CELEX: 62020CJ0713
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov
Nariadenie (ES) č. 883/2004
Článok 11 ods. 3 písm. a) a e)
Osoba s bydliskom v jednom členskom štáte, ktorá vykonáva činnosť ako zamestnanec v inom členskom štáte
Pracovná(é) zmluva(y) uzatvorená(é) s jedinou agentúrou dočasného zamestnávania
Pridelenia dočasnej agentúrnej práce
Medziobdobia
Určenie právneho predpisu uplatniteľného v období medzi prideleniami dočasnej agentúrnej práce
Skončenie pracovného pomeru

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 11 ods. 3 písm. a) a e) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (
Ú. v. EÚ L 166, 2004, s. 1
; Mim. vyd. 05/005, s. 72).
Tento návrh bol podaný v rámci dvoch sporov, jednak medzi Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank (predstavenstvo Sociálnej poisťovne, Holandsko) (ďalej len „SVB“) a X a jednak medzi Y a SVB, vo veci odmietnutia SVB priznať X a Y sociálne dávky podľa holandského systému sociálneho zabezpečenia.
Právny rámec
Právo Únie
Cieľom nariadenia č. 883/2004, ktoré nadobudlo účinnosť 20. mája 2004, je koordinácia vnútroštátnych systémov sociálneho zabezpečenia. Podľa jeho článku 91 sa uplatňuje po dátume nadobudnutia účinnosti nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 zo 16. septembra 2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia č. 883/2004 (
Ú. v. EÚ L 284, 2009, s. 1
), teda od 1. mája 2010.
Článok 1 nariadenia č. 883/2004 stanovuje:
„Na účely tohto nariadenia:
a)
‚činnosť ako zamestnanec‘ znamená každú činnosť alebo rovnocennú situáciu, ktorá sa za takú považuje na účely právnych predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia členského štátu, v ktorom takáto činnosť alebo rovnocenná situácia existuje;
b)
‚činnosť ako samostatne zárobkovo činná osoba‘ znamená každú činnosť alebo rovnocennú situácia, ktorá sa za takú považuje na účely právnych predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia členského štátu, v ktorom takáto činnosť alebo rovnocenná situácia existuje;
…“
Hlava II tohto nariadenia, nazvaná „Určenie príslušnosti právnych predpisov“, obsahuje okrem iného článok 11 uvedeného nariadenia, nazvaný „Všeobecné pravidlá“, ktorý v odsekoch 1 až 3 stanovuje:
„1.   Osoby, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, podliehajú právnym predpisom len jedného členského štátu. Tieto právne predpisy sa určia v súlade s touto hlavou.
2.   Na účely tejto hlavy osoby, ktoré prijímajú peňažné dávky na základe ich činnosti ako zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby, alebo ako dôsledok tejto činnosti, sa považujú za osoby, ktoré vykonávajú túto činnosť. Toto sa nevzťahuje na dôchodky v invalidite, starobné dôchodky alebo pozostalostné dôchodky alebo, na dôchodky v súvislosti s pracovným úrazom alebo chorobou z povolania, alebo na nemocenské peňažné dávky vzťahujúce sa na ošetrenie počas neobmedzenej doby.
3.   S výhradou článkov 12 až 16:
a)
osoba vykonávajúca činnosť ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba v členskom štáte podlieha právnym predpisom tohto členského štátu;
b)
štátny zamestnanec podlieha právnym predpisom členského štátu, ktorého správa ho zamestnáva;
c)
osoba prijímajúca dávku v nezamestnanosti v súlade s článkom 65 podľa právnych predpisov členského štátu bydliska podlieha právnym predpisom tohto členského štátu;
d)
osoba povolaná alebo opätovne povolaná na výkon služby v ozbrojených silách alebo civilnej služby členského štátu podlieha právnym predpisom tohto členského štátu;
e)
ktorákoľvek iná osoba, na ktorú sa písm. a) až d) nevzťahujú, podlieha právnym predpisom členského štátu bydliska bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia tohto nariadenia zaručujúce tejto osobe dávky podľa právnych predpisov jedného alebo viacerých členských štátov.“
Holandské právo
AOW
Podľa § 6 ods. 1 a 3 Algemene Ouderdomswet (všeobecný zákon o starobnom poistení) z 31. mája 1956 (Stb. 1956, č. 281) vo svojom znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej (ďalej len „AOW“) stanovuje:
„1.   Podľa ustanovení tohto zákona je poistená osoba, ktorá ešte nedosiahla dôchodkový vek a
a)
má bydlisko v Holandsku;
b)
nemá bydlisko v Holandsku, ale podlieha dani z príjmu zo závislej činnosti vykonávanej v Holandsku alebo na kontinentálnom šelfe.
…
3.   Kategóriu poistených osôb možno rozšíriť alebo zúžiť odchylne od ustanovení odsekov 1 a 2 všeobecným správnym opatrením.“
Podľa § 6a AOW:
„V prípade potreby sa odchylne od § 6 a ustanovení, ktoré z neho vyplývajú:
a)
za poistenú považuje osoba, ktorej poistenie na základe tohto zákona vyplýva z uplatnenia ustanovení zmluvy alebo rozhodnutia medzinárodnej organizácie;
b)
za poistenú nepovažuje osoba podliehajúca na základe zmluvy alebo rozhodnutia medzinárodnej organizácie právnym predpisom iného štátu.“
Z § 13 ods. 1 AOW vyplýva, že sumy dôchodku sa znížia o 2 % za každý kalendárny rok, počas ktorého osoba s nárokom na dôchodok nebola poistená v období od dovŕšenia veku 15 rokov, ale pred dovŕšením veku 65 rokov.
AKW
V § 6 Algemene Kinderbijlagwet (všeobecný zákon o prídavkoch na dieťa) z 26. apríla 1962 (Stb. 1962, č. 160), v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej (ďalej len „AKW“), sa v totožnom znení preberá § 6 AOW.
Podľa § 6a AKW:
„V prípade potreby sa odchylne od § 6 a ustanovení, ktoré z neho vyplývajú:
a)
za poistenú považuje osoba, ktorej poistenie na základe tohto zákona vyplýva z uplatnenia ustanovení zmluvy alebo rozhodnutia medzinárodnej organizácie;
b)
na účely kapitoly 3 tohto zákona za ‚poistenú‘ považuje aj osoba, ktorá nie je poistená a ktorej vznikol nárok na prídavky na dieťa podľa nariadenia [č. 883/2004];
c)
za poistenú nepovažuje osoba podliehajúca na základe zmluvy alebo rozhodnutia medzinárodnej organizácie právnym predpisom iného štátu.“
BUB
§ 6 Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen 1999 (nariadenie o rozšírení a zúžení okruhu povinne poistených osôb na účely sociálneho poistenia z roku 1999) z 24. decembra 1998 (Stb. 1998, č. 746) (ďalej len „BUB“), ktorý má názov „Dočasné prerušenie práce v Holandsku“, stanovuje:
„Osoba, ktorá nemá bydlisko v Holandsku, ale ktorá pracuje výlučne v Holandsku, zostáva poistená v systéme sociálneho poistenia, ak je jej práca dočasne prerušená:
a)
z dôvodu choroby, postihnutia, tehotenstva, materstva alebo nezamestnanosti; alebo
b)
z dôvodu dovolenky, štrajku alebo výluky.“
Skutkový stav vo veci samej a prejudiciálne otázky
Vec týkajúca sa X
Od 14. januára 2013 začala X, holandská štátna príslušníčka s bydliskom v Nemecku, vykonávať v Holandsku činnosť ako zamestnanec prostredníctvom agentúry dočasného zamestnávania. Pracovná zmluva uzavretá s touto agentúrou stanovovala, že pracovný pomer sa začne v okamihu skutočného začatia pracovného pridelenia a skončí sa automaticky, hneď ako sa na žiadosť užívateľského podniku uvedené pridelenie skončí.
Na základe tejto zmluvy vykonávala X viacero pridelení dočasnej agentúrnej práce, ktoré boli rozdelené na obdobia, najdlhšie od 19. októbra 2013 do 30. marca 2014, a najkratšie od 20. do 25. septembra 2014 a od 23. do 28. januára 2015.
Počas týchto medziobdobí bola X dobrovoľníčkou v Holandsku a vykonávala neplatenú prácu v oblasti starostlivosti o rodinu. Vykonávala aj práce v domácnosti pre svojich synov, za ktoré dostávala veľmi nízku mzdu.
Rozhodnutím zo 6. júla 2015 SVB informovalo X, na základe jej žiadosti, o jej nárokoch na dôchodok podľa AOW, z ktorého vyplýva, že k 30. januáru 2015 dosiahla 82 % plného starobného dôchodku podľa AOW. SVB v tejto súvislosti zastávalo názor, že keďže mala bydlisko v Nemecku, bola X poistená v rámci holandského systému sociálneho zabezpečenia len počas obdobia, keď skutočne pracovala pre agentúru dočasného zamestnávania v Holandsku, avšak nie počas období medzi jej prideleniami dočasnej agentúrnej práce.
Po tom, čo bola jej sťažnosť proti tomuto rozhodnutiu zamietnutá ako nedôvodná rozhodnutím SVB z 21. decembra 2015, podala X žalobu na Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame, Holandsko).
Rozsudkom z 3. októbra 2016 tento súd nariadil SVB prijať nové rozhodnutie. S odkazom najmä na rozsudok z 23. apríla 2015, Franzen a i. (
C‑382/13
,
EU:C:2015:261
), rozhodol, že obdobia medzi prideleniami dočasnej agentúrnej práce, ktoré X vykonávala, sa majú považovať za obdobia dovolenky alebo nezamestnanosti v zmysle § 6 BUB, takže počas uvedených medziobdobí sa na X vzťahujú holandské právne predpisy.
SVB sa proti tomuto rozsudku odvolalo na Centrale Raad van Beroep (Odvolací súd vo veciach sociálneho zabezpečenia a verejnej služby, Holandsko), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania v prejednávanej veci.
Tento vnútroštátny súd uvádza, že keďže X nedosiahla dobu poistenia v Nemecku, nemá nárok na starobný dôchodok v tomto členskom štáte.
Vec týkajúca sa Y
Od 16. júla 2007 začal Y, poľský štátny príslušník žijúci s rodinou v Poľsku, vykonávať činnosť ako zamestnanec v Holandsku prostredníctvom agentúry dočasného zamestnávania, s ktorou uzavrel v niekoľkých medziobdobiach po sebe nasledujúce pracovné zmluvy.
Dňa 20. júla 2015 Y uzavrel s uvedenou agentúrou pracovnú zmluvu na dobu určitú v trvaní osem mesiacov, v ktorej bolo stanovené, že ak sa práce v užívateľskom podniku ukončia, je Y počas trvania uvedenej zmluvy povinný prijať primeranú náhradnú prácu a že táto zmluva skončí, ak odmietne alebo už nebude ochotný pracovať. Keďže nastala posledná uvedená situácia, uvedená zmluva skončila 31. decembra 2015.
Y, ktorý od 1. januára do 7. februára 2016 nepracoval, uzavrel 8. februára 2016 s tou istou agentúrou novú pracovnú zmluvu.
SVB rozhodnutím z 29. marca 2016 informovalo Y, že nemá nárok na prídavky na dieťa podľa holandského systému sociálneho zabezpečenia za mesiace január a február 2016, keďže v prvý pracovný deň každého z týchto mesiacov nevykonával profesijnú činnosť v Holandsku.
Po zamietnutí jeho sťažnosti rozhodnutím SVB z 20. mája 2016 podal Y žalobu na Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame).
Rozsudkom z 5. januára 2017 tento súd žalobu zamietol ako nedôvodnú. Zastával názor, že pracovná zmluva z 20. júla 2015 sa skončila v období od 1. januára do 7. februára 2016 a uviedol, že nebolo preukázané, že na základe tejto zmluvy bolo poskytnuté platené alebo neplatené voľno. Toto medziobdobie preto nemohlo predstavovať dočasné prerušenie práce v zmysle § 6 BUB.
Proti tomuto rozsudku podal Y odvolanie na Centrale Raad van Beroep (Odvolací súd vo veciach sociálneho zabezpečenia a verejnej služby).
Úvahy spoločné pre obidva spory vo veci samej
Vnútroštátny súd uvádza, že X a Y boli poistení na základe AOW a AKW počas období, v ktorých vykonávali pridelenia dočasnej agentúrnej práce v Holandsku, a že spory vo veci samej sa týkajú otázky, či ich poistenie v rámci holandského systému sociálneho zabezpečenia zaniklo v obdobiach medzi uvedenými prideleniami. Tento súd zastáva názor, že je na tento účel potrebné určiť právne predpisy uplatniteľné počas týchto medziobdobí podľa nariadenia č. 883/2004.
V tejto súvislosti pripomína, že podľa článku 11 ods. 1 nariadenia č. 883/2004 osoby, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, podliehajú právnym predpisom len jedného členského štátu, ktoré sú určené v súlade s ustanoveniami článku 11 ods. 3 uvedeného nariadenia.
Vnútroštátny súd konštatuje, že na to, aby sa uplatnil článok 11 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 883/2004, musí existovať činnosť alebo rovnocenná situácia v zmysle článku 1 písm. a) tohto nariadenia, ktorá sa za takú považuje na účely právnych predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia členského štátu, v ktorom takáto činnosť alebo rovnocenná situácia existuje.
V prejednávanej veci však situácie X a Y v období medzi ich pracovnými prideleniami nepredstavujú zamestnanie v zmysle článku 1 písm. a) nariadenia č. 883/2004. Podľa holandského práva totiž činnosti vykonávané X v Holandsku počas týchto medziobdobí nemožno považovať za zamestnanie. Rovnako podľa uvedeného holandského práva Y nebol počas uvedených medziobdobí zamestnaný, pretože jeho pracovná zmluva sa skončila. Okrem toho nebolo vopred dohodnuté žiadne neplatné voľno a pracovná zmluva z 8. februára 2016 bola uzavretá na obdobie presahujúce dátum skončenia pôvodne stanovený v predchádzajúcej pracovnej zmluve.
Vnútroštátny súd sa preto pýta, či situácie X a Y počas obdobia medzi ich prideleniami dočasnej agentúrnej práce možno považovať za „rovnocennú[é] situáciu[e]“ v zmysle článku 1 písm. a) nariadenia č. 883/2004.
V tejto súvislosti uvádza, že v období medzi prideleniami dočasnej agentúrnej práce vykonávanými X a Y už neexistoval pracovný pomer, takže ich nemožno považovať počas týchto období za pracovníkov v zmysle holandského práva.
Vnútroštátny súd dodáva, že ako vyplýva z rozsudku z 19. septembra 2019, van den Berg a i. (
C‑95/18 a C‑96/18
,
EU:C:2019:767
), členský štát zamestnania nie je povinný podriadiť svoje právne predpisy v oblasti sociálneho zabezpečenia migrujúcemu pracovníkovi s bydliskom na území iného členského štátu počas období, počas ktorých sa na neho na základe hlavy II nariadenia č. 883/2004 vzťahujú právne predpisy v oblasti sociálneho zabezpečenia tohto posledného uvedeného členského štátu, hoci tieto právne predpisy nepriznávajú tomuto pracovníkovi žiadny nárok na starobný dôchodok alebo na prídavky na deti. Skutočnosť, že dotknuté osoby nemali nárok na podobné dávky v členskom štáte ich bydliska, je teda irelevantná.
Vnútroštátny súd má však pochybnosti o tom, či právne predpisy uplatniteľné počas obdobia medzi prideleniami dočasnej agentúrnej práce X a Y treba určiť podľa článku 11 ods. 3 písm. e) nariadenia č. 883/2004.
V tejto súvislosti tvrdí, že z judikatúry Súdneho dvora, najmä z bodu 50 rozsudku z 23. apríla 2015, Franzen a i. (
C‑382/13
,
EU:C:2015:261
), vydaného v kontexte nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a na ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, zmeneného a aktualizovaného nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (
Ú. v. ES L 28, 1997, s 1
; Mim. vyd. 05/003, s. 3), zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1992/2006 z 18. decembra 2006 (
Ú. v. EÚ L 392, 2006, s. 1
), ktoré by sa uplatňovali v kontexte nariadenia č. 883/2004, vyplýva, že osoby, ktoré bežne vykonávajú svoju profesijnú činnosť v členskom štáte, spadajú do pôsobnosti článku 11 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 883/2004, pokiaľ túto činnosť definitívne alebo dočasne neukončili a že sa na nich vzťahujú tieto právne predpisy aj v dňoch, keď túto činnosť v skutočnosti nevykonávajú. Skutočnosť, že existuje pracovný pomer, teda nie je v tomto ohľade rozhodujúca. Vnútroštátny súd preto nevylučuje, že obdobia medzi prideleniami dočasnej agentúrnej práce X a Y, najmä X, v skutočnosti nepredstavujú ukončenie ich činnosti ako zamestnanca v Holandsku. Pýta sa na relevantné skutočnosti, ktoré treba v tejto súvislosti zohľadniť, najmä pokiaľ ide o obdobie, od ktorého sa treba domnievať, že osoba, ako sú X a Y, ktorá už nie je v pracovnom pomere, ukončila svoju činnosť v členskom štáte zamestnania.
Vnútroštátny súd však uvádza, že z bodu 51 uvedeného rozsudku tiež vyplýva, že na osobu sa od začiatku vzťahujú právne predpisy štátu bydliska, ak nevykonáva platenú prácu a nemá pracovný pomer, aj keď svoju činnosť v štáte zamestnania ukončila len dočasne, pričom jediná výnimka je v prípade, že dotknutá osoba poberá dávku v zmysle článku 11 ods. 2 nariadenia č. 883/2004.
Vzhľadom na tieto skutočnosti Centrale Raad van Beroep (Odvolací súd vo veciach sociálneho zabezpečenia a verejnej služby) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 11 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 883/2004 vykladať v tom zmysle, že sa na zamestnanca, ktorý býva v jednom členskom štáte a pracuje v inom členskom štáte na základe zmluvy o dočasnej agentúrnej práci, podľa ktorej pracovný pomer končí skončením pridelenia a následne pokračuje, v tomto medziobdobí naďalej vzťahujú právne predpisy posledného uvedeného členského štátu, pokiaľ túto prácu dočasne neskončí?
2.
Aké faktory sú relevantné, aby sa v prípadoch tohto typu určilo, či ide o dočasné skončenie jeho činnosti?
3.
Po uplynutí akého obdobia je potrebné vychádzať z toho, že zamestnanec, ktorý už nemá zmluvný pracovný pomer, svoju činnosť v štáte zamestnania dočasne skončil, pokiaľ konkrétne indície nesvedčia o opaku?“
O prejudiciálnych otázkach
Svojimi tromi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 11 ods. 3 písm. a) a e) nariadenia č. 883/2004 vykladať v tom zmysle, že osoba s bydliskom v jednom členskom štáte, ktorá prostredníctvom agentúry dočasného zamestnávania usadenej v inom členskom štáte vykonáva pridelenie dočasnej agentúrnej práce na území tohto iného členského štátu, podlieha v období medzi týmito prideleniami dočasnej agentúrnej práce vnútroštátnym právnym predpisom jej členského štátu zamestnania, alebo v tom zmysle, že takáto osoba podlieha počas týchto medziobdobí vnútroštátnym právnym predpisom jej členského štátu bydliska.
Podľa ustálenej judikatúry ustanovenia hlavy II nariadenia č. 883/2004, ktorej súčasťou je článok 11 ods. 3 tohto nariadenia, predstavujú ucelený a jednotný systém kolíznych noriem, ktorých cieľom je, aby sa na zamestnancov, ktorí sa pohybujú v rámci Únie, vzťahoval systém sociálneho zabezpečenia len jedného členského štátu, a tým sa predišlo kumulácii uplatniteľných vnútroštátnych právnych predpisov a komplikáciám, ktoré by z toho mohli vyplynúť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. mája 2021, FORMAT Urządzenia i Montaże Przemysłowe,
C‑879/19
,
EU:C:2021:409
, bod
a citovanú judikatúru).
Na tento účel článok 11 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 883/2004 stanovuje zásadu, podľa ktorej osoba vykonávajúca činnosť ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba v členskom štáte podlieha právnym predpisom v oblasti sociálneho zabezpečenia tohto členského štátu.
Ako uviedol generálny advokát v bode 63 svojich návrhov, existencia takéhoto pracovného pomeru stráca význam len vo výnimočnom prípade stanovenom v článku 11 ods. 2 nariadenia č. 883/2004, v ktorom sa osoby, ktoré prijímajú peňažné dávky na základe ich činnosti ako zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby alebo ako dôsledok tejto činnosti, považujú za osoby, ktoré vykonávajú túto činnosť.
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že X a Y počas období medzi ich prideleniami dočasnej agentúrnej práce nevyužívali výhody uvedené v článku 11 ods. 2 nariadenia č. 883/2004.
Je preto potrebné určiť, či sa X a Y majú považovať za osoby, ktoré počas uvedených medziobdobí vykonávali činnosť ako zamestnanci alebo samostatne zárobkovo činné osoby v zmysle článku 11 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 883/2004.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 1 písm. a) nariadenia č. 883/2004 definuje pojem „činnosť ako zamestnanec“ ako činnosť alebo rovnocennú situáciu, ktorá sa za takú považuje na účely právnych predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia členského štátu, v ktorom takáto činnosť alebo rovnocenná situácia existuje.
V prejednávanej veci zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že X vykonávala svoju činnosť na základe zmluvy o dočasnej agentúrnej práci na dobu určitú obsahujúcej ustanovenie, podľa ktorého pracovný pomer vznikol skutočným začatím jej činnosti a skončil sa ukončením tejto činnosti. Z toho vyplýva, že v období medzi jej prideleniami dočasnej agentúrnej práce neexistoval medzi X a agentúrou dočasného zamestnávania pracovný pomer.
Okrem toho, hoci počas týchto období bola X registrovaná vo viacerých holandských agentúrach dočasného zamestnávania, nevykonávala žiadne pridelenie dočasnej agentúrnej práce v mene týchto agentúr. Pokiaľ ide o dobrovoľnícku činnosť a práce v domácnosti, ktoré pani X vykonávala v Holandsku počas uvedených medziobdobí, stačí uviesť, že podľa vnútroštátneho súdu ich nemožno považovať za činnosť zamestnanca alebo za rovnocennú situáciu v zmysle holandských právnych predpisov.
Pokiaľ ide o Y, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že Y vykonával jeho činnosť na účet agentúry dočasného zamestnávania na základe pracovnej zmluvy na dobu určitú, ktorá začala 20. júla 2015 a skončila 31. decembra 2015, a že s tou istou agentúrou uzavrel novú pracovnú zmluvu, ktorá začala platiť 8. februára 2016. Počas obdobia medzi týmito dvomi zmluvami, teda od 1. januára do 7. februára 2016, pracovný pomer medzi Y a agentúrou dočasného zamestnávania zanikol.
Z toho vyplýva, že z dôvodu ukončenia ich profesijnej činnosti, X a Y nevykonávali počas období medzi ich prideleniami dočasnej agentúrnej práce činnosť ako zamestnanec, ani sa nenachádzali v rovnakej situácii v zmysle holandských právnych predpisov. V dôsledku toho nespadajú do pôsobnosti článku 11 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 883/2004, takže sa na nich nevzťahujú holandské právne predpisy.
Toto konštatovanie nemožno spochybniť rozsudkom z 23. apríla 2015, Franzen a i. (
C‑382/13
,
EU:C:2015:261
), na ktorý odkazujú Komisia a vnútroštátny súd. V bodoch 50 a 51 tohto rozsudku totiž Súdny dvor rozhodol, že právne predpisy členského štátu výkonu zamestnania sa naďalej uplatňujú počas obdobia, v ktorom dotknutá osoba vykonávala jej profesijnú činnosť na území tohto členského štátu, ale naopak, že osoby, ktoré definitívne alebo dočasne ukončili svoju profesijnú činnosť, podliehajú právnym predpisom členského štátu, v ktorom majú bydlisko. Z toho vyplýva, ako uviedol generálny advokát v bodoch 82 a 84 svojich návrhov, že na účely uplatnenia právnych predpisov členského štátu zamestnania je vždy potrebná existencia nepretržitého pracovného pomeru. Konkrétne spôsoby výkonu práce, ako napríklad skutočnosť, že sa práca vykonáva na čiastočný úväzok alebo príležitostne, alebo že konkrétne povinnosti, ktoré z nej vyplývajú, sú pozastavené, sú irelevantné, pokiaľ nemajú vplyv na nepretržitú povahu pracovného pomeru.
Za týchto podmienok a vzhľadom na konštatovanie uvedené v bode 48 tohto rozsudku, počas období medzi ich prideleniami dočasnej agentúrnej práce, sa na X a Y vzťahuje pôsobnosť článku 11 ods. 3 písm. e) nariadenia č. 883/2004, ktorý predstavuje doplňujúcu kolíznu normu uplatňujúcu sa na všetky osoby, ktoré sa nachádzajú v situácii, ktorá nie je osobitne upravená inými ustanoveniami uvedeného nariadenia, ktorá zavádza ucelený systém určenia uplatniteľných právnych predpisov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. mája 2019, Inspecteur van de Belastingdienst,
C‑631/17
,
EU:C:2019:381
, bod
).
Toto ustanovenie totiž stanovuje, že ktorákoľvek iná osoba, na ktorú sa písmená a) až d) uvedeného odseku nevzťahujú, podlieha právnym predpisom členského štátu bydliska bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia tohto nariadenia zaručujúce tejto osobe dávky podľa právnych predpisov jedného alebo viacerých členských štátov. Uplatňuje sa tak na osoby, ktoré definitívne ukončili svoju profesijnú činnosť, ako aj na osoby, ktoré ju ukončili len dočasne (pozri analogicky rozsudok z 11. novembra 2004, Adanez‑Vega,
C‑372/02
,
EU:C:2004:705
, bod
).
V prejednávanej veci situácia X a Y v období medzi ich prideleniami dočasnej agentúrnej práce nezodpovedala ani situácii stanovenej v článku 11 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 883/2004, ako je uvedené v bodoch 45 až 48 vyššie, ani situácii stanovenej v článku 11 ods. 3 písm. b) až d) tohto nariadenia, ktoré sa vzťahujú na štátnych zamestnancov, osoby prijímajúce dávku v nezamestnanosti a osoby povolané alebo opätovne povolané na výkon služby v ozbrojených silách alebo civilnej služby.
V dôsledku toho treba na položené otázky odpovedať tak, že článok 11 ods. 3 písm. a) a e) nariadenia č. 883/2004 sa má vykladať v tom zmysle, že osoba, ktorá má bydlisko v jednom členskom štáte a vykonáva prostredníctvom agentúry dočasného zamestnávania so sídlom v inom členskom štáte pridelenia dočasnej agentúrnej práce na území tohto iného členského štátu, podlieha v obdobiach medzi uvedenými prideleniami práce vnútroštátnym právnym predpisom členského štátu, v ktorom má bydlisko, ak pracovný pomer na základe zmluvy o dočasnej agentúrnej práci počas týchto medziobdobí skončí.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

Článok 11 ods. 3 písm. a) a e) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia

sa má vykladať v tom zmysle, že:

osoba, ktorá má bydlisko v jednom členskom štáte a vykonáva prostredníctvom agentúry dočasného zamestnávania so sídlom v inom členskom štáte pridelenia dočasnej agentúrnej práce na území tohto iného členského štátu, podlieha v obdobiach medzi uvedenými prideleniami práce vnútroštátnym právnym predpisom členského štátu, v ktorom má bydlisko, ak pracovný pomer na základe zmluvy o dočasnej agentúrnej práci počas týchto medziobdobí skončí.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.