznosti sodnika porotnika, potrebo po posebnih fizičnih lastnostih in obstoj zakonskega cilja, in sicer spoštovanja načel zakonika o kazenskem postopku, ki naj bi upravičeval različno obravnavanje VA, ki v skladu s členom 7(1), točka 2, zakona o diskriminaciji temelji na neki značilnosti, povezani z invalidnostjo.
Komisija za varstvo pred diskriminacijo je z odločbo z dne 6. marca 2017 na podlagi zaslišanja TC in UB ugotovila, da sta zadnjenavedena VA diskriminirala na podlagi invalidnosti, zlasti v smislu člena 4 zakona proti diskriminaciji, in jima naložila globo v višini 250 oziroma 500 bolgarskih levov (BGN) (približno 130 oziroma 260 EUR).
TC in UB sta zoper to odločbo vložila tožbi pri Administrativen sad Sofia-grad (upravno sodišče v Sofiji, Bolgarija), ki je tožbi zavrnilo. To sodišče je zlasti menilo, da je uvajanje načelnih omejitev dostopa do opravljanja nekega poklica ali neke dejavnosti, kot je dejavnost sodnika porotnika, nezakonito, ker naj je zaradi zadevne invalidnosti ne bi bilo mogoče v celoti opravljati. Res je, da bi moral tak porotnik v skladu s specifičnostjo kazenskega postopka spoštovati temeljna načela tega postopka, in sicer v primeru sestave sodišča neposrednost, ugotavljanje objektivne resnice in ustvarjanje notranjega prepričanja. Vendar naj bi domneva, da oseba zaradi invalidnosti v nobenem primeru ni zmožna spoštovati teh načel, pomenila diskriminacijo. Navedeno sodišče je dodalo, da te preudarke potrjuje okoliščina, da je VA od 9. avgusta 2016, ko je začela veljati zakonodajna reforma, s katero je bilo uvedeno elektronsko imenovanje sodnikov porotnikov, sodelovala na vrsti obravnav v kazenskih postopkih.
TC in UB sta zoper odločbo Administrativen sad Sofia-grad (upravno sodišče v Sofiji) vložila kasacijski pritožbi pri predložitvenem sodišču, Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče, Bolgarija). TC v utemeljitev pritožbe navaja, da bi moralo prvostopenjsko sodišče uporabiti člen 7(1), točka 2, zakona proti diskriminaciji, ki se nanaša na obstoj bistvene in odločilne poklicne zahteve. Nalog sodnika porotnika naj ob upoštevanju njihove narave ne bi mogle opravljati osebe, katerih invalidnost povzroči kršitev načel, določenih z zakonikom o kazenskem postopku. UB trdi, da je to sodišče zakonu proti diskriminaciji napačno dalo prednost pred hierarhično višjim zakonikom o kazenskem postopku in načeli, določenimi s tem zakonikom, ki jih mora kot kazensko sodišče upoštevati pri obravnavanju zadev pred sodiščem, prav tako pa mora zagotoviti, da vsi člani sestave sodišča enako obravnavajo dokaze, vložene v spis, in neposredno presojo ravnanja strank s strani teh članov.
V tem okviru predložitveno sodišče ob upoštevanju pravil kazenskega postopka navaja, da ni jasno ugotovljeno, ali je neenako obravnavanje slepe osebe, kot je VA, pri opravljanju dejavnosti sodnika porotnika zakonito glede na določbe Konvencije OZN, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in Direktive 2000/78, katerih namen je invalidnim osebam zagotoviti enakost pri zaposlovanju in delu.
V teh okoliščinah je Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba člen 5(2) [Konvencije OZN] ter člen [2], od (1) do (3), in člen 4(1) Direktive [2000/78] razlagati tako, da slepa oseba lahko opravlja dejavnost kot sodnik porotnik in sodeluje v kazenskih zadevah, oziroma
2.
ali je zadevna invalidnost trajno oslepele osebe povezana z osebno značilnostjo, ki je bistvena in odločilna za delo sodnika porotnika, tako da njen obstoj upravičuje neenako obravnavanje in ne pomeni diskriminacije na podlagi ‚invalidnosti‘?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Najprej je treba navesti, da čeprav se predložitveno sodišče v vprašanjih ni sklicevalo na določbe Listine, se to sodišče sprašuje, kot je razvidno iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, ali je izključitev slepe osebe, kot je VA, iz opravljanja nalog sodnika porotnika v kazenskem postopku skladna z določbami Direktive 2000/78 in Konvencije OZN ter Listine.
Spomniti je treba, da ta direktiva na področju, ki ga pokriva, konkretizira splošno načelo prepovedi diskriminacije, ki je odslej določeno v členu 21 Listine (sodba z dne 26. januarja 2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie,
C‑16/19
,
EU:C:2021:64
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega člen 26 Listine določa, da Unija priznava in spoštuje pravico invalidov do ukrepov za zagotavljanje njihove samostojnosti, socialne in poklicne vključenosti ter sodelovanja v življenju skupnosti.
V teh okoliščinah je treba šteti, da predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(2) in člen 4(1) Direktive 2000/78 v povezavi s členoma 21 in 26 Listine ter Konvencijo OZN razlagati tako, da nasprotujeta temu, da bi bila slepi osebi odvzeta vsakršna možnost opravljanja funkcij sodnika porotnika v kazenskem postopku.
Najprej je treba opozoriti, da je iz naslova in preambule ter vsebine in cilja Direktive 2000/78 razvidno, da je njen namen vzpostavitev splošnega okvira za zagotovitev enakega obravnavanja „pri zaposlovanju in delu“ vseh oseb, tako da se jim omogoči učinkovito varstvo pred diskriminacijo, ki temelji na enem od razlogov iz člena 1 te direktive, med katerimi je tudi invalidnost (sodba z dne 15. julija 2021, Tartu Vangla,
C‑795/19
,
EU:C:2021:606
, točka
in navedena sodna praksa).
Kot izhaja iz člena 3(1)(a) in (c) Direktive 2000/78, se področje uporabe te direktive v mejah pristojnosti, ki so prenesene na Unijo, nanaša na vse osebe v javnem in zasebnem sektorju, vključno z javnimi telesi, med drugim v zvezi s pogoji, pod katerimi je dostopna zaposlitev, ter zaposlitvijo in delovnimi pogoji.
Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je najprej razvidno, da gre pri nalogah sodnika porotnika za plačano poklicno dejavnost, nato, da je bila VA izbrana za opravljanje teh nalog in dodeljena kazenskemu senatu sodišča, ter nazadnje, da v obdobju od 25. marca 2015 do 9. avgusta 2016 v praksi ni mogla opravljati teh nalog in tako priti do takega delovnega mesta.
Iz tega sledi, da so v takem položaju sporni tako pogoji, pod katerimi je dostopna zaposlitev v smislu člena 3(1)(a) Direktive 2000/78, kot tudi pogoji za zaposlitev in delovni pogoji iz člena 3(1)(c) te direktive.
Poleg tega ni sporno, da je VA oseba s „hendikepom [invalidnostjo]“ v smislu te direktive, ker trpi zaradi trajne izgube vida, pri čemer je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso pojem „invalidnost“ razumeti tako, da se nanaša na omejitev zmožnosti, ki izhaja zlasti iz trajnih telesnih okvar oziroma umskih ali duševnih motenj, ki lahko v povezavi z različnimi ovirami zadevni osebi preprečujejo, da bi na podlagi enakopravnosti z drugimi delavci polno in učinkovito sodelovala v poklicnem življenju (glej v tem smislu sodbo z dne 11. septembra 2019, Nobel Plastiques Ibérica,
C‑397/18
,
EU:C:2019:703
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato položaj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, spada na področje uporabe navedene direktive.
Na prvem mestu, v zvezi z obstojem različnega obravnavanja zaradi invalidnosti je treba opozoriti, da v skladu s členom 2(1) Direktive 2000/78 v tej direktivi „načelo enakega obravnavanja“ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaradi katerega od razlogov iz člena 1 te direktive. Člen 2(2)(a) te direktive določa, da se šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je, je bila ali bi bila oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga v primerljivi situaciji zaradi katerega od razlogov iz tega člena 1, med katere spada invalidnost.
V obravnavanem primeru je iz navedb v predlogu za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da VA od 25. marca 2015 do 9. avgusta 2016 ni bilo dovoljeno sodelovati na nobeni obravnavi senata, kateremu je bila dodeljena, in to zaradi njene slepote. Tako se zdi, da je bila na podlagi invalidnosti, ki jo ima, obravnavana manj ugodno od drugih sodnikov porotnikov, dodeljenih v ta senat, ki so v primerljivem položaju, vendar niso slepi, kar pomeni različno obravnavanje, ki neposredno temelji na invalidnosti, v smislu člena 2(2)(a) Direktive 2000/78.
Na drugem mestu je treba v zvezi z vprašanjem, ali je takšno različno obravnavanje mogoče upravičiti na podlagi člena 4(1) Direktive 2000/78, spomniti, da lahko države članice glede na sámo besedilo te določbe določijo, da različno obravnavanje, ki temelji na neki značilnosti v zvezi s katerim od razlogov iz člena 1 te direktive, ne pomeni diskriminacije, če zaradi narave določene poklicne dejavnosti ali zaradi okoliščin, v katerih se izvaja, takšna značilnost pomeni bistveno in odločilno zahtevo za neki poklic, pod pogojem, da je cilj legitimen in zahteva sorazmerna.
V zvezi s tem je Sodišče razsodilo, da takšna bistvena in odločilna poklicna zahteva ni razlog, na katerem temelji različno obravnavanje, ampak značilnost v zvezi s tem razlogom (sodba z dne 15. novembra 2016, Salaberria Sorondo,
C‑258/15
,
EU:C:2016:873
, točka
in navedena sodna praksa).
Člen 4(1) navedene direktive v povezavi z uvodno izjavo 23 te direktive, ki se sklicuje na „zelo omejene pogoje“, pod katerimi je lahko takšno različno obravnavanje upravičeno, je treba razlagati ozko, ker dopušča odstopanje od načela prepovedi diskriminacije (sodba z dne 15. julija 2021, Tartu Vangla,
C‑795/19
,
EU:C:2021:606
, točka
in navedena sodna praksa).
TC in UB glede cilja, navedenega za utemeljitev neugodnega obravnavanja VA na podlagi njene invalidnosti, trdita, da je bil namen izključitve VA iz sodelovanja na obravnavah kazenskega senata, v katerega je bila dodeljena do avgusta 2016, zagotoviti polno spoštovanje načel zakonika o kazenskem postopku, zlasti načel neposrednosti in neposredne presoje dokazov, da bi se ugotovila objektivna resnica, ki izhajata iz členov 14 in 18 tega zakonika.
TC in UB namreč trdita, da nalog sodnika porotnika ne morejo opravljati osebe z invalidnostjo, kot je slepota. Za opravljanje teh nalog naj bi bilo načeloma treba imeti posebne fizične sposobnosti, kot je vid.
Poudariti pa je treba, da čeprav zakon o sodiščih v členu 67(1) določa, da mora biti sodnik porotnik zlasti sposoben uresničevati svoje pravice in ne sme imeti nobene duševne bolezni, pa glede na navedbe v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ta zakon ne določa zahteve glede fizične sposobnosti sodnika porotnika niti ne določa razloga za izključitev zaradi telesne invalidnosti, kot je slepota.
Iz istih navedb je razvidno, da je bila po začetku veljavnosti zakonodajne reforme uvedena elektronska dodelitev sodnikov porotnikov od 9. avgusta 2016, tako da je VA od tega datuma sodelovala na več obravnavah v kazenskih zadevah. Zdi se torej, da je do elektronske dodelitve sodnikov porotnikov, ki jo določa nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari, prišlo neodvisno od ugotovitev v zvezi z osebo teh porotnikov ali od zadev, ki jih bodo obravnavali, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
Glede na to se lahko v skladu s sodno prakso Sodišča pogoj glede posedovanja posebnih fizičnih sposobnosti obravnava kot „bistvena in odločilna poklicna zahteva“ v smislu člena 4(1) Direktive 2000/78 za opravljanje nekaterih poklicev, kakršna sta poklica gasilca ali policista. Poleg tega je dejstvo, da mora ostrina sluha dosegati minimalni prag zvočnega zaznavanja, določen z nacionalno ureditvijo, mogoče šteti za tako zahtevo za opravljanje poklica paznika v zaporu (glej v tem smislu sodbo z dne 15. julija 2021, Tartu Vangla,
C‑795/19
,
EU:C:2021:606
, točki
in
).
Sodišče je tudi razsodilo, da ima vid bistveno funkcijo za vožnjo motornih vozil, tako da je zahteva po minimalni ostrini vida, ki jo je zakonodajalec Unije določil za opravljanje poklica voznika v cestnem tovornem prometu, skladna s pravom Unije glede na cilj zagotavljanja varnosti v cestnem prometu (glej v tem smislu sodbo z dne 22. maja 2014, Glatzel,
C‑356/12
,
EU:C:2014:350
, točki
in
).
Prav tako je zaradi narave nalog sodnika porotnika v kazenskem postopku in pogojev za njihovo opravljanje, ki lahko v nekaterih primerih vključujejo preizkus in presojo vidnih dokazov, vid mogoče gledati kot „bistveno in odločilno poklicno zahtevo“ za poklic sodnika porotnika v takem postopku v smislu člena 4(1) Direktive 2000/78, če takega preizkusa in presoje navedenih dokazov ni mogoče opraviti zlasti z medicinsko-tehničnimi napravami.
Poleg tega je cilj, na katerega se sklicujeta TC in UB, da se zagotovi polno spoštovanje načel kazenskega postopka, med katerimi sta načelo neposrednosti in neposredne presoje dokazov, lahko legitimen cilj v smislu člena 4(1) Direktive 2000/78.
Zato je treba preveriti, ali je ukrep, ki je bil naložen VA v postopku v glavni stvari in s katerim je bila ta popolnoma izključena iz opravljanja nalog sodnika porotnika v kazenskem postopku, primeren za uresničitev zastavljenega cilja in ali ne presega tega, kar je nujno za njegovo uresničitev. V zvezi s to sorazmernostjo je treba upoštevati dejstvo, da mora delodajalec v skladu s členom 5 Direktive 2000/78 v povezavi z uvodnima izjavama 20 in 21 te direktive sprejeti ustrezne ukrepe glede na potrebe v konkretni situaciji, da se invalidni osebi omogoči dostop do službe, njeno opravljanje ali napredovanje v njej, razen če bi taki ukrepi delodajalca nesorazmerno obremenili (glej v tem smislu sodbo z dne 15. julija 2021, Tartu Vangla,
C‑795/19
,
EU:C:2021:606
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
Glede primernosti tega ukrepa je treba ugotoviti, da tak ukrep nedvomno prispeva k spoštovanju pravil zakonika o kazenskem postopku, v zvezi z načeloma neposrednosti in neposredne presoje dokazov.
Vendar je treba v zvezi z nujnostjo navedenega ukrepa ugotoviti, da je bila VA absolutno izključena iz sodelovanja v zadevah, ki jih je obravnaval kazenski senat, v katerega je bila dodeljena, ne da bi se ovrednotila njena individualna zmožnost za opravljanje nalog in ne da bi se preučila možnost odprave morebitnih težav, ki bi se lahko pojavile.
Poleg tega mora delodajalec, kot je navedeno v točki 54 te sodbe, predvideti razumne prilagoditve za invalidne osebe glede na potrebe v konkretnem primeru. V skladu z uvodno izjavo 16 Direktive 2000/78 ima namreč zagotovitev ukrepov, namenjenih upoštevanju potreb invalidnih oseb na delovnih mestih, pomembno vlogo pri boju proti diskriminaciji zaradi invalidnosti. V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da je treba pojem „razumne prilagoditve“ razumeti široko, kot da se nanaša na odpravo različnih ovir, ki preprečujejo polno in učinkovito sodelovanje invalidnih oseb v poklicnem življenju na podlagi enakopravnosti z drugimi delavci. Poleg tega uvodna izjava 20 te direktive v zvezi s tem vsebuje seznam razumnih materialnih, organizacijskih ali izobraževalnih prilagoditev, ki ni izčrpen (sodba z dne 15. julija 2021, Tartu Vangla,
C‑795/19
,
EU:C:2021:606
, točka
in navedena sodna praksa).
To obveznost je treba razlagati ob upoštevanju člena 26 Listine, ki določa načelo vključevanja invalidov, da se jim zagotovijo ukrepi za zagotavljanje njihove samostojnosti, socialne in poklicne vključenosti ter sodelovanja v življenju skupnosti.
To razlago potrjuje Konvencija OZN, za katero je treba spomniti, da se je na njene določbe mogoče sklicevati za namene razlage določb Direktive 2000/78, tako da je to direktivo treba, kolikor je mogoče, razlagati v skladu s to konvencijo (sodba z dne 15. julija 2021, Tartu Vangla,
C‑795/19
,
EU:C:2021:606
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar Konvencija OZN v členu 5(3) določa, da za spodbujanje enakosti in odpravo diskriminacije države pogodbenice sprejmejo vse ustrezne ukrepe za zagotovitev primernih prilagoditev.
Poleg tega člen 5(3) Konvencije OZN z namenom vključevanja določa spodbujanje enakosti invalidov in odpravo diskriminacije, kot je razvidno iz člena 27 te konvencije, na podlagi katerega jim je priznana pravica do dela enako kot drugim, ki vključuje pravico do možnosti za preživljanje s svobodno izbranim ali sprejetim delom na trgu dela in v delovnem okolju, ki je odprto, vključujoče in dostopno invalidom.
Kot je razvidno iz navedb v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, je bila v obravnavanem primeru VA izključena iz vsakršnega sodelovanja v kazenskih zadevah brez razlikovanja glede na zadevne zadeve in ne da bi se opravila preverjanja, s katerimi bi se ugotovilo, ali bi ji bilo mogoče predlagati razumne prilagoditve, kot je materialna, osebna ali organizacijska pomoč.
Tako je očitno – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da navedeni ukrep presega to, kar je potrebno, ker je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da je VA po vzpostavitve elektronske dodelitve sodnikov porotnikov, do katere je prišlo avgusta 2016, kot taka sodelovala pri sojenju v številnih kazenskih zadevah. Kot sta poudarila Komisija v pisnem stališču in generalni pravobranilec v točki 100 sklepnih predlogov, ta okoliščina lahko kaže na to, da je sposobna opravljati naloge sodnika porotnika ob polnem spoštovanju pravil kazenskega postopka.
Glede na navedeno je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 2(2)(a) in člen 4(1) Direktive 2000/78 v povezavi s členoma 21 in 26 Listine ter Konvencijo OZN razlagati tako, da nasprotujeta temu, da se slepi osebi odvzame vsakršna možnost opravljanja nalog sodnika porotnika v kazenskem postopku.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

Člen 2(2)(a) in člen 4(1) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu v povezavi s členoma 21 in 26 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter Konvencije Združenih narodov o pravicah invalidnih oseb, ki je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2010/48/ES z dne 26. novembra 2009, je treba razlagati tako, da nasprotujeta temu, da se slepi osebi odvzame vsakršna možnost opravljanja nalog sodnika porotnika v kazenskem postopku.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: bolgarščina.