CELEX: 62014TJ0851
Hospodárska súťaž
Zneužitie dominantného postavenia
Slovenský trh širokopásmových telekomunikačných služieb
Prístup tretích podnikov k ‚účastníckej prípojke‘ historického operátora na tomto trhu
Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 102 ZFEÚ a článku 54 Dohody o EHP
Jediné a pokračujúce porušenie
Pojem ‚zneužitie‘
Odmietnutie prístupu
Cenové stláčanie
Výpočet cenového stláčania
Kritérium rovnako efektívneho konkurenta
Právo na obhajobu
Pripísanie porušenia, ktorého sa dopustila dcérska spoločnosť, jej materskej spoločnosti
Rozhodujúci vplyv materskej spoločnosti na obchodnú politiku jej dcérskej spoločnosti
Skutočný výkon
Dôkazné bremeno
Výpočet sumy pokuty
Usmernenia pre výpočet výšky pokút z roku 2006

(
)
I.
Okolnosti predchádzajúce sporu
Žalobkyňa,  Slovak  Telekom,  a.s., je  historickým  telekomunikačným  operátorom  na  Slovensku.  Spoločnosť  Deutsche  Telekom  AG,  historický  telekomunikačný  operátor v Nemecku,  je  spoločnosťou  na  čele  skupiny  Deutsche  Telekom a od  4. augusta  2000  počas  celého  obdobia,  ktoré  je v prejednávanej  veci  relevantné,  vlastnila  obchodný  podiel  zodpovedajúci  51 % základného  imania  žalobkyne.  Obchodné  podiely  zodpovedajúce  zvyšnej  časti  základného  imania  žalobkyne  vlastnili  Ministerstvo  hospodárstva  Slovenskej  republiky, a to  vo  výške  34 %, a Fond  národného  majetku  Slovenskej  republiky,  vo  výške  15 %.
Dňa  15. októbra  2014  prijala  Európska  komisia  rozhodnutie C(2014) 7465  final,  týkajúce  sa  konania  podľa  článku  102  ZFEÚ a článku  54  Dohody o EHP  (vec  AT.39523 – Slovak  Telekom),  ktoré  bolo  opravené  jej  rozhodnutím C(2014) 10119  final  zo  16. decembra  2014,  ako  aj  jej  rozhodnutím C(2015) 2484  final  zo  17. apríla  2015, a ktoré  bolo  určené  žalobkyni,  ako  aj  spoločnosti  Deutsche  Telekom  (ďalej  len  „napadnuté  rozhodnutie“).  Deutsche  Telekom  24. decembra  2014  podala  žalobu,  ktorou  sa  rovnako  domáha  zrušenia  napadnutého  rozhodnutia  (vec T‑827/14).
A.
Technologický, skutkový a regulačný kontext napadnutého rozhodnutia
Žalobkyňa,  ktorá  je  nepriamym  nástupcom  štátneho  podniku  pôšt a telekomunikácií,  ktorý  zanikol v roku  1992,  je  najväčším  telekomunikačným  operátorom a poskytovateľom  širokopásmového  pripojenia  na  Slovensku.  Zákonný  monopol,  ktorý  mala  táto  spoločnosť  na  slovenskom  telekomunikačnom  trhu,  bol  ukončený v roku  2000.  Žalobkyňa  ponúka  komplexný  súbor  dátových a hlasových  služieb a vlastní a prevádzkuje  pevné  siete s medeným  vedením a s optickým  vedením,  ako  aj  mobilnú  telekomunikačnú  sieť.  Siete s medeným  vedením a mobilné  siete  pokrývajú  takmer  celé  územie  Slovenska.
Napadnuté  rozhodnutie  sa  týka  protisúťažných  postupov  na  slovenskom  trhu  vysokorýchlostných  internetových  služieb.  Vzťahuje  sa v podstate  na  podmienky  stanovené  žalobkyňou  pre  neviazaný  prístup  ostatných  operátorov k účastníckej  prípojke  medeného  vedenia  na  Slovensku v rokoch  2005 – 2010.
Účastnícka  prípojka  je  fyzické  dvojžilové  kovové  vedenie  (nazývane  tiež  „linka“),  ktoré  spája  konečný  bod  siete v priestoroch  účastníka s hlavným  rozvádzačom  alebo  rovnocenným  zariadením v pevnej  verejnej  telefónnej  sieti.
Neviazaný  prístup k účastníckej  prípojke  umožňuje  novým  subjektom – nazývaným  obvykle  „alternatívni  operátori“,  protipólom  ktorých  sú  historickí  operátori  telekomunikačných  sietí – používať  telekomunikačnú  infraštruktúru,  ktorá  už  existuje a patrí  týmto  historickým  operátorom, s cieľom  ponúkať  rôzne  služby  konečným  užívateľom v rámci  hospodárskej  súťaže s historickými  operátormi.  Medzi  rozličné  telekomunikačné  služby,  ktoré  sa  môžu  poskytovať  konečným  užívateľom  prostredníctvom  účastníckej  prípojky,  patrí  vysokorýchlostný  prenos  dát  pre  pevný  prístup  na  internet a pre  multimediálne  aplikácie  na  základe  technológie  digitálnej  účastníckej  linky  (Digital  Subscriber  Line  alebo  DSL).
Neviazaný  prístup k účastníckej  prípojke  je  upravený  na  úrovni  Únie  okrem  iného  nariadením  (ES)  Európskeho  parlamentu a Rady č. 2887/2000 z 18. decembra  2000 o neviazanom  prístupe k účastníckej  prípojke  (Ú. v. ES L 336,  2000, s. 4;  Mim.  vyd.  13/026, s. 83) a smernicou  Európskeho  parlamentu a Rady  2002/21/ES  zo  7. marca 2002 o spoločnom  regulačnom  rámci  pre  elektronické  komunikačné  siete a služby  (Ú. v. ES L 108,  2002, s. 33;  Mim.  vyd.  13/029, s. 349).  Nariadenie č. 2887/2000  vyžadovalo  od  operátorov  „ovládajúcich  podstatnú  časť  trhu“,  aby  sprístupnili  účastnícku  prípojku,  ku  ktorej  je  neviazaný  prístup  (
unbundled  local  loop
alebo  ULL), a aby  uverejnili  štandardnú  ponuku v oblasti  neviazaného  prístupu.  Na  Slovensku  boli  tieto  ustanovenia  implementované  zákonom z 3. decembra  2003 č. 610/2003  Z.z. o elektronických  komunikáciách, v znení  neskorších  predpisov,  ktorý  až  na  určité  výnimky  nadobudol  účinnosť  1. januára  2004.
Tento  právny  rámec v podstate  prinútil  operátora  identifikovaného  národným  regulačným  orgánom  ako  operátor s významným  vplyvom  na  trhu  (ktorým  je  vo  všeobecnosti  historický  operátor),  aby  alternatívnym  operátorom  poskytol  neviazaný  prístup  ku  svojej  účastníckej  prípojke a k súvisiacim  službám  za  transparentných,  spravodlivých a nediskriminačných  podmienok a aby  štandardnú  ponuku  takéhoto  neviazaného  prístupu  priebežne  aktualizoval.  Národný  regulačný  orgán  mal  zabezpečiť,  aby  poplatky  za  neviazaný  prístup k účastníckej  prípojke,  určované  na  základe  nákladov,  podporovali  čestnú a udržateľnú  hospodársku  súťaž. V tejto  súvislosti  mohol  národný  regulačný  úrad  predovšetkým  uložiť  povinnosť  zmeniť  štandardnú  ponuku.
Po  vykonaní  analýzy  trhu  prijal  slovenský  národný  regulačný  orgán  pre  oblasť  telekomunikácií  (Telekomunikačný  úrad  SR,  ďalej  len  „TÚ  SR“)  8. marca 2005  prvostupňové  rozhodnutie č. 205/14/2005, v ktorom  označil  spoločnosť  Slovak  Telekom  za  operátora s významným  vplyvom  na  veľkoobchodnom  trhu  neviazaného  prístupu k účastníckej  prípojke v zmysle  nariadenia č. 2887/2000. V dôsledku  toho  TÚ  SR  uložil žalobkyni  rozličné  povinnosti,  medzi  ktoré  patrila  okrem  iného  povinnosť  predložiť  do  60  dní  štandardnú  ponuku.  Toto  rozhodnutie,  proti  ktorému  žalobkyňa  podala  rozklad,  bolo  predsedom  TÚ  SR  14. júna  2005  potvrdené.  Na  základe  tohto  potvrdzujúceho  rozhodnutia  bola  žalobkyňa  povinná  vyhovieť  všetkým  žiadostiam o neviazaný  prístup  ku  svojej  účastníckej  prípojke,  považovaným  za  primerané a odôvodnené,  aby  tak  alternatívnym  operátorom  bolo  umožnené  používať  túto  účastnícku  prípojku s cieľom  ponúkať  ich  vlastné  služby  na  „maloobchodnom  masovom  trhu  (resp.  trhu  určenom  pre  širokú  verejnosť)“  širokopásmových  služieb  na  pevnom  mieste  na  Slovensku.  Rozhodnutím  zo  14. júna  2005  sa  žalobkyni  zároveň  uložila  povinnosť  uverejniť  všetky  plánované  zmeny v štandardnej  ponuke v oblasti  neviazaného  prístupu  minimálne  45  dní  vopred a predložiť  ich  TÚ  SR.
Žalobkyňa  uverejnila  svoju  štandardnú  ponuku v oblasti  neviazaného  prístupu  12. augusta  2005  (ďalej  len  „štandardná  ponuka“).  Táto  ponuka,  ktorá  bola  od  tohto  dňa  do  konca  roka  2010  deväťkrát  zmenená,  vymedzuje  zmluvné a technické  podmienky  pre  prístup k užívateľskej  prípojke  žalobkyne.  Na  veľkoobchodnom  trhu  žalobkyňa  sprístupňuje  účastnícke  prípojky,  ku  ktorým  je  neviazaný  prístup, v hlavnom  rozvádzači  alebo  vedľa  hlavného  rozvádzača,  na  ktorom  alternatívny  operátor,  ktorý  má  záujem o prístup,  vybudoval  svoju  vlastnú  centrálnu  sieť.
Podľa  napadnutého  rozhodnutia  sieť  účastníckej  prípojky  žalobkyne,  ktorá  sa  dá  používať  na  poskytovanie  širokopásmových  služieb  po  zavedení  neviazaného  prístupu k dotknutým  linkám  tohto  operátora, v období  rokov  2005 – 2010  pokrývala  75,7 % všetkých  slovenských  domácností.  Toto  pokrytie  zahŕňalo  všetky  účastnícke  prípojky  umiestnené v prístupovej  sieti  žalobkyne s kovovým  vedením,  ktoré  sa  dajú  používať  na  prenos  širokopásmového  signálu.  Počas  rovnakého  obdobia  však  došlo k zavedeniu  neviazaného  prístupu k iba  zopár  ojedinelým  užívateľským  prípojkám  žalobkyne, a to  od  18. decembra  2009, a tieto  prípojky  boli  využívané  iba  jediným  alternatívnym  operátorom, aby mohol poskytovať  podnikom maloobchodné  služby s veľmi  vysokou  prenosovou  rýchlosťou.
B.
Konanie pred Komisiou
Komisia  začala z úradnej  moci  vyšetrovanie,  ktorého  predmetom  boli  okrem  iného  podmienky  neviazaného  prístupu k účastníckej  prípojke  žalobkyne.  Následne  po  žiadostiach o informácie  zaslaných  alternatívnym  operátorom  13. júna  2008 a neohlásenej  inšpekcii v priestoroch  žalobkyne  od  13.  do  15. januára  2009  rozhodla  Komisia  8. apríla  2009 o začatí  konania  proti  tomuto  operátorovi, v zmysle  článku  2  svojho  nariadenia  (ES) č. 773/2004  zo  7. apríla  2004,  ktoré  sa  týka  vedenia  konania  Komisiou  podľa  článkov  [101  ZFEÚ] a [102  ZFEÚ]  (Ú. v. EÚ L 123,  2004, s. 18;  Mim.  vyd.  08/003, s. 81).
Vyšetrovanie  pokračovalo  dodatočnými  žiadosťami o informácie,  zaslanými  alternatívnym  operátorom a TÚ  SR,  ako  aj  vopred  oznámenou  inšpekciou v priestoroch  žalobkyne  13. a 14. júla  2009.
Žalobkyňa  vo  viacerých  diskusných  dokumentoch  zaslaných  Komisii  od  11. augusta  2009  do  31. augusta  2010  uviedla,  že  podľa  nej  neexistuje  žiaden  dôvod  domnievať  sa,  že v prejednávanej  veci  porušila  článok  102  ZFEÚ.
V rámci  vyšetrovania  žalobkyňa  odmietla  poskytnúť  informácie  pochádzajúce z obdobia  pred  1. májom  2004,  ktorý  je  dátumom  pristúpenia  Slovenskej  republiky k Únii.  Žalobkyňa  podala  žalobu o neplatnosť  jednak  proti  rozhodnutiu  Komisie C(2009) 6840 z 3. septembra  2009,  týkajúcemu  sa  konania  podľa  článku  18 ods. 3 a článku  24 ods. 1  nariadenia  Rady  (ES) č. 1/2003  zo  16. decembra  2002 o vykonávaní  pravidiel  hospodárskej  súťaže  stanovených v článkoch  [101  ZFEÚ] a [102  ZFEÚ]  (Ú. v. ES L 1,  2003, s. 1;  Mim.  vyd.  08/002, s. 205), a jednak  proti  rozhodnutiu  Komisie C(2010) 902 z 8. februára  2010,  týkajúcemu  sa  konania  podľa  článku  18 ods. 3 a článku  24 ods. 1  nariadenia č. 1/2003.  Rozsudkom z 22. marca 2012,  Slovak  Telekom/Komisia  (T‑458/09 a T‑171/10,  EU:T:2012:145),  Všeobecný  súd  žaloby  podané  proti  týmto  rozhodnutiam  zamietol.
Dňa  13. decembra  2010  Komisia  po  žiadostiach o informácie  zaslaných  spoločnosti  Deutsche  Telekom  rozhodla o začatí  konania  proti  tejto  spoločnosti, v zmysle  článku  2  nariadenia č. 773/2004.
Dňa  7. mája  2012  Komisia  zaslala  žalobkyni  oznámenie o výhradách.  Toto  oznámenie o výhradách  bolo  nasledujúci  deň  zaslané  spoločnosti  Deutsche  Telekom. V tomto  oznámení o výhradách  Komisia  predbežne  dospela k záveru,  že  žalobkyňa  by  mohla  byť  zodpovedná  za  porušenie  článku  102  ZFEÚ z dôvodu  praxe  vedúcej k cenovému  stláčaniu,  pokiaľ  ide o neviazaný  prístup k účastníckym  prípojkám  jej  siete a veľkoobchodný  širokopásmový  prístup  jej  konkurentov  na  vnútroštátnej a regionálnej  úrovni,  ako  aj o odmietnutie  sprístupniť  alternatívnym  operátorom  určité  veľkoobchodné  produkty.  Komisia  tiež  predbežne  uviedla,  že  za  toto  porušenie  by  mohla  byť  zodpovedná  Deutsche  Telekom  ako  materská  spoločnosť  žalobkyne v období, v ktorom k tomuto  porušeniu  došlo.
Po  tom,  čo  bol  žalobkyni a spoločnosti  Deutsche  Telekom  umožnený  prístup k spisu  vyšetrovania,  obe  odpovedali  na  oznámenie o výhradách  5. septembra  2012.  Následne  sa  6. a 7. novembra  toho  istého  roka  uskutočnilo  ústne  vypočutie.
Dňa  21. júna  2013  predložila  žalobkyňa  Komisii  návrh  záväzkov,  ktoré  mali  byť  odpoveďou  na  jej  námietky z hľadiska  práva  hospodárskej  súťaže, a požiadala  Komisiu o prijatie  rozhodnutia o prijatí  záväzkov v zmysle  článku  9  nariadenia č. 1/2003, a nie  rozhodnutia o zákaze.  Komisia  však  považovala  tieto  záväzky  za  nedostatočné, a preto  sa  rozhodla v konaní  pokračovať.
Komisia  zaslala  žalobkyni  6. decembra  2013 a spoločnosti  Deutsche  Telekom  10. januára  2014  list  obsahujúci  opis  skutkových  okolností,  ktorý  im  mal  umožniť  predložiť  pripomienky k dodatočným  dôkazom  zhromaždeným  po  zaslaní  oznámenia o výhradách.  Komisia  uviedla,  že  tieto  dôkazy,  ku  ktorým  žalobkyňa a Deutsche  Telekom  mali  prístup,  by  mohli  byť  použité v prípadnom  konečnom  rozhodnutí.
Žalobkyňa  odpovedala  na  list  obsahujúci  opis  skutkových  okolností  21. februára a Deutsche  Telekom  tak  urobila  6. marca 2014.
Na  stretnutiach,  ktoré  sa  uskutočnili  so  žalobkyňou  16. septembra  2014 a so  spoločnosťou  Deutsche  Telekom  29. septembra  2014,  im  Komisia  poskytla  informácie o rozhodnutí,  ktoré  mala v úmysle  prijať  na  základe  článku  7  nariadenia č. 1/2003.
C.
Napadnuté rozhodnutie
Komisia v napadnutom  rozhodnutí  uvádza,  že  podnik  tvorený  žalobkyňou a spoločnosťou  Deutsche  Telekom  sa  dopustil  jediného a pokračujúceho  porušenia  článku  102  ZFEÚ a článku  54  Dohody o EHP,  týkajúceho  sa  širokopásmových  služieb  na  Slovensku v období  od  12. augusta  2005  do  31. decembra  2010  (ďalej  len  „dotknuté  obdobie“).
1.
Vymedzenie relevantných trhov a dominantné postavenie žalobkyne na týchto trhoch
V napadnutom  rozhodnutí  Komisia  vymedzuje  dva  dotknuté  trhy s výrobkami, a to:
–        maloobchodný  masový  trh  (resp.  trh  určený  pre  širokú  verejnosť)  so  širokopásmovými  službami  na  pevnom  mieste,
–        veľkoobchodný  trh  prístupu k účastníckym  prípojkám,  ku  ktorým  je  neviazaný  prístup.
Relevantný  geografický  trh  pokrýva  podľa  napadnutého  rozhodnutia  celé  územie  Slovenska.
Komisia  konštatuje,  že v dotknutom  období  mala  žalobkyňa  postavenie  monopolu  na  veľkoobchodnom  trhu  neviazaného  prístupu k účastníckym  prípojkám a že  neexistovali  priame  tlaky v podobe  skutočnej  alebo  potenciálnej  hospodárskej  súťaže  alebo  vyrovnávacej  odberateľskej  sily,  obmedzujúcej  silu  tejto  spoločnosti  na  trhu.  Žalobkyňa  tak v dotknutom  období  mala  dominantné  postavenie  na  tomto  trhu.  Komisia  tiež  konštatuje,  že  žalobkyňa  mala v tomto  období  dominantné  postavenie  na  maloobchodnom  masovom  trhu  (resp.  trhu  určenom  pre  širokú  verejnosť)  so  širokopásmovými  službami  na  pevnom  mieste.
2.
Správanie žalobkyne
a)
Odmietnutie poskytnúť neviazaný prístup k účastníckym prípojkám žalobkyne
Komisia v prvej  časti  svojej  analýzy s názvom  „Odmietnutie  poskytnutia“  uvádza,  že  napriek  tomu,  že  viacerí  alternatívni  operátori  mali  veľký  záujem o získanie  prístupu k účastníckym  prípojkám  žalobkyne s cieľom  konkurovať  žalobkyni  na  maloobchodnom  trhu  širokopásmových  služieb,  tento  operátor v štandardnej  ponuke  stanovil  nekalé  podmienky  tak,  aby  bol  takýto  prístup  neprijateľný.  Žalobkyňa  tak  podľa  nej  spomalila,  skomplikovala  alebo  zabránila  vstupu  na  tento  maloobchodný  trh  širokopásmových  služieb.
Komisia v tejto  súvislosti  po  prvé  zdôrazňuje,  že  neviazaný  prístup k účastníckej  prípojke  zo  strany  alternatívneho  operátora  predpokladá,  aby  tento  operátor v prvom  rade  získal  dostatočné a primerané  informácie  týkajúce  sa  siete  historického  operátora.  Tieto  informácie  musia  dotknutému  alternatívnemu  operátorovi  umožniť  posúdiť  svoje  obchodné  príležitosti a vypracovať  vhodné  ekonomické  modely  pre  svoje  budúce  maloobchodné  služby  založené  na  neviazanom  prístupe k účastníckej  prípojke. V prejednávanej  veci  pritom  štandardná  ponuka  túto  požiadavku  informovať  alternatívnych  operátorov  nespĺňala.
Napriek  požiadavkám  príslušného  regulačného  rámca  (pozri  body  7 a 8  vyššie)  tak  štandardná  ponuka  podľa  nej  neposkytla  základné  informácie  týkajúce  sa  umiestnení  fyzických  prístupových  bodov a dostupnosti  účastníckych  prípojok v riadne  určených  častiach  siete.  Alternatívni  operátori  mali k týmto  informáciám  prístup  len  na  žiadosť,  za  predpokladu  zaplatenia  poplatku,  do  piatich  dní  od  nadobudnutia  účinnosti  dohody o mlčanlivosti  so  žalobkyňou a iba  po  zriadení  bankovej  záruky.  Komisia v podstate  usudzuje,  že  tieto  požiadavky  neoprávnene  spomalili a skomplikovali  oznamovanie  relevantných  informácií  alternatívnym  operátorom a týmto  spôsobom  uvedených  operátorov  odradili  od  pripojenia  sa k účastníckym  prípojkám  žalobkyne.
Dokonca  aj v prípade  prístupu  na  základe  žiadosti  sa  Komisia  domnieva,  že  informácie  oznámené  žalobkyňou  boli  nedostatočné.  Žalobkyňa  predovšetkým  údajne  neoznámila  žiadnu  informáciu  týkajúcu  sa  disponibility  jej  účastníckych  prípojok,  pričom  tieto  informácie  boli  nevyhnutné  na  to,  aby  sa  alternatívnym  operátorom  umožnilo  včas  vypracovať  svoje  ekonomické  modely a určiť  obchodný  potenciál  neviazaného  prístupu.  Komisia  usudzuje,  že  žalobkyňa  mala  oznámiť  nielen  zoznam  hlavných  rozvádzačov a podobných  zdrojov,  ale  aj  opis  ich  geografického  pokrytia,  informácie o sériách  telefónnych  čísel  obsluhovaných  týmito  ústredňami,  skutočné  využitie  káblov  (v percentuálnom  vyjadrení)  na  technológie  DSL,  stupeň  rozšírenia  modulačných  zariadení  prostredníctvom  stimulu a kódovania  (pulzná  kódová  modulácia  alebo  PCM),  pokiaľ  ide o káble  napojené  na  jednotlivé  hlavné  rozvádzače,  názvy  alebo  funkcie  rozvádzačov a spôsob,  akým  sa  využívajú v technických a metodických  predpisoch  žalobkyne, a ďalej  maximálne  dĺžky  homogénnych  účastníckych  prípojok.  Žalobkyňa  si  pritom  bola  dobre  vedomá  problému,  ktorý  vznikol  alternatívnym  operátorom  na  základe  týchto  podmienok  prístupu k informáciám a na  základe  ich  obmedzeného  obsahu.  Komisia  tiež  uvádza,  že  zatiaľ  čo  žalobkyňa  uverejnila  vzor  týkajúci  sa  žiadostí o neviazaný  prístup,  ktoré  mali  podávať  alternatívni  operátori,  až v máji  2009, v štandardnej  ponuke v oblasti  neviazaného  prístupu  sa  od  počiatku  stanovovalo  uloženie  finančných  sankcií v prípade,  že  bude  žiadosť o prístup  posúdená  ako  neúplná.
Po  druhé  podľa  napadnutého  rozhodnutia  žalobkyňa  neodôvodnene  zúžila  rozsah  svojej  povinnosti v oblasti  neviazaného  prístupu k jej  účastníckym  prípojkám.
Žalobkyňa  tak v prvom  rade z tejto  povinnosti  údajne  neoprávnene  vylúčila  „pasívne“  linky,  to  znamená  linky,  ktoré  hoci  fyzicky  existujú,  neboli  využívané.  Žalobkyňa  si  tým,  že  takto  postupovala,  pre  seba  vyhradila  významné  množstvo  potenciálnych  zákazníkov,  ktorí  si  ešte  jej  širokopásmové  služby  nekúpili,  hoci  jej  sieť  využívali, a to  napriek  tomu,  že  príslušný  regulačný  rámec  nestanovoval  žiadne  obmedzenie  povinnosti  neviazaného  prístupu  iba  na  aktívne  linky a že  išlo o rýchlo  rastúci  trh.  Obmedzenie  uplatnené  žalobkyňou  nebolo  podľa  Komisie  odôvodnené  žiadnym  objektívnym  technickým  dôvodom.
V druhom  rade  žalobkyňa  zo  svojej  povinnosti v oblasti  neviazaného  prístupu  neoprávnene  vylúčila  služby,  ktoré  označila  za  „konfliktné  služby“,  to  znamená  služby,  ktoré  žalobkyňa  mala  možnosť  ponúkať a ktoré  by  mohli  byť v konflikte s prístupom  alternatívneho  operátora k účastníckej  prípojke.  Okrem  toho,  že  samotný  koncept  konfliktných  služieb  je  vágny,  zoznam  takýchto  služieb,  vyhotovený  jednostranne  žalobkyňou,  bol  otvorený a v dôsledku  toho  by  mohol u alternatívnych  operátorov  vyvolávať  neistotu.  Toto  obmedzenie  podľa  Komisie  pripravilo  alternatívnych  operátorov o veľký  počet  potenciálnych  zákazníkov,  ktorých  si  vyhradila  žalobkyňa a ktorí  tak  neboli  súčasťou  maloobchodného  trhu.
V treťom  rade  Komisia  poukazuje  na  neodôvodnenosť  pravidla,  ktoré  žalobkyňa  stanovila v štandardnej  ponuke a podľa  ktorého  sa  na  poskytovanie  širokopásmových  služieb  môže  využívať  len  25 % účastníckych  prípojok  obsiahnutých v multipárovom  kábli,  aby  sa  tak  zabránilo  parazitovaniu a interferenciám.  Toto  pravidlo  podľa  nej  nie  je  odôvodnené,  pretože  má  všeobecný a abstraktný  charakter a nezohľadňuje  tak  charakteristické  vlastnosti  káblov a konkrétnu  kombináciu  techník  prenosu.  Komisia v tejto  súvislosti  uvádza,  že  prax v iných  členských  štátoch  preukazuje  existenciu  alternatív k takýmto  abstraktným  obmedzeniam  prístupu  na  vstupe,  akou  je  napríklad  zásada  využitia  kábla  na  100 % spojeného s riešením  všetkých  konkrétnych  problémov  vyplývajúcich z rušenia  spektra
a posteriori
.  Napokon  žalobkyňa  sama  na  seba  uplatnila  pravidlo  maximálneho  využitia  kábla  na  63 %,  ktoré  je  menej  prísne,  než  to,  ktoré  stanovila  pre  alternatívnych  operátorov.
Napokon  po  tretie  žalobkyňa v štandardnej  ponuke  údajne  stanovila  viaceré  nespravodlivé  doložky a podmienky  týkajúce  sa  neviazaného  prístupu k svojim  účastníckym  prípojkám.
V tejto  súvislosti v prvom  rade  podľa  napadnutého  rozhodnutia  žalobkyňa  vložila  do  štandardnej  ponuky  nespravodlivé  doložky a podmienky  týkajúce  sa  kolokácie,  zadefinovanej v tejto  ponuke  ako  „poskytnutie  priestoru a technického  vybavenia,  ktoré  sú  potrebné  na  vhodné  umiestnenie  telekomunikačných  zariadení  oprávneného  poskytovateľa, s cieľom  poskytovania  služieb  zo  strany  oprávneného  poskytovateľa  koncovým  užívateľom  prostredníctvom  prístupu k účastníckej  prípojke“.  Prekážka,  ktorá  sa  takto  vytvorila  pre  alternatívnych  operátorov,  vyplývala  osobitne z nasledujúcich  skutočností:  (i)  podmienky  stanovovali  predbežné  preskúmanie  možností  kolokácie,  ktoré  nebolo  objektívne  potrebné;  (ii)  alternatívni  operátori  mohli  napadnúť  určenie  formy  kolokácie, o ktorej  rozhodla  žalobkyňa,  iba  za  predpokladu  zaplatenia  dodatočných  nákladov;  (iii)  uplynutie  doby  rezervácie  po  tom,  čo  bolo  alternatívnemu  operátorovi  oznámené  stanovisko  týkajúce  sa  výsledku  predbežného  preskúmania  alebo  podrobného  preskúmania  bez  toho,  aby  došlo k dohode o kolokácii,  malo  za  následok,  že  konanie o predbežnom  preskúmaní  alebo  podrobnom  preskúmaní  sa  muselo  uskutočniť  znova  od  úplného  začiatku;  (iv)  žalobkyňa  nebola  viazaná  žiadnou  lehotou v prípade  dodatočných  podrobných  preskúmaní  vyplývajúcich z vyjednávaní a mala  právo  bez  vysvetlenia a bez  právnych  následkov  vziať  späť  návrh  dohody o kolokácii  počas  obdobia  určeného  na  prijatie  návrhu  alternatívnymi  operátormi v stanovených  lehotách;  (v)  žalobkyňa  sa  nezaviazala  na  žiadny  konkrétny  časový  harmonogram  na  realizáciu  kolokácie;  (vi)  žalobkyňa  jednostranne  stanovila  nekalé a netransparentné  ceny  týkajúce  sa  kolokácie.
V druhom  rade  Komisia  uvádza,  že  na  základe  štandardnej  ponuky  boli  alternatívni  operátori  povinní  predložiť  prognózy  žiadostí o kvalifikáciu  účastníckej  prípojky  dvanásť  mesiacov  vopred  vo  vzťahu  ku  každému  priestoru  na  kolokáciu,  mesiac  po  mesiaci,  predtým,  ako  mohli  podať  žiadosť o kvalifikáciu  na  prístup k príslušnej  účastníckej  prípojke.  Komisia  sa  pritom  domnieva,  že  takouto  požiadavkou  sa  alternatívnym  operátorom  ukladá  povinnosť  predložiť  prognózy v čase,  kedy  ešte  nie  sú  schopní  odhadnúť  svoje  potreby,  pokiaľ  ide o neviazaný  prístup.  Komisia  navyše  odsudzuje  skutočnosť,  že  nedodržanie  podmienok  uvedených v prognóze  viedlo k povinnosti  platiť  pokuty, a tiež  záväzný  charakter  povinnosti  predkladania  prognóz a neexistenciu  lehoty  na  odpoveď  na  strane  žalobkyne  na  žiadosť o kvalifikáciu v prípade  nesúladu  takejto  žiadosti s objemom  uvedeným v prognóze.
V treťom  rade  Komisia  usudzuje,  že  povinné  kvalifikačné  konanie,  ktoré  malo  alternatívnym  operátorom  umožniť  posúdiť  predtým,  ako  urobia  záväznú  objednávku  neviazaného  prístupu,  či  konkrétna  účastnícka  prípojka  vyhovuje  pre  technológiu  DSL  alebo  akúkoľvek  inú  technológiu s vysokou  prenosovou  rýchlosťou,  ktorú  mohli  mať v pláne  využívať,  odrádzalo  týchto  operátorov  od  žiadosti o neviazaný  prístup k účastníckym  prípojkám  žalobkyne.  Komisia,  ktorá  pritom  pripúšťa  potrebu  preveriť  vhodnosť  účastníckych  prípojok  pre  neviazaný  prístup  alebo  hlavné  predpoklady  pre  neviazaný  prístup  týkajúci  sa  konkrétnej  linky,  však  uvádza,  že  oddelenie  tohto  kvalifikačného  konania  od  samotnej  žiadosti o prístup k účastníckej  prípojke  zbytočne  spomalilo  zavedenie  neviazaného  prístupu a alternatívnym  operátorom  spôsobilo  dodatočné  náklady.  Navyše  viaceré  aspekty  preskúmavané v rámci  kvalifikačného  konania  sa  javia  ako  zbytočné.  Komisia  ďalej  poukazuje  na  neodôvodnenosť  lehoty  platnosti  kvalifikácie  účastníckej  prípojky,  ktorá  bola  obmedzená  na  10  dní a po  uplynutí  ktorej  už  žiadosť o prístup  nemohla  byť  podaná.
Vo  štvrtom  rade  podľa  napadnutého  rozhodnutia  obsahovala  štandardná  ponuka  nevýhodné  podmienky,  pokiaľ  ide o opravy,  servis a údržbu, z dôvodu  (i)  neexistencie  vhodnej  definície  „plánovaných  prác“ a „neplánovaných  prác“;  (ii)  nejasností,  pokiaľ  ide o rozdiel  medzi  „neplánovanými  prácami“ a jednoduchými  „poruchami“,  čo  môže  viesť k neopodstatnenému  správaniu  žalobkyne;  (iii)  veľmi  krátkych  lehôt  stanovených  na  informovanie  alternatívneho  operátora o takýchto  prácach,  ako  aj  na  to,  aby  sa o tejto  informácii  dozvedeli  zákazníci  alternatívneho  operátora, a napokon  (iv)  prenosu  zodpovednosti  za  prerušenia  služby,  spôsobené  opravou,  na  alternatívneho  operátora v prípade,  že  sa  usúdilo,  že  tento  operátor  neposkytol  súčinnosť.
V piatom  rade  Komisia  považuje  za  nekalé  viaceré  podmienky  týkajúce  sa  bankovej  záruky  vyžadovanej  od  každého  alternatívneho  operátora,  ktorý  chcel  so  žalobkyňou  uzavrieť  dohodu o kolokácii, a v konečnom  dôsledku  získať  prístup k jej  účastníckym  prípojkám.  Predovšetkým  tak  mala  žalobkyňa  príliš  širokú  mieru  voľnej  úvahy,  pokiaľ  ide o prijatie  alebo  odmietnutie  bankovej  záruky, a nemala  povinnosť  dodržať v tejto  súvislosti  žiadnu  lehotu.  Ďalej,  suma  záruky,  stanovená  vo  výške  66 387,84 eura bola  údajne  neprimeraná  vo  vzťahu k rizikám a nákladom  vzniknutým  žalobkyni.  Platí  to  tým  viac,  že  štandardná  ponuka  umožňovala  žalobkyni  vyžadovať  znásobenie  tejto  záruky,  ak o to  požiada,  pričom  pôvodná  suma  bankovej  záruky  sa  mohla  znásobiť  až  dvanásťkrát.  Navyše  žalobkyňa  mohla  využiť  bankovú  záruku  na  pokrytie  nielen  nezaplatených  služieb,  ktoré  skutočne  poskytla,  ale  aj  akejkoľvek  žiadosti o náhradu  škody,  ktorú  mohla  predložiť.  Okrem  toho  žalobkyňa  mala  možnosť  domáhať  sa  plnenia z bankovej  záruky  bez  toho,  aby  musela  preukázať,  že  najprv  zaslala  dlžníkovi  výzvu,  pričom  tento  dlžník  sa  okrem  toho  proti  takémuto  použitiu  bankovej  záruky  nemohol  brániť.  Napokon  Komisia  zdôrazňuje,  že  alternatívni  operátori  nedostali  žiadnu  porovnateľnú  záruku, a to  napriek  tomu,  že  im  mohla  vzniknúť  strata  vyplývajúca  zo  správania  žalobkyne v oblasti  neviazaného  prístupu k účastníckym  prípojkám.
Komisia  na záver  uvádza,  že  tieto  aspekty  správania  žalobkyne,  posudzované  spoločne,  predstavovali  odmietnutie  zo  strany  tohto  operátora  poskytnúť  neviazaný  prístup k svojim  účastníckym  prípojkám.
b)
Stláčanie cien alternatívnych operátorov v rámci poskytovania neviazaného prístupu k účastníckym prípojkám žalobkyne
V druhej  časti  svojej  analýzy  správania  žalobkyne  Komisia  poukazuje  na  existenciu  cenového  stláčania,  zapríčineného  správaním  tohto  operátora,  pokiaľ  ide o neviazaný  prístup k jeho  účastníckym  prípojkám,  ktoré  je  samostatnou  formou  zneužitia  dominantného  postavenia.  Rozdiel  medzi  cenami  uplatňovanými  žalobkyňou  za  poskytnutie  takéhoto  prístupu  alternatívnym  operátorom a cenami  uplatňovanými  vo  vzťahu k jej  vlastným  zákazníkom  bol  buď  záporný,  alebo  nedostatočný  na  to,  aby  rovnako  efektívnemu  operátorovi,  ako  je  žalobkyňa,  umožnil  pokryť  špecifické  náklady,  ktoré  musela  znášať  pri  poskytovaní  svojich  vlastných  produktov  alebo  služieb  na  druhotnom  trhu,  to  znamená  na  maloobchodnom  trhu.
Pokiaľ  ide o scenár,  keď  posudzované  portfólio  služieb  zahŕňa  výlučne  širokopásmové  služby,  Komisia  poznamenáva,  že  rovnako  efektívny  konkurent  by  na  základe  neviazaného  prístupu k účastníckym  prípojkám  žalobkyne  bol  schopný  reprodukovať  celú  maloobchodnú  ponuku  DSL  žalobkyne  tak,  ako  sa  vyvinula v priebehu  času.  Takzvaný  prístup  „obdobie  po  období“  (z roka  na  rok) s cieľom  vyčísliť  ceny  (to  znamená  výpočet  dostupných  cien  na  každý  rok v období  rokov  2005 – 2010)  však  údajne  preukazuje,  že  rovnako  efektívny  konkurent  ako  žalobkyňa  by  vykazoval  záporné  marže, a teda  by  nemohol  rentabilným  spôsobom  reprodukovať  portfólio  širokopásmových  služieb  ponúkané  žalobkyňou  na  maloobchodnom  trhu.
Pokiaľ  ide o scenár,  keď  preskúmavané  portfólio  okrem  širokopásmových  služieb  na  základe  neobmedzeného  prístupu k účastníckej  prípojke  zahŕňa  aj  telefónne  hlasové  služby,  Komisia  tiež  dospela  ku  konštatovaniu,  že  rovnako  efektívny  konkurent  ako  žalobkyňa  by z dôvodu  cien  uplatňovaných  žalobkyňou  na  druhotnom  trhu  neviazaného  prístupu  nemohol  rentabilným  spôsobom  vykonávať  činnosti  na  príslušnom  maloobchodnom  trhu v období  rokov  2005 – 2010.  Rovnako  efektívny  konkurent  by  tak v rovnakom  období  nemohol  rentabilným  spôsobom  reprodukovať  portfólio  ponúkané  žalobkyňou.  Skutočnosť,  že  sa  do  takéhoto  referenčného  portfólia  pridali  služby
multi
‑
play
,  dostupné  od  roku  2007,  údajne  nemení  nič  na  tomto  konštatovaní.
Vzhľadom  na  to,  že  ani  žalobkyňa,  ani  Deutsche  Telekom v priebehu  správneho  konania  neuviedli  objektívne  zdôvodnenie,  pokiaľ  ide o ich  správanie  vylučujúce  konkurentov z trhu,  Komisia  dospela k záveru,  že  správanie  žalobkyne v dotknutom  období  treba  považovať  za  zneužívajúce  cenové  stláčanie.
3.
Analýza protisúťažných účinkov správania žalobkyne
Komisia  usudzuje,  že  tieto  dva  druhy  správania  žalobkyne,  to  znamená  odmietnutie  poskytnutia  neviazaného  prístupu k účastníckej  prípojke a stláčanie  cien  alternatívnych  operátorov,  mohli  zabrániť  alternatívnym  operátorom v tom,  aby  sa  opreli o neviazaný  prístup s cieľom  vstúpiť  na  maloobchodný  masový  trh  (resp.  trh  určený  pre  širokú  verejnosť)  so  širokopásmovými  službami  na  pevnom  mieste  na  Slovensku.  Toto  správanie  podľa  napadnutého  rozhodnutia  zapríčinilo,  že  hospodárska  súťaž  na  tomto  trhu  bola  menej  efektívna,  keďže  pre  konkurenčných  operátorov  neexistovala  skutočná  rentabilná  alternatíva k veľkoobchodnému  širokopásmovému  prístupu k technológii  DSL,  založená  na  neviazanom  prístupe k účastníckym  prípojkám.  Dopad  správania  žalobkyne  na  hospodársku  súťaž  bol o to  výraznejší,  že  maloobchodný  trh  širokopásmových  služieb  mal v dotknutom  období  silný  potenciál  rozvoja.
Komisia v podstate  dodáva,  že v súlade s konceptom  „miery  investovania“  pripravilo  toto  blokovanie  prístupu k neviazaným  účastníckym  prípojkám  alternatívnych  operátorov o zdroj  príjmu,  ktorý  by  im  umožnil  realizáciu  ďalších  investícií v sieti,  predovšetkým  takých,  ktorými  by  rozvíjali  svoju  vlastnú  prístupovú  sieť s cieľom  pripojiť  priamo  na  ňu  svojich  zákazníkov.
Komisia  na záver  uvádza,  že  protisúťažné  správanie  žalobkyne  na  masovom  trhu  (resp.  trhu  určenom  pre  širokú  verejnosť)  so  širokopásmovými  službami  na  pevnom  mieste  na  Slovensku  mohlo  mať  negatívne  účinky  na  hospodársku  súťaž a vzhľadom  na  jeho  geografické  pokrytie  zodpovedajúce  celému  územiu  Slovenska  mohlo  ovplyvniť  obchod  medzi  členskými  štátmi.
4.
Osoby, ktorým bolo určené napadnuté rozhodnutie a ktorým boli uložené pokuty
Podľa  napadnutého  rozhodnutia  Deutsche  Telekom  nielenže  počas  celého  dotknutého  obdobia  bola  schopná  vykonávať  rozhodujúci  vplyv  na  obchodnú  politiku  žalobkyne,  ale  takýto  vplyv  skutočne  vykonávala.  Keďže  žalobkyňa a Deutsche  Telekom  sú  súčasťou  rovnakého  podniku,  obidve  sú  zodpovedné  za  jediné a pokračujúce  porušenie  článku  102  ZFEÚ,  ktoré  je  predmetom  napadnutého  rozhodnutia.
Pokiaľ  ide o sankciu  za  toto  porušenie,  Komisia  uvádza,  že  pri  stanovení  výšky  pokút  vychádzala  zo  zásad  uvedených  vo  svojich  usmerneniach  pre  výpočet  pokút  uložených  podľa  článku  23 ods. 2 písm. a)  nariadenia č. 1/2003  (Ú. v. EÚ C 210,  2006, s. 2,  ďalej  len  „usmernenia z roku  2006“).
Komisia v prvom  rade  vypočítala  základnú  sumu  pokuty  tak,  že  vychádzala z 10 % hodnoty  obratu  dosiahnutého  žalobkyňou  na  trhu  neviazaného  prístupu k účastníckej  prípojke a na  maloobchodnom  trhu  so  širokopásmovými  službami,  pokiaľ  ide o služby v pevnej  sieti, v poslednom  celom  účtovnom  období, v ktorom  došlo k jej  účasti  na  porušení a ktorým  je v prejednávanej  veci  rok  2010, a takto  získaný  údaj  vynásobila  číslom  5,33,  aby  sa  zohľadnila  dĺžka  obdobia, v ktorom  dochádzalo k porušeniu  (5  rokov a 4  mesiace).  Základná  suma  získaná  týmto  výpočtom  je  vo  výške  38 838 000  eur.  Ide o prvú  pokutu  uloženú  za  predmetné  porušenie a za  jej  zaplatenie  sú  podľa  článku  2  prvého  odseku písm. a)  napadnutého  rozhodnutia  spoločne a nerozdielne  zodpovedné  žalobkyňa a Deutsche  Telekom.
Následne  Komisia  vykonala  dvojitú  úpravu  tejto  základnej  sumy. V prvom  rade  konštatovala,  že v čase,  keď  došlo k predmetnému  porušeniu,  už  Deutsche  Telekom  bola  uznaná  za  zodpovednú  za  porušenie  článku  102  ZFEÚ z dôvodu  cenového  stláčania v odvetví  telekomunikácií,  na  základe  jej  rozhodnutia  2003/707/ES z 21. mája  2003,  týkajúceho  sa  konania  podľa  článku  82  [ES]  (veci  COMP/37.451,  37.578,  37.579 – Deutsche  Telekom  AG)  (Ú. v. EÚ L 263,  2003, s. 9), a že v čase  prijatia  tohto  rozhodnutia  už  Deutsche  Telekom  vlastnila  51 % obchodný  podiel v žalobkyni a bola  schopná  vykonávať  na  žalobkyňu  rozhodujúci  vplyv.  Komisia  preto  dospela k záveru,  že  pokiaľ  ide o spoločnosť  Deutsche  Telekom,  základná  suma  pokuty  sa  musí  zvýšiť o 50 % z dôvodu  recidívy. V druhom  rade  Komisia  konštatovala,  že  celosvetový  obrat  spoločnosti  Deutsche  Telekom  dosiahol v roku  2013  sumu  60,123  miliardy  eur a že  na  to,  aby  mala  pokuta  uložená  spoločnosti  Deutsche  Telekom  dostatočný  odstrašujúci  účinok,  treba  na  základnú  sumu  uplatniť  koeficient  násobenia  1,2.  Výsledok  tejto  dvojitej  úpravy  základnej  sumy, t. j. 31 070 000  eur,  vedie  podľa  článku  2  prvého  odseku písm. b)  napadnutého  rozhodnutia k uloženiu  osobitnej  pokuty  výlučne  spoločnosti  Deutsche  Telekom.
5.
Výrok napadnutého rozhodnutia
V článkoch  1 a 2  napadnutého  rozhodnutia  sa  uvádza:
„Článok 1
1.  Podnik  tvorený  spoločnosťou  Deutsche  Telekom  AG a spoločnosťou  Slovak  Telekom  a.s. sa  dopustil  jediného a pokračujúceho  porušenia  článku  102  Zmluvy a článku  54  Dohody o EHP.
2.  Porušenie  trvalo  od  12. augusta  2005  do  31. decembra  2010 a spočívalo v týchto  postupoch:
a)      zatajovanie  informácií  týkajúcich  sa  siete,  potrebných  pre  neviazaný  prístup k účastníckym  prípojkám,  vo  vzťahu k alternatívnym  operátorom;
b)      zúženie  rozsahu  jeho  povinností  týkajúcich  sa  neviazaného  prístupu k účastníckym  prípojkám;
c)      stanovenie  nespravodlivých  podmienok v jeho  štandardnej  ponuke v oblasti  neviazaného  prístupu,  týkajúcich  sa  kolokácie,  kvalifikácie,  prognóz,  opráv a bankových  záruk;
d)      uplatňovanie  nespravodlivých  cien,  ktoré  rovnako  efektívnemu  operátorovi,  opierajúcemu  sa o veľkoobchodný  prístup k neviazaným  účastníckym  prípojkám  spoločnosti  Slovak  Telekom  a.s.,  neumožnili  reprodukovať  ponuku  maloobchodných  služieb  spoločnosti  Slovak  Telekom  a.s. bez  toho,  aby  mu  vznikla  strata.
Článok 2
Za  porušenie  uvedené v článku  1  sa  ukladajú  tieto  pokuty:
a)      pokuta  vo  výške  38 838 000 EUR  spoločne a nerozdielne  spoločnostiam  Deutsche  Telekom  AG a Slovak  Telekom  a.s.;
b)      pokuta  vo  výške  31 070 000 EUR  spoločnosti  Deutsche  Telekom  AG.
…“
II.
Konanie a návrhy účastníkov konania
omissis
Žalobkyňa  navrhuje,  aby  Všeobecný  súd:
–        zrušil  články  1 a 2  napadnutého  rozhodnutia v rozsahu, v akom  sa  jej  toto  rozhodnutie  týka,
–        subsidiárne  znížil  pokutu,  ktorá  jej  bola  uložená  na  základe  článku  2  napadnutého  rozhodnutia,
–        uložil  Komisii  povinnosť  nahradiť  trovy  konania,
–        v prípade,  že  Všeobecný  súd  žalobu  zamietne  ako  neprípustnú  alebo  nedôvodnú,  aby  rozhodol  tak,  že  každý  účastník  konania  znáša  svoje  vlastné  trovy  konania.
Komisia a vedľajší  účastník  konania  navrhujú,  aby  Všeobecný  súd:
–        zamietol  žalobu v celom  rozsahu  a
–        uložil  žalobkyni  povinnosť  nahradiť  trovy  konania.
III.
Právny stav
omissis
B.
O veci  samej
Žalobkyňa  uvádza  päť  žalobných  dôvodov  na  podporu  tak  svojich  hlavných  návrhov, v ktorých  sa  domáha  zrušenia  napadnutého  rozhodnutia,  ako  aj  svojich  subsidiárnych  návrhov, v ktorých  sa  domáha  zníženia  pokuty,  ktorá  jej  bola  uložená.  Prvý  žalobný  dôvod  je  založený  na  zjavne  nesprávnom  posúdení a nesprávnom  právnom  posúdení  pri  uplatnení  článku  102  ZFEÚ,  pokiaľ  ide o zneužívajúce  správanie  žalobkyne,  druhý  na  porušení  práva  žalobkyne  na  obhajobu,  čo  sa  týka  posúdenia  praxe  vedúcej k cenovému  stláčaniu,  tretí  na  pochybeniach,  ku  ktorým  došlo v rámci  konštatovania  tejto  praxe,  štvrtý  na  pochybení,  ktorého  sa  dopustila  Komisia  pri  vyvodení  záveru,  že  žalobkyňa a Deutsche  Telekom  sú  súčasťou  jedného  podniku a že  obidve  tieto  spoločnosti  sú  zodpovedné  za  predmetné  porušenie, a piaty  na  pochybeniach  pri  stanovení  výšky  pokuty.
1.
O prvom žalobnom dôvode založenom na zjavne nesprávnom posúdení a nesprávnom právnom posúdení pri uplatnení článku 102 ZFEÚ, pokiaľ ide o zneužívajúce správanie žalobkyne
Žalobkyňa  na  podporu  svojho  prvého  žalobného  dôvodu v podstate  namieta  proti  právnemu  kritériu,  ktoré  Komisia  uplatnila v napadnutom  rozhodnutí,  keď  konštatovala,  že  jej  postupy  predstavujú  zneužitie  dominantného  postavenia v zmysle  článku 102 ZFEÚ.
Prvý  žalobný  dôvod  pozostáva v podstate z piatich  výhrad.  Prvá  výhrada  je  založená  na  tom,  že  Komisia  neuplatnila  podmienku  nevyhnutnosti  prístupu k medenej  sieti  DSL  žalobkyne  pre  vykonávanie  činnosti  na  maloobchodnom  trhu  širokopásmových  služieb  na  Slovensku, v zmysle  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569).  Druhá  výhrada  je  založená  na  nesprávnom  uplatnení  rozsudku z 9. septembra  2009,  Clearstream/Komisia  (T‑301/04,  EU:T:2009:317).  Tretia  výhrada  je  založená  na  tom,  že z hľadiska  politiky  hospodárskej  súťaže  je  napadnuté  rozhodnutie  nekonzistentné,  čo  sa  týka  dôkazu  vzťahujúceho  sa  na  absolútne  odmietnutie  prístupu a na  implicitné  odmietnutie  prístupu.  Štvrtá  výhrada  je  založená  na  nesprávnom  právnom  posúdení a na  skutkových  omyloch,  ako  aj  na  nedostatku  odôvodnenia v rámci  zdôvodnenia  odchýlenia  sa  od  podmienok  stanovených  rozsudkom z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569).  Piata  výhrada  je  založená  na  tom,  že  nebolo  preukázané,  že  prístup k účastníckej  prípojke  žalobkyne  je  pre  konkurentov  nachádzajúcich  sa  na  druhotnom  trhu  nevyhnutný.
Komisia a vedľajší  účastník  konania  nesúhlasia s uvedenými  výhradami a navrhujú  tento  žalobný  dôvod  zamietnuť.
a)
O prvej a piatej výhrade
V rámci  svojej  prvej a piatej  výhrady  žalobkyňa  Komisii v podstate  vytýka,  že  celý  rad  jej  správaní v dotknutom  období,  ktorým  sa  venuje  siedma  časť  napadnutého  rozhodnutia  (odôvodnenia  355  až  821),  kvalifikovala  ako  „odmietnutie  poskytnutia“  prístupu k svojej  účastníckej  prípojke  bez  toho,  aby  preverila  nevyhnutnosť  takéhoto  prístupu v zmysle  bodu  41  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569).
Svojou  prvou  výhradou  žalobkyňa  spochybňuje  zistenia  Komisie,  uvedené v odôvodneniach  361  až  371  napadnutého  rozhodnutia,  podľa  ktorých  sú  okolnosti  prejednávanej  veci  odlišné  od  okolností,  ktoré  viedli k vydaniu  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569).  Žalobkyňa  zdôrazňuje,  že z tohto  rozsudku  vyplýva,  že  odmietnutím  poskytnutia  prístupu  sa  porušuje  článok  102  ZFEÚ  okrem  iného v prípade,  že  sa  toto  odmietnutie  týka  výrobku  alebo  služby,  ktorých  dodanie  alebo  poskytnutie  je  nevyhnutné  pre  výkon  predmetnej  činnosti  (ďalej  len  „podmienka  nevyhnutnosti“).  Komisia  pritom v prejednávanej  veci  podľa  nej  nesprávne  opomenula  preskúmať  nevyhnutnosť  prístupu k sieti  žalobkyne  pre  vykonávanie  činnosti  na  maloobchodnom  trhu  širokopásmových  služieb  na  Slovensku.  Žalobkyňa  tak  namieta  proti  záveru  Komisie,  podľa  ktorého z rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83),  vyplýva,  že v prípade  implicitného  odmietnutia  prístupu  nie  je  Komisia  povinná  preukázať,  že  sa  uplatňujú  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569), a predovšetkým  podmienka  nevyhnutnosti  (odôvodnenie  359 a nasl.  napadnutého  rozhodnutia).
Z bodov  55  až  58  rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83),  vykladaných  spoločne,  totiž  údajne  vyplýva,  že  prax  vedúca k cenovému  stláčaniu  predstavuje z hľadiska  článku  102  ZFEÚ  samostatné  zneužitie,  ktoré  si  nevyžaduje  predchádzajúci  dôkaz o existencii  povinnosti  predávať  zodpovedajúcej  podmienkam  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569).  Keďže  však  Komisia  usúdila,  že  bod  55  rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83),  sa  vzťahuje  nielen  na  postupy  vedúce k cenovému  stláčaniu,  ale  aj  na  implicitné  odmietnutie  prístupu, o aké  ide v prejednávanej  veci,  nesprávne  sa  pokúsila  značne  rozšíriť  úzko  koncipované  odôvodnenie  uvedeného  rozsudku.
Podľa  žalobkyne  predovšetkým  napriek  tomu,  že z rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83),  vyplýva,  že  podmienka  nevyhnutnosti  nie  je  požiadavkou  pre  všetky  zneužívania  súvisiace s „obchodnými  podmienkami“ z hľadiska  článku  102  ZFEÚ,  predsa  len  to  však  neznamená,  že  táto  podmienka  sa v prípade  odmietnutia  poskytnutia  neuplatňuje.  Súdny  dvor  totiž  nikde v rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83),  ani v žiadnom  inom  rozsudku  neuviedol,  že  podmienka  nevyhnutnosti  stanovená v rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  sa  obmedzuje  len  na  prípad  absolútneho  odmietnutia  prístupu.  Naopak,  takéto  riešenie  by  oslabilo  potrebný  účinok  článku  102  ZFEÚ.  Hoci  sa  aj  rozsudok z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  týka  skutkových  okolností  vzťahujúcich  sa  na  absolútne  odmietnutie  poskytnutia,  Súdny  dvor v tomto  rozsudku  podľa  nej  stanovil  všeobecné  zásady  povinnosti  pomáhať  konkurentom.
Pokiaľ  ide o rozsudky  citované  Komisiou  vo  vyjadrení k žalobe,  žalobkyňa  sa  domnieva,  že  tieto  rozsudky  predstavujú v porovnaní s napadnutým  rozhodnutím  nový  prístup. V každom  prípade  po  prvé  rozsudok z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  do  seba  podľa  nej  začlenil  rozsudok  zo  6. marca 1974,  Istituto  Chemioterapico  Italiano a Commercial  Solvents/Komisia  (6/73 a 7/73,  EU:C:1974:18), z ktorého  vyplýva,  že  nevyhnutnosť  je  právnou  podmienkou,  ktorá  musí  byť  naplnená  vopred.  Tieto  dva  rozsudky  sú  teda  podľa  nej  zlučiteľné.
Po  druhé  judikatúra  citovaná  Komisiou,  konkrétne  rozsudky  zo  14. februára  1978,  United  Brands a United  Brands  Continentaal/Komisia  (27/76,  EU:C:1978:22), a zo  16. septembra  2008,  Sot.  Lélos  kai  Sia a i. (C‑468/06  až C‑478/06,  EU:C:2008:504),  sa  na  prejednávanú  vec  podľa  nej  neuplatňujú,  vzhľadom  na  to,  že v prvom  rade  sa  výhrady  uvádzané v rámci  týchto  vecí  netýkali  odmietnutia  predať,  ale  skutočnosti,  že  takéto  odmietnutie  bolo  použité  ako  prostriedok  na  vyvolanie  ďalšieho  obmedzenia  hospodárskej  súťaže.  Ďalej  sa tieto  veci  údajne  netýkali  predaja  zdroja  súťažiteľom  na  sekundárnom  trhu,  ale  dodania  konečného  výrobku s cieľom  jeho  distribúcie  alebo  ďalšieho  predaja.  Napokon  sa v týchto  veciach  dominantný  podnik  rozhodol  ukončiť  dodávanie  výrobkov,  ktoré  ponúkal  dotknutým  zákazníkom,  zatiaľ  čo v prejednávanej  veci,  tak  ako  vo  veci, v ktorej  bol  vydaný  rozsudok z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  dominantný  podnik  žiadateľom o prístup  nikdy  predtým  nič  nedodával.
Po  tretie  sa žalobkyňa  domnieva,  že  čo  sa  týka  judikatúry  citovanej  Komisiou,  týkajúcej  sa  odmietnutia  poskytnúť  licenciu  na  práva  duševného  vlastníctva, t. j. rozsudkov z 5. októbra  1988,  Volvo  (238/87,  EU:C:1988:477,  bod  8);  zo  6. apríla  1995,  RTE a ITP/Komisia  (C‑241/91 P a C‑242/91 P,  EU:C:1995:98,  bod  50), a z 29. apríla  2004,  IMS  Health  (C‑418/01,  EU:C:2004:257,  bod  35),  táto  judikatúra  je v súlade s rozsudkom z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  pričom  tento  rozsudok  odkazuje  na  rozsudok  zo  6. apríla  1995,  RTE a ITP/Komisia  (C‑241/91 P a C‑242/91 P,  EU:C:1995:98),  ktorý  je  samotný  citovaný v neskorších  rozsudkoch.  To,  že  prísnejšie  podmienky,  najmä  požiadavka,  aby  bol  zdroj  nevyhnutný  na  vyrobenie  „nového  výrobku“,  sa  môžu  vyžadovať  vo  veciach  týkajúcich  sa  duševného  vlastníctva,  neznamená,  že  Komisia  môže  nezohľadňovať  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  vo  veciach,  ktoré  nemajú  žiadnu  súvislosť s touto  oblasťou.
Po  štvrté  žalobkyňa  tvrdí,  že  pokiaľ  ide o uplatnenie  rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83),  neexistuje  žiaden  dôvod  si  myslieť,  že  Súdny  dvor  chcel  obmedziť  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  výlučne  len  na  okolnosti  tejto  veci.  Existuje  totiž  podľa  nej  rozdiel  medzi  vyhlásením, k akému  došlo v rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83),  že  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  sa  neuplatňujú  na  všetky  veci  súvisiace s „obchodnými  podmienkami“, a tvrdením,  aké  uvádza  Komisia,  že  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  by  sa  nemali  uplatňovať v žiadnej z týchto  vecí.
Po  piate  rozhodnutia  citované  Komisiou  nemôžu  podoprieť  jej  stanovisko,  pretože  jej  analýza  uvedená v jej  rozhodnutí  2001/892/ES z 25. júla  2001,  týkajúcom  sa  konania  podľa  článku  82  [ES]  (COMP/C‑1/36.915 – Deutsche  Post  AG – Zadržiavanie  medzinárodných  zásielok)  (Ú. v. ES L 331,  2001, s. 40),  je  založená  na  tom,  že  distribučná  sieť  spoločnosti  Deutsche  Post  bola  pre  odosielateľov  usadených v Spojenom  kráľovstve  nevyhnutná.  Vec  Polaroid/SSI  Europe,  citovaná  ako  príklad  zneužívajúceho  implicitného  odmietnutia  prístupu,  nie  je  pre  prejednávanú  vec  relevantná.
Svojou  piatou  výhradou  žalobkyňa  tvrdí,  že  napadnuté  rozhodnutie  nepreukazuje,  že  prístup k jej  účastníckej  prípojke  je  pre  konkurentov  nachádzajúcich  sa  na  druhotnom  trhu  nevyhnutný. V tejto  súvislosti z rozsudku z 29. apríla  2004,  IMS  Health  (C‑418/01,  EU:C:2004:257,  bod  28),  podľa  nej  vyplýva,  že  nestačí  preukázať,  že  alternatívne  riešenia  sú  pre  ostatných  operátorov  menej  výhodné,  ale  že  je  potrebné  preukázať  nevyhnutnosť  danej  siete v zmysle  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569).  Povinnosť  poskytnúť  prístup k zariadeniu  totiž  vzniká  vtedy,  ak  má  odmietnutie  prístupu  objektívne  dostatočne  závažný  účinok  na  hospodársku  súťaž.
Navyše  sú  údajne  irelevantné  otázky,  ktoré  Komisia  preskúmala v oddiele  7.3  napadnutého  rozhodnutia, a najmä v odôvodneniach  382 a 384  tohto  rozhodnutia, a ktoré  spočívajú v tom,  či  jednak  medená  sieť  žalobkyne  bola  dôležitá, a jednak  či  efektívny  veľkoobchodný  prístup k technológii  DSL  vybudovanej  na  základe  účastníckej  prípojky  bol  dôležitý  pre  alternatívnych  operátorov  na  Slovensku.  Komisia  sa  tým  podľa  nej  dopustila  pochybenia,  čo  sa  týka  uplatnenia  kritéria  nevyhnutnosti.  Úlohou  Komisie  je  totiž  podľa  nej  preskúmať,  či  je  prístup k účastníckej  prípojke  nevyhnutný  na  to,  aby  mohli  konkurenti  žalobkyne  súťažiť  na  maloobchodnom,  druhotnom  trhu, v dôsledku  čoho  by v prípade  neexistencie  takéhoto  prístupu  bola  takáto  hospodárska  súťaž  nemožná  alebo  mimoriadne  sťažená. V tejto  súvislosti  je  podľa  nej  veľká  väčšina  širokopásmových  prístupov  vybudovaná  na  iných  technológiách,  než  je  medená  sieť  žalobkyne,  takže  takýto  prístup  nie  je  nevyhnutný v tom  zmysle,  že  je  nemožný  alebo  neprimerane  sťažený.
Komisia a vedľajší  účastník  konania  nesúhlasia s touto  argumentáciou.
V tejto  súvislosti má  podľa  ustálenej  judikatúry  podnik v dominantnom  postavení  osobitnú  zodpovednosť  za  to,  aby  svojím  správaním  nenarušil  účinnú a neskreslenú  hospodársku  súťaž  na  vnútornom  trhu  (pozri  rozsudok  zo  6. septembra  2017,  Intel/Komisia, C‑413/14 P,  EU:C:2017:632,  bod  135 a citovanú  judikatúru),  pričom  skutočnosť,  že  takéto  dominantné  postavenie  má  svoj  pôvod v bývalom  zákonnom  monopole,  sa v tejto  súvislosti  musí  zohľadniť  (rozsudok z 27. marca 2012,  Post  Danmark, C‑209/10,  EU:C:2012:172,  bod  23).
Práve z tohto  dôvodu  článok  102  ZFEÚ  zakazuje  podniku v dominantnom  postavení  okrem  iného  to,  aby  používal  také  postupy,  ktoré  majú  za  následok  vylúčenie  jeho  konkurentov,  ktorí  sa  považujú  za  rovnako  efektívnych  ako  on  sám, z trhu,  pričom  tieto  postupy  posilňujú  jeho  dominantné  postavenie  používaním  iných  prostriedkov  než  tých,  ktoré  vychádzajú z hospodárskej  súťaže  založenej  na  zásluhách. Z tohto  hľadiska  nemožno  každú  cenovú  hospodársku  súťaž  považovať  za  zákonnú  (pozri  rozsudok  zo  6. septembra  2017,  Intel/Komisia, C‑413/14 P,  EU:C:2017:632,  bod  136 a citovanú  judikatúru).
V tejto  súvislosti  bolo  rozhodnuté,  že  zneužívanie  dominantného  postavenia,  zakázané  článkom  102  ZFEÚ,  je  objektívnym  pojmom,  ktorý  sa  týka  takého  konania  podniku v dominantnom  postavení,  ktoré  na  trhu,  kde  práve v dôsledku  prítomnosti  daného  podniku  je  úroveň  hospodárskej  súťaže  už  oslabená,  má  za  následok  to,  že  na  základe  použitia  iných  prostriedkov,  než  sú  tie,  ktoré  riadia  bežnú  hospodársku  súťaž  výrobkov  alebo  služieb  na  základe  plnení  hospodárskych  subjektov,  bráni  zachovaniu  tej  úrovne  hospodárskej  súťaže,  ktorá  ešte  na  trhu  existuje,  alebo  rozvoju  tejto  hospodárskej  súťaže  (pozri  rozsudky z 19. apríla  2012,  Tomra  Systems a i./Komisia, C‑549/10 P,  EU:C:2012:221,  bod  17 a citovanú  judikatúru, a z 9. septembra  2009,  Clearstream/Komisia, T‑301/04,  EU:T:2009:317,  bod  140 a citovanú  judikatúru).
Článok 102 ZFEÚ  sa  netýka  len  postupov,  ktoré  spotrebiteľom  spôsobujú  okamžitú  ujmu,  ale  aj  postupov,  ktoré  im  spôsobujú  ujmu  tým,  že  narušujú  hospodársku  súťaž  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 27. marca 2012,  Post  Danmark, C‑209/10,  EU:C:2012:172,  bod  20 a citovanú  judikatúru, a z 29. marca 2012,  Telefónica a Telefónica  de  España/Komisia, T‑336/07,  EU:T:2012:172,  bod  171).
Vplyv  na  stav  hospodárskej  súťaže,  na  ktorý  sa  poukazuje v bode  109  vyššie,  sa  nemusí  týkať  konkrétneho  účinku  nahláseného  zneužívajúceho  správania.  Na  to,  aby  sa  preukázalo  porušenie  článku  102  ZFEÚ,  treba  preukázať,  že  zneužívajúce  správanie  podniku v dominantnom  postavení  smeruje k obmedzeniu  hospodárskej  súťaže  alebo,  inými  slovami,  že  takéto  správanie  môže  mať  taký  účinok  (rozsudok z 19. apríla  2012,  Tomra  Systems a i./Komisia, C‑549/10 P,  EU:C:2012:221,  bod  68;  pozri  tiež  rozsudky z 9. septembra  2009,  Clearstream/Komisia, T‑301/04,  EU:T:2009:317,  bod  144 a citovanú  judikatúru, a z 29. marca 2012,  Telefónica a Telefónica  de  España/Komisia, T‑336/07,  EU:T:2012:172,  bod  268 a citovanú  judikatúru).
Okrem  toho,  pokiaľ  ide o zneužívajúcu  povahu  postupov,  ktorých  dôsledkom  je  cenové  stláčanie,  treba  uviesť,  že  článok  102  druhý  odsek písm. a)  ZFEÚ  výslovne  zakazuje,  aby  podnik v dominantnom  postavení  priamo  alebo  nepriamo  vynucoval  neprimerané  ceny  (rozsudky  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige, C‑52/09,  EU:C:2011:83,  bod  25, a z 29. marca 2012,  Telefónica a Telefónica  de  España/Komisia, T‑336/07,  EU:T:2012:172,  bod  173).  Keďže  zoznam  zneužívajúcich  postupov,  uvedený v článku  102  ZFEÚ,  nie  je  vyčerpávajúci,  zneužívajúce  postupy  uvedené v tomto  ustanovení  sú  len  príkladmi  zneužívania  dominantného  postavenia,  ktoré  právo  Únie  zakazuje  (rozsudky z 21. februára  1973,  Europemballage  a Continental  Can/Komisia,  6/72,  EU:C:1973:22,  bod  26;  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige, C‑52/09,  EU:C:2011:83,  bod  26, a z 29. marca 2012,  Telefónica a Telefónica  de  España/Komisia, T‑336/07,  EU:T:2012:172,  bod  173).
V prejednávanej  veci  treba  uviesť,  že  argumentácia,  ktorú  žalobkyňa  uvádza v prvom  žalobnom  dôvode,  sa  týka  výlučne  právneho  kritéria  uplatneného  Komisiou v siedmej  časti  napadnutého  rozhodnutia  (odôvodnenia  355  až  821),  na  účely  kvalifikácie  celého  radu  správaní  žalobkyne v dotknutom  období  ako  „odmietnutie  poskytnutia“.  Žalobkyňa  naopak  nespochybňuje  samotnú  existenciu  správaní  konštatovaných  Komisiou v tejto  časti  napadnutého  rozhodnutia.  Ako  vyplýva z odôvodnení  2 a 1507  napadnutého  rozhodnutia,  tieto  správania,  ktoré  prispeli k tomu,  aby  Komisia  identifikovala  jediné a pokračujúce  porušenie  článku  102  ZFEÚ  (odôvodnenie  1511  napadnutého  rozhodnutia),  spočívali  po  prvé v tom,  že  žalobkyňa  zatajovala  alternatívnym  operátorom  informácie  týkajúce  sa  svojej  siete,  potrebné  pre  neviazaný  prístup k účastníckym  prípojkám  tohto  operátora,  po  druhé v tom,  že  si  žalobkyňa  zúžila  rozsah  svojich  povinností  týkajúcich  sa  neviazaného  prístupu,  vyplývajúcich z platného  právneho  rámca, a po  tretie v tom,  že  uvedený  operátor  vo  svojej  štandardnej  ponuke v oblasti  neviazaného  prístupu  stanovil  viaceré  nespravodlivé  doložky a podmienky.
Okrem  toho,  ako  potvrdila  žalobkyňa  na  pojednávaní,  cieľom  prvého  žalobného  dôvodu  nie  je  spochybniť  analýzu  správania  spočívajúceho v cenovom  stláčaní,  ktorú  Komisia  uviedla v ôsmej  časti  napadnutého  rozhodnutia  (odôvodnenia  822  až  1045  napadnutého  rozhodnutia).  Žalobkyňa  vo  svojej  žalobe  totiž  nespochybňuje,  že  tento  druh  správania  predstavuje  samostatnú  formu  zneužitia,  odlišnú  od  odmietnutia  poskytnutia  prístupu,  ktorej  existencia  preto  nepodlieha  kritériám  stanoveným v rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569)  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 10. júla  2014,  Telefónica a Telefónica  de  España/Komisia, C‑295/12 P,  EU:C:2014:2062,  bod  75 a citovanú  judikatúru).  Žalobkyňa  tak  svojou  prvou a piatou  výhradou  Komisii v podstate  vytýka  to,  že  správania  pripomenuté v bode  113  vyššie  kvalifikovala  ako  „odmietnutie  poskytnutia“  prístupu k jej  účastníckej  prípojke  bez  toho,  aby  preverila  „nevyhnutnosť“  takého  prístupu, v zmysle  tretej  podmienky  stanovenej v bode  41  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569).
Je  pravda,  že  Súdny  dvor v tomto  rozsudku  usúdil,  že  na  to,  aby  odmietnutie  podniku s dominantným  postavením  poskytnúť  prístup k službe  mohlo  predstavovať  zneužitie v zmysle  článku  102  ZFEÚ,  je  potrebné,  aby  toto  odmietnutie  bolo  spôsobilé  zamedziť  akejkoľvek  hospodárskej  súťaži  na  trhu  zo  strany  žiadateľa o službu,  aby  toto  odmietnutie  nemohlo  byť  objektívne  odôvodnené a aby  služba  ako  taká  bola  nevyhnutná  pre  výkon  činnosti  žiadateľa  (rozsudok z 26. novembra  1998,  Bronner, C‑7/97,  EU:C:1998:569,  bod  41;  pozri  tiež  rozsudok z 9. septembra  2009,  Clearstream/Komisia, T‑301/04,  EU:T:2009:317,  bod  147 a citovanú  judikatúru).
Okrem  toho z bodov  43 a 44  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  vyplýva,  že  na  posúdenie  toho,  či  je  produkt  alebo  služba  nevyhnutná  na  to,  aby  podniku  umožnila  vykonávať  svoju  činnosť  na  danom  trhu,  treba  zisťovať,  či  existujú  produkty  alebo  služby  predstavujúce  alternatívne  riešenia,  hoci  sú  aj  menej  výhodné, a či  existujú  technické,  zákonné  alebo  ekonomické  prekážky,  ktoré  by  mohli  znemožniť,  či  prinajmenšom  neprimerane  sťažiť  akémukoľvek  podniku  so  zámerom  pôsobiť  na  uvedenom  trhu  vytvorenie  alternatívnych  produktov  alebo  služieb, a to  prípadne v spolupráci s ďalšími  prevádzkovateľmi.  Podľa  bodu  46  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  treba  na  to,  aby  sa  mohla  pripustiť  existencia  prekážok  ekonomickej  povahy,  prinajmenšom  preukázať,  že  vytvorenie  týchto  produktov  alebo  služieb  nie  je  ekonomicky  rentabilné  pre  produkciu v takej  miere,  ktorá  je  porovnateľná s produkciou  podniku  ovládajúceho  existujúci  produkt  alebo  službu  (rozsudok z 29. apríla  2004,  IMS  Health, C‑418/01,  EU:C:2004:257,  bod  28).
V prejednávanej  veci  však  vzhľadom  na  to,  že  právna  úprava  odvetvia  telekomunikácií  určuje  právny  rámec,  ktorý  sa  na  ňu  vzťahuje, a prispieva  tak k stanoveniu  podmienok  hospodárskej  súťaže, v ktorých  telekomunikačný  podnik  vykonáva  svoju  činnosť  na  dotknutých  trhoch,  uvedená  právna  úprava  predstavuje  relevantnú  skutočnosť  na  uplatnenie  článku  102  ZFEÚ  na  správania  takého  podniku,  najmä s cieľom  posúdiť  zneužívajúcu  povahu  takýchto  správaní  (rozsudok  zo  14. októbra  2010,  Deutsche  Telekom/Komisia, C‑280/08 P,  EU:C:2010:603,  bod  224).
Ako  správne  uvádza  Komisia,  podmienky  pripomenuté v bode  115  vyššie  boli  stanovené a uplatnené v kontexte  vecí, v ktorých  išlo o otázku,  či  možno  na  základe  článku  102  ZFEÚ  vyžadovať  od  podniku s dominantným  postavením,  aby  iným  podnikom  poskytol  prístup k produktu  alebo  službe v prípade,  že  neexistuje  akákoľvek  zákonná  povinnosť v tomto  zmysle.
Takýto  kontext  sa  odlišuje  od  kontextu  prejednávanej  veci, v ktorej  TÚ  SR  rozhodnutím z 8. marca 2005,  ktoré  potvrdil  predseda  tohto  orgánu  14. júna  2005,  uložil  žalobkyni  povinnosť  vyhovieť  všetkým  žiadostiam o neviazaný  prístup k jej  účastníckej  prípojke,  považovaným  za  primerané a odôvodnené, s cieľom  umožniť  alternatívnym  operátorom  ponúkať  na  základe  tohto  prístupu  ich  vlastné  služby  na  maloobchodnom  masovom  trhu  (resp.  trhu  určenom  pre  širokú  verejnosť)  širokopásmových  služieb  na  pevnom  mieste  na  Slovensku  (pozri bod 9 vyššie).  Táto  povinnosť  vyplývala  zo  zámeru  štátnych  orgánov  podnietiť  žalobkyňu a jej  konkurentov k investíciám a inováciám  pri  súčasnom  zabezpečení  toho,  aby  bola  zachovaná  hospodárska  súťaž  na  trhu  (odôvodnenia  218,  373,  388,  1053 a 1129  napadnutého  rozhodnutia).
Ako  sa  uvádza v odôvodneniach  37  až  46  napadnutého  rozhodnutia,  rozhodnutím  TÚ  SR,  prijatým  na  základe  zákona č. 610/2003,  sa  na  Slovensku  realizovala  požiadavka  neviazaného  prístupu k účastníckej  prípojke  operátorov  ovládajúcich  podstatnú  časť  trhu  poskytovania  pevných  verejných  telefónnych  sietí,  stanovená v článku  3  nariadenia č. 2887/2000.  Normotvorca  Únie  túto  požiadavku  zdôvodnil v odôvodnení  6  uvedeného  nariadenia  tým,  že  „pre  nových  účastníkov  trhu  by  bolo  nehospodárne v rámci  primeraného  času  vytvoriť  kompletný  duplikát k prislúchajúcemu  kovovému  vedeniu  účastníckych  prípojok[,  pretože]  alternatívne  infraštruktúry…,  neponúkajú  vo  všeobecnosti  rovnakú  funkčnosť  alebo  všadeprítomnosť“.
Vzhľadom  na  to,  že  príslušný  regulačný  rámec  jasne  uznal  nevyhnutnosť  prístupu k účastníckej  prípojke  žalobkyne s cieľom  umožniť  vznik a rozvoj  efektívnej  hospodárskej  súťaže  na  slovenskom  trhu  služieb  širokopásmového  internetu,  nevyžadovalo  sa,  aby  Komisia  preukazovala,  že  takýto  prístup  bol  skutočne  nevyhnutný v zmysle  poslednej  podmienky  stanovenej v bode  41  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569).
Z vyššie  uvedeného  vyplýva,  že  Komisii  nemožno  vytýkať,  že  opomenula  preukázať  nevyhnutnosť  prístupu k predmetnej  sieti.
Treba  dodať,  že  uvedené  by  sa  Komisii  nedalo  vytýkať  ani  vtedy,  ak  by  sa  malo  usudzovať,  že  implicitné  odmietnutie  predmetného  prístupu  bolo  predmetom  úvah v rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83). V tomto  rozsudku  Súdny  dvor  rozhodol,  že z bodov  48 a 49  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  nemožno  vyvodiť,  že  podmienky  potrebné  na  preukázanie  existencie  zneužívajúceho  odmietnutia  poskytnutia,  ktoré  bolo  predmetom  prvej  prejudiciálnej  otázky  preskúmavanej v uvedenej  veci,  sa  musia  nevyhnutne  uplatniť  aj v rámci  posúdenia  zneužívajúcej  povahy  správania,  ktoré  spočíva v tom,  že  poskytovanie  služieb  alebo  predaj  tovaru  podlieha  nevýhodným  podmienkam  alebo  podmienkam,  za  ktorých  by  kupujúci  nemohol  mať o ne  záujem  (rozsudok  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige, C‑52/09,  EU:C:2011:83,  bod  55). V tejto  súvislosti  Súdny  dvor  uviedol,  že  takéto  správania  by  mohli  samé  osebe  predstavovať  samostatnú  formu  zneužitia,  odlišnú  od  odmietnutia  poskytnutia  (rozsudok  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige, C‑52/09,  EU:C:2011:83,  bod  56).
Súdny  dvor  okrem  toho  uviedol,  že  iný  výklad  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  by  znamenal,  že  na  to,  aby  sa  akékoľvek  správanie  podniku s dominantným  postavením,  pokiaľ  ide o obchodné  podmienky  tohto  podniku,  mohlo  považovať  za  zneužívajúce,  by  sa  zakaždým  vyžadovalo  splnenie  podmienok  potrebných  na  preukázanie  existencie  odmietnutia  dodávať,  čo  by  neprimerane  obmedzilo  potrebný  účinok  článku  102  ZFEÚ  (rozsudok  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige, C‑52/09,  EU:C:2011:83,  bod  58).
Žalobkyňa v tejto  súvislosti  správne  zdôrazňuje,  že  prax, o ktorú  išlo  vo  veci  samej,  ktorú  Súdny  dvor  preskúmal v rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83),  spočívala,  tak  ako  vyplýva z bodu  8  tohto  rozsudku,  výlučne v možnom  cenovom  stláčaní,  uplatňovanom  historickým  švédskym  operátorom  siete  pevnej  telekomunikačnej  služby s cieľom  odradiť  alternatívnych  operátorov  od  žiadostí o prístup k jeho  účastníckej  prípojke.  Predsa  len  však z toho  nemožno  vyvodiť  záver,  že  Súdnym  dvorom  poskytnutý  výklad  rozsahu  podmienok  stanovených v bode  41  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  sa  obmedzuje  výlučne  iba  na  túto  formu  zneužívajúceho  správania a nepokrýva  postupy,  ktoré  nie  sú  striktne  cenovej  povahy,  akými  sú  napríklad  postupy,  ktoré  Komisia v prejednávanej  veci  preskúmavala v siedmej  časti  napadnutého  rozhodnutia  (pozri  body  27  až  41  vyššie).
Treba  totiž  predovšetkým  konštatovať,  že v bodoch  55  až  58  rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83),  Súdny  dvor  nespomenul  osobitnú  formu  zneužitia,  ktorou  je  stláčanie  cien  konkurenčných  operátorov  na  druhotnom  trhu,  ale  „poskytovanie  služieb  alebo  predaj  tovaru…  [za]  nevýhodný[ch]  podmien[ok]  alebo  podmien[ok],  za  ktorých  by  kupujúci  nemohol  mať o ne  záujem“,  ako  aj  na  „obchodné  podmienky“  stanovené  podnikom s dominantným  postavením.  Takáto  formulácia  nasvedčuje  tomu,  že  postupy  vylučujúce  konkurentov z trhu,  na  ktoré  sa  odkazuje,  sa  netýkali  výlučne  cenového  stláčania,  ale  aj  iných  obchodných  praktík,  na  základe  ktorých  môžu  nastať  nezákonné  účinky  spočívajúce  vo  vylúčení  súčasných  alebo  potenciálnych  konkurentov z trhu, a to  takého  druhu  ako  postupy,  ktoré  Komisia  kvalifikovala  ako  implicitné  odmietnutie  poskytnutia  prístupu k účastníckej  prípojke  spoločnosti  žalobkyne  (pozri v tomto  zmysle  odôvodnenie  366  napadnutého  rozhodnutia).
Tento  výklad  rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83),  podporuje  skutočnosť,  že  Súdny  dvor v tejto  časti  svojej  analýzy  odkázal  na  body  48 a 49  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569).  Tieto  body  sa  totiž  venovali  druhej  prejudiciálnej  otázke  predloženej  Súdnemu  dvoru v tejto  veci a netýkali  sa  odmietnutia  podniku s dominantným  postavením, o ktorý  išlo  vo  veci  samej,  poskytnúť  prístup k svojmu  systému  donášky  domov  vydavateľovi  konkurenčného  denníka,  ktoré  bolo  preskúmané v rámci  prvej  otázky,  ale  týkali  sa  prípadnej  kvalifikácie  ako  zneužitia  dominantného  postavenia,  pokiaľ  ide o prax  údajne  spočívajúcu v tom,  že  tento  podnik  takýto  prístup  podmienil  tým,  aby  mu  daný  vydavateľ  zároveň  zveril  plnenie  ďalších  služieb,  akými  sú  napríklad  predaj v kioskoch  alebo  tlač.
Vzhľadom  na  uvedené  treba  dospieť k záveru,  že  pre  kvalifikáciu  správaní  žalobkyne,  preskúmaných v siedmej  časti  napadnutého  rozhodnutia,  ako  zneužívajúcich  postupov v zmysle  článku  102  ZFEÚ,  nebolo  potrebné,  aby  Komisia  preukazovala,  že  prístup k účastníckej  prípojke  žalobkyne  je  nevyhnutný  pre  vykonávanie  činnosti  konkurenčných  operátorov  na  maloobchodnom  trhu  so  širokopásmovými  službami v pevnej  sieti  na  Slovensku, v zmysle  judikatúry  citovanej v bode  116  vyššie.
Prvú a piatu  výhradu  tohto  žalobného  dôvodu  teda  treba  zamietnuť  ako  nedôvodné.
b)
O tretej výhrade
Svojou  treťou  výhradnou  žalobkyňa  tvrdí,  že  výsledkom  toho,  že  za  predpokladu  implicitného  odmietnutia  poskytnutia  prístupu  sa  neuplatňujú  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  je  nekonzistentnosť z hľadiska  politiky  hospodárskej  súťaže.  Za  takéhoto  predpokladu  by  totiž  podľa  nej  bolo  jednoduchšie  preukázať  implicitné  odmietnutie  poskytnutia  prístupu,  než  len  prosté  odmietnutie  poskytnutie  prístupu,  čo  by  údajne  malo  za  následok,  že s najzávažnejším  zneužitím  by  sa  zaobchádzalo  menej  prísnejšie  než s menej  závažným  zneužitím. V prejednávanej  veci  mal  podľa  nej  prinajmenšom  jeden z konkurentov  žalobkyne  prístup k jej  sieti,  takže  odmietnutie  prístupu  nie  je  úplné  (odôvodnenie  408  napadnutého  rozhodnutia).  Úplné  odmietnutie  prístupu  je  podľa  nej  pritom  závažnejšie  než  implicitné  odmietnutie  prístupu,  no  podľa  prístupu  Komisie  sa  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  uplatňujú  na  úplné  odmietnutie  prístupu,  ale  nie  na  implicitné  odmietnutie  prístupu.
Komisia  údajne  neposkytla  žiadne  odôvodnenie,  aby  vo  všeobecnosti  vysvetlila,  prečo  by  sa  implicitné  odmietnutie  prístupu  malo  považovať  za  závažnejšie  než  úplné  odmietnutie  prístupu,  ani  konkrétne  dôvody,  prečo  by  už v prvom  uvedenom  prípade  nemuseli  byť  naplnené  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569).
Komisia a vedľajší  účastník  konania  nesúhlasia s touto  argumentáciou.
V tejto  súvislosti  stačí  konštatovať,  že  toto  tvrdenie  je  založené  na  nesprávnom  predpoklade,  ktorým  je  konkrétne  to,  že  závažnosť  porušenia  článku  102  ZFEÚ,  spočívajúceho v odmietnutí  zo  strany  podniku s dominantným  postavením  poskytnúť  produkt  alebo  službu  ďalším  podnikom,  závisí  výlučne  od  jeho  formy.  Závažnosť  takéhoto  porušenia  pritom  môže  závisieť  od  mnohých  faktorov,  ktoré  nesúvisia s tým,  či  má  uvedené  odmietnutie  explicitný  alebo  implicitný  charakter,  akými  sú  napríklad  geografický  rozsah  porušenia,  jeho  úmyselný  charakter, a ďalej  jeho  účinky  na  trh.  Usmernenia z roku  2006  túto  analýzu  potvrdzujú,  keď  sa v nich v bode  20  uvádza,  že  posúdenie  závažnosti  porušenia  článku  101  alebo  102  ZFEÚ  sa  uskutočňuje  prípad  od  prípadu  vo  vzťahu  ku  každému  druhu  porušenia,  pričom  sa  zohľadnia  všetky  relevantné  okolnosti  prejednávanej  veci.
Napokon  treba  pripomenúť,  že v bode  69  rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83),  Súdny  dvor  uviedol,  že  pri  posudzovaní  účinkov  cenového  stláčania  môže  byť  relevantná  nevyhnutnosť  veľkoobchodného  produktu. V prejednávanej  veci  však  treba  konštatovať,  že  žalobkyňa  sa  na  povinnosť  Komisie  preukázať  nevyhnutnosť  neviazaného  prístupu k účastníckej  prípojke  žalobkyne  odvoláva  len  na  podporu  svojho  tvrdenia,  podľa  ktorého  Komisia  neuplatnila  vhodné  právne  kritérium v rámci  svojho  posudzovania  postupov  preskúmaných v siedmej  časti  napadnutého  rozhodnutia  (pozri  analogicky  rozsudok z 29. marca 2012,  Telefónica a Telefónica  de  España/Komisia, T‑336/07,  EU:T:2012:172,  bod  182),  no  neodvoláva  sa  na  ňu s cieľom  spochybniť  posúdenie  protisúťažných  účinkov  uvedených  postupov  zo  strany  Komisie,  uvedené v deviatej  časti  uvedeného  rozhodnutia  (odôvodnenia  1046  až  1109  napadnutého  rozhodnutia).
Tretiu  výhradu  teda  treba  zamietnuť  ako  nedôvodnú.
c)
O druhej výhrade
Svojou  druhou  výhradou  žalobkyňa  tvrdí,  že  to,  že  sa v napadnutom  rozsudku  neuplatnili  podmienky v zmysle  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  je v rozpore s rozsudkom z 9. septembra  2009,  Clearstream/Komisia  (T‑301/04,  EU:T:2009:317),  najmä s jeho  bodom  146,  ktorý,  hoci  sa  týka  implicitného  odmietnutia  predaja,  pripomenutého v odôvodnení  360  napadnutého  rozhodnutia,  tieto  podmienky  uplatňuje.  Komisia  sa  podľa  nej  dopustila  pochybenia,  pretože  vo  veci  Clearstream  bolo
de  facto
monopolné  postavenie  dotknutej  spoločnosti  chránené  zákonom,  takže  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  boli  splnené.  Na  rozdiel  od  veci, v ktorej  bol  vydaný  rozsudok z 9. septembra  2009,  Clearstream/Komisia  (T‑301/04,  EU:T:2009:317),  Komisia  údajne  nebola v prejednávanej  veci  schopná  preukázať  nevyhnutnosť  siete  DSL  žalobkyne.  Práve z tohto  dôvodu  podľa  nej  vynaložila  toľké  úsilie  na  to,  aby  túto  vec  odlíšila  od  vecí  Bronner a Clearstream.
Komisia a vedľajší  účastník  konania  nesúhlasia s touto  argumentáciou.
V tejto  súvislosti  treba  uviesť,  že  ako  správne  tvrdí  Komisia,  prístup,  ktorý  Komisia  zvolila  vo  veci, v ktorej  bol  vydaný  rozsudok z 9. septembra  2009,  Clearstream/Komisia  (T‑301/04,  EU:T:2009:317), a prístup,  ktorý  zvolila v prejednávanej  veci,  si  neprotirečia,  pretože v prvej  uvedenej  veci  neexistovala  povinnosť  dominantného  podniku  poskytovať  predmetnú  službu a dominantný  podnik  si  nevytvoril  svoje  obchodné  postavenie v rámci  zákonného  monopolu.
Ako  vyplýva z judikatúry  pripomenutej v bode  117  vyššie,  vzhľadom  na  to,  že  právna  úprava  odvetvia  telekomunikácií  určuje  právny  rámec,  ktorý  sa  na  ňu  vzťahuje, a prispieva  tak k stanoveniu  podmienok  hospodárskej  súťaže, v ktorých  telekomunikačný  podnik  vykonáva  svoju  činnosť  na  dotknutých  trhoch,  uvedená  právna  úprava  predstavuje  relevantnú  skutočnosť  na  uplatnenie  článku  102  ZFEÚ  na  správania  takého  podniku,  najmä s cieľom  posúdiť  zneužívajúcu  povahu  takýchto  správaní.
Druhú  výhradu  teda  treba  zamietnuť  ako  nedôvodnú.
d)
O štvrtej výhrade
Svojou  štvrtou  výhradou  žalobkyňa  tvrdí,  že  napadnuté  rozhodnutie  vo  svojom  odôvodnení  370  vychádza z nesprávneho  právneho  posúdenia,  obsahuje  skutkové  omyly a je  poznačené  ako  aj  nedostatkom  odôvodnenia.  Komisia v tomto  odôvodnení  podľa  nej  uviedla  dôvody  na  to,  aby  sa  odchýlila  od  podmienok  vychádzajúcich z rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  keď  vyhlásila,  že  tieto  podmienky  sa  neuplatňujú  na  odmietnutie  poskytnutia  prístupu, a to  jednak z dôvodu  právnej  povinnosti,  ktorú  mala  žalobkyňa,  poskytnúť  prístup k účastníckej  prípojke  na  základe  predchádzajúcich  právnych  predpisov, a jednak z dôvodu  rozvoja  siete  žalobkyne  ako  bývalého  štátneho  monopolu.
V prvom  rade,  pokiaľ  ide o nesprávne  právne  posúdenie a skutkové  omyly,  týkajúce  sa  týchto  dvoch  dôvodov,  po  prvé  žalobkyňa  Komisii  vytýka,  že  sa  dopustila  pochybení,  keď  uviedla,  že  je  potrebné  odchýliť  sa  od  podmienok  vychádzajúcich z rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569), z dôvodu  existencie  povinnosti  poskytnúť  prístup k účastníckej  prípojke,  ktorá  vyplýva z predchádzajúcich  právnych  predpisov.
V tejto  súvislosti  sa  žalobkyňa  domnieva,  že  takáto  povinnosť  nemusí  mať  dôsledky  na  podmienky  uplatnenia  článku  102  ZFEÚ,  keďže  obidve  sledujú  odlišné  ciele.  Komisia  totiž  podľa  nej  vychádzala z nesprávneho  právneho  posúdenia,  keď  neuplatnila  rozlíšenie,  vyplývajúce z bodu  113  rozsudku z 10. apríla  2008,  Deutsche  Telekom/Komisia  (T‑271/03,  EU:T:2008:101),  medzi  úlohou  právnej  povinnosti
ex  ante
,  cieľom  ktorej  je  zmenšiť  trhovú  silu  dominantných  podnikov  na  trhu, a úlohou  práva  hospodárskej  súťaže
ex  post
,  na  základe  ktorej  sa  orgány  zameriavajú  na  osobitné  správanie  podnikov a zisťujú,  či  tieto  podniky  použili  svoju  prípadnú  silu  na  trhu  zneužívajúcim  spôsobom.
Konkrétnejšie,  čo  sa  týka  povinnosti  predať,  táto  povinnosť  môže  byť  podľa  nej  na  základe  právnych  predpisov
ex  ante
uložená v prípadoch, v ktorých  má  Komisia  na  základe  článku  102  ZFEÚ  právo  uložiť  takúto  povinnosť  len v prípade,  že  existujú  výnimočné  okolnosti.  Hoci  podľa  nej z judikatúry  vyplýva,  že v súvislosti s uplatnením  článku  102  ZFEÚ  na  správania  dominantného  podniku  možno  zohľadniť  právnu  úpravu  týkajúcu  sa  odvetvia  telekomunikácií  (rozsudok  zo  14. októbra  2010,  Deutsche  Telekom/Komisia, C‑280/08 P,  EU:C:2010:603,  body  224  a 227),  Komisia v napadnutom  rozhodnutí  údajne  jednoducho  nezohľadnila  povinnosti  uložené  na  základe  takejto  právnej  úpravy,  ale  bez  toho,  aby  vykonala  čo  len  najmenšie  preskúmanie,  sa  úplne  oprela o posúdenie  uskutočnené  zo  strany  TÚ  SR.
Podľa  žalobkyne  úvahy  uvedené v rozsudku z 10. apríla  2008,  Deutsche  Telekom/Komisia  (T‑271/03,  EU:T:2008:101), z ktorých  vyplýva,  že  sekundárne  právne  predpisy  Únie  „sa  môžu“  ukázať  ako  relevantné z hľadiska  článku  102  ZFEÚ,  sa  uplatňujú  iba v kontexte  tejto  veci,  keďže  Súdny  dvor  mal  preskúmať,  či  sa  Komisia  dopustila  pochybenia,  keď  poukázala  na  existenciu  právnej  povinnosti  uloženej  týmito  právnymi  predpismi. Z tohto  rozsudku  ani z existencie  právnej  povinnosti  nevyplýva,  že  Komisia  sa  môže  vyhnúť  uplatneniu  podmienok  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569).
Žalobkyňa  naopak  usudzuje a na  pojednávaní  zdôraznila,  že  článok 102 ZFEÚ a uvedené  právne  predpisy  sledujú  odlišné  ciele,  takže  vnútroštátny  regulačný  orgán  môže  rozhodnúť o zvýšení  hospodárskej  súťaže  na  trhu,  zatiaľ  čo  povinnosť  uzavrieť  zmluvu  môže  byť  na  základe  článku  102 ZFEÚ  uložená  iba s cieľom  nápravy  situácie  vzniknutej  zneužívajúcim  odmietnutím  prístupu.
Okrem  toho  článok  21 ods. 3  zákona č. 610/2003,  na  ktorý  poukázala  Komisia,  keď  uviedla,  že  TÚ  SR  uskutočnila  vyváženie  záujmov,  údajne  nebol  citovaný v predchádzajúcich  rozhodnutiach  tohto  orgánu. V každom  prípade  všeobecná  povinnosť  vyvažovania  záujmov,  ktorú  ukladá  vnútroštátna  právna  úprava,  podľa  nej  neznamená,  že  by  Komisia  mohla  postupovať v rozpore s podmienkami  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569). V každom  prípade  podľa  nej  platí,  že  pokiaľ  existuje  predchádzajúca  právna  povinnosť,  Komisii  prislúcha  preukázať,  že  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  sa  neuplatňujú.  Žalobkyňa  pripúšťa,  že  je  pravda,  že  vo  veci, v ktorej  bol  vydaný  tento  rozsudok,  neexistovala  príslušná  právna  povinnosť,  podľa  nej  to  však  nevedie k záveru,  ktorý  chce  vyvodiť  Komisia.
Po  druhé,  čo  sa  týka  odôvodnenia,  podľa  ktorého  sa  sieť  žalobkyne  rozvinula v rámci  systému  monopolu,  žalobkyňa  tvrdí,  že  judikatúra, o ktorú  sa  opiera  Komisia v napadnutom  rozhodnutí,  neumožňuje  odchýliť  sa  od  tohto  druhého  odôvodnenia.  Predovšetkým  totiž  bod  109  rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83),  citovaný  Komisiou,  podľa  nej  nie  je  relevantný.  Ďalej, z bodu  23  rozsudku z 27. marca 2012,  Post  Danmark  (C‑209/10,  EU:C:2012:172),  na  ktorý  poukazuje  Komisia,  údajne  vyplýva,  že  existencia  bývalého  štátneho  monopolu  môže  byť  relevantná  pri  zohľadňovaní  správania  podniku.  Na  základe  tohto  rozsudku  teda  podľa  nej  nemožno  tvrdiť,  že  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  sa  neuplatňujú.
Názor,  na  základe  ktorého  sa  tvrdí,  že  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  sa  neuplatňujú v prípade,  že  má  daná  sieť  historicky  svoj  pôvod v štátnom  monopole,  je  podľa  nej  nesprávny,  keďže  článok  102  ZFEÚ  nestanovuje  osobitné  zaobchádzanie  vo  vzťahu k bývalému  štátnemu  monopolu.  Naopak,  Komisia  podľa  nej v minulosti  vyhlásila,  že  historická  povaha  monopolu  je  irelevantná  pre  súčasné  posúdenie  zneužitia  na  základe  článku  102  ZFEÚ.
Komisia a vedľajší  účastník  konania  nesúhlasia s touto  argumentáciou.
V tejto  súvislosti  stačí  na  odmietnutie  týchto  tvrdení  zdôrazniť,  že  skutočnosti,  ktoré  sú  uvedené v bodoch 117  až  121  vyššie,  nie  sú  založené  na  predpoklade,  podľa  ktorého  povinnosť  žalobkyne  poskytnúť  neviazaný  prístup k jej  účastníckej  prípojke  vyplýva z článku 102 ZFEÚ,  ale  iba  sa v nich v súlade s judikatúrou  citovanou v bode 117  vyššie  zdôrazňuje,  že  existencia  takejto  právnej  povinnosti  je  relevantnou  skutočnosťou  patriacou  do  ekonomického a právneho  rámca, v ktorom  treba  posúdiť,  či  postupy  žalobkyne,  preskúmané v siedmej  časti  napadnutého  rozhodnutia,  mohli  byť  kvalifikované  ako  zneužívajúce  postupy v zmysle  tohto  ustanovenia.
Napokon  žalobkyňou  uvádzaný  odkaz  na  bod  113  rozsudku z 10. apríla  2008,  Deutsche  Telekom/Komisia  (T‑271/03,  EU:T:2008:101), s cieľom  podporiť  tvrdenie  uvedené v bode  143  vyššie,  je  irelevantný.  Je  pravda,  že  Súd  prvého  stupňa v uvedenom  bode  113  uviedol,  že  vnútroštátne  regulačné  orgány  konajú v súlade s vnútroštátnym  právom,  ktoré  môže  mať  iné  ciele,  než  aké  sleduje  politika  Únie v oblasti  hospodárskej  súťaže.  Cieľom  tohto  bodu  odôvodnenia  bolo  to,  aby  Súd  prvého  stupňa  podoprel  odmietnutie  tvrdenia  žalobkyne,  uvádzaného v tejto  veci,  podľa  ktorého v podstate  kontrola
ex  ante
jej  cien  zo  strany  nemeckého  regulačného  orgánu  telekomunikácií a pôšt  vylučovala,  aby  článok  102  ZFEÚ  mohol  byť  uplatnený  na  prípadné  cenové  stláčanie  vyplývajúce z jej  cien  za  neviazaný  prístup k jej  účastníckej  prípojke.  Tento  bod  sa  teda  netýkal  otázky,  či  je  na  posúdenie  súladu  jej  politiky  prístupu s článkom  102  ZFEÚ  relevantná  existencia  právnej  povinnosti  prístupu k účastníckej  prípojke  operátora s dominantným  postavením.
Okrem  toho z ustálenej  judikatúry  vyplýva,  že  existencia  dominantného  postavenia,  ktoré  má  svoj  pôvod v zákonnom  monopole,  sa v rámci  uplatnenia  článku  102  ZFEÚ  musí  zohľadniť  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 27. marca 2012,  Post  Danmark, C‑209/10,  EU:C:2012:172,  bod  23 a citovanú  judikatúru).
Štvrtá  výhrada v rozsahu, v akom  sa  týka  údajného  nesprávneho  právneho  posúdenia a skutkových  omylov,  pokiaľ  ide o odôvodnenie  uvádzané  Komisiou v súvislosti s odchýlením  sa  od  podmienok  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569), a vzťahujúce  sa  na  povinnosť  žalobkyne,  vyplývajúcu z predchádzajúcich  predpisov,  poskytnúť  prístup k účastníckej  prípojke a existenciu  predchádzajúceho  systému  štátneho  monopolu,  sa  teda  musí  zamietnuť  ako  nedôvodná.
V druhom  rade  žalobkyňa  Komisii  vytýka  nedostatok  odôvodnenia,  pokiaľ  ide o dôvody,  ktoré  táto  inštitúcia  uviedla  na  to,  aby  sa  odchýlila  od  podmienok  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569), a ktoré  spočívajú v nevyhnutnosti  zaviesť  povinnosť  poskytnúť  pôvodný  prístup.  Komisia  totiž  údajne  nepristúpila k preskúmaniu,  pokiaľ  ide o existenciu  predchádzajúcej  právnej  povinnosti,  ani  neanalyzovala  jej  obsah,  ani  neuviedla  úvahy  vzťahujúce  sa  na  uvedené  zdôvodnenie,  pokiaľ  ide o nevyhnutnosť  zaviesť  povinnosť  pôvodného  prístupu a o otázku, z akých  dôvodov  by  neexistencia  takéhoto  prístupu  vylučovala  akúkoľvek  účinnú  hospodársku  súťaž.  Komisia  údajne  neposkytla  žiaden  dôkaz  na  podporu  svojho  názoru,  že  vnútroštátna  právna  úprava  vyvážila  snahy  žalobkyne  ponechať  si  svoju  infraštruktúru  pre  svoje  vlastné  využívanie a snahy  podnikov,  ktoré  by  prípadne  chceli  získať  prístup k účastníckej  prípojke. V napadnutom  rozhodnutí  sa  podľa  nej  opomenulo  preukázať,  prečo  dotknuté  právne  povinnosti  poskytujú  dostatočný  základ  pre  neuplatnenie  podmienok  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569).  Komisia  bola  údajne  povinná  poskytnúť  osobitne  jasné,  nesporné a podrobné  odôvodnenie,  ktorým  by  sa  opodstatnilo  pôvodné  zavedenie  povinnosti  poskytnúť  prístup, a v dôsledku  toho  aj  dôvody,  prečo  neposkytnutie  prístupu  vylúčilo  akúkoľvek  účinnú  hospodársku  súťaž.
V replike  po  prvé  žalobkyňa  dodáva,  že  odôvodnenia  36  až  49  napadnutého  rozsudku  obsahujú  iba  všeobecný  opis  regulačného  rámca a len  stručný  opis  predchádzajúcej  povinnosti  prístupu. V tomto  odôvodnení  sa  pritom  podľa  nej  nerozoberá  otázka,  či  táto  povinnosť  umožňuje  neuplatniť  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569).
Po  druhé  TÚ  SR v rámci  toho  stanovenia  predchádzajúcich  povinností  údajne  neodkázal  na  žiadne  ustanovenia  slovenských  právnych  predpisov o vyvažovaní  záujmov. V každom  prípade  vyvažovanie  záujmov  založené  na  predchádzajúcej  právnej  úprave  sa  podľa  nej  odlišuje  od  vyvažovania  záujmov  na  základe  článku  102  ZFEÚ.  Tvrdením  založeným  na  vyvažovaní  záujmov,  ktoré  údajne  vykonal  TÚ  SR,  sa  podľa  názoru  žalobkyne  navyše  nemôže  opodstatniť  neexistencia  akéhokoľvek  odôvodnenia,  pokiaľ  ide o ostatné  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569).
Po  tretie  keď  Komisia  tvrdí,  že  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  sa v každom  prípade v prejednávanej  veci  neuplatňovali,  podľa  žalobkyne  si  zamieňa  otázku  dôvodnosti  rozhodnutia s povinnosťou  odôvodnenia.
Po  štvrté  žalobkyňa  tvrdí,  že  pokiaľ  ide o odkaz  na  oddiel  9.3  napadnutého  rozhodnutia,  týkajúci  sa  protisúťažných  účinkov,  tento  oddiel  neumožňuje  odôvodniť  toto  rozhodnutie.  Žalobkyňa  totiž v prvom  rade  tvrdí,  že  vylúčenie  akejkoľvek  účinnej  hospodárskej  súťaže  je  len  jednou z podmienok  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  zatiaľ  čo  nedostatok  odôvodnenia  sa  týka  ostatných  podmienok  tohto  rozsudku.  Ďalej  tvrdí,  že  preskúmanie  protisúťažných  účinkov v rámci  napadnutého  rozhodnutia  nenahrádza  potrebu  poskytnúť  osobitné  dôvody  vo  vzťahu k podmienke  nevyhnutnosti.  Napokon  uvádza,  že  tento  oddiel  vyvracia  tvrdenie  Komisie,  keďže  obsahuje  dôkazy  preukazujúce  neexistenciu  protisúťažných  účinkov.
Okrem  toho  pokiaľ  ide o odôvodnenie  založené  na  skutočnosti,  že  sa  sieť  žalobkyne  rozvinula v rámci  systému  monopolu,  žalobkyňa  tvrdí,  že  dôvody  uvedené v odôvodnení  373  napadnutého  rozhodnutia  nie  sú  dostatočné  na  vysvetlenie  toho,  prečo  sa  Komisia  domnieva,  že  existencia  bývalého  štátneho  monopolu  je  relevantná  pri  skúmaní  zneužitia z hľadiska  článku 102 ZFEÚ.
Podľa  žalobkyne  vzhľadom  na  to,  že  Komisia  musí  dodržiavať  zásadu  riadnej  správy  vecí  verejných,  má  povinnosť  preskúmať  osobitosti  bývalého  štátneho  monopolu,  na  ktoré  sa  chce  odvolávať v rámci  toho,  že  neuplatní  podmienky  rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569),  keďže  tieto  osobitosti  sa  javia  ako  nadmieru  relevantné.  Žalobkyňa  sa  tiež  domnieva,  že  skutočnosti  uvedené v odôvodnení  891  napadnutého  rozhodnutia,  týkajúce  sa  investícií  žalobkyne  do  širokopásmových  aktív v období  rokov  2003 – 2010,  nemožno  kvalifikovať  ako  faktické  podrobnosti  bez  osobitnej  relevantnosti.  Žalobkyňa  zastáva  názor,  že  Komisia  naopak  mala  preskúmať  povahu a dopad  týchto  investícií  vzhľadom  na  jej  historické  postavenie.  Žalobkyňa  na  záver  uvádza,  že  ak  by  sa  odôvodnenie  obsiahnuté v napadnutom  rozsudku  ukázalo  ako  dostatočné, v praxi  by  to  znamenalo,  že v prípade,  ak v minulosti  existoval  štátny  monopol,  Komisii  nebolo  stanovené  žiadne  obmedzenie.
Komisia a vedľajší  účastník  konania  nesúhlasia s touto  argumentáciou.
V tejto  súvislosti  odôvodnenie  vyžadované  článkom  296  ZFEÚ  musí  byť  prispôsobené  povahe  predmetného  aktu a musí  jasne a jednoznačne  vyjadrovať  úvahy  inštitúcie,  ktorá  právny  akt  vydala,  tak  aby  dotknuté  osoby  mohli  porozumieť  dôvodom  prijatého  opatrenia a brániť  svoje  práva a aby  súd  mohol  vykonať  preskúmanie.  Pokiaľ  ide o rozhodnutie  prijaté  na  základe  článku 102  ZFEÚ,  táto  zásada  vyžaduje,  aby  napadnuté  rozhodnutie  uvádzalo  skutkové  okolnosti,  od  ktorých  závisí  právne  odôvodnenie  opatrenia, a úvahy,  ktoré  viedli k prijatiu  rozhodnutia  (rozsudok z 9. septembra  2010,  Tomra  Systems a i./Komisia, T‑155/06,  EU:T:2010:370,  bod 227).
Po  prvé  žalobkyňa  usudzuje,  že  napadnuté  rozhodnutie  neobsahuje  preskúmanie  týkajúce  sa  existencie  predchádzajúcej  právnej  povinnosti,  ani  analýzu  jej  obsahu,  ani  dôkaz  podporujúci  posúdenie  Komisie,  podľa  ktorého  vnútroštátna  právna  úprava  vyvážila  snahy  žalobkyne  ponechať  si  svoju  infraštruktúru  pre  svoje  vlastné  využívanie a snahy  podnikov,  ktoré  by  prípadne  chceli  získať  prístup k účastníckej  prípojke, a ani  sa v tomto  rozhodnutí  neuvádza, z akého  dôvodu  právne  povinnosti  údajne  umožnili  nezohľadniť  podmienky  prístupu,  pokiaľ  ide o poskytovania  služieb,  vyplývajúce z rozsudku z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569).  Treba  však  zdôrazniť,  že  Komisia v napadnutom  rozhodnutí  na  jednej  strane  predstavila  regulačný  rámec  týkajúci  sa  zavedenia  neviazaného  prístupu k účastníckej  prípojke  na  Slovensku v odôvodneniach  36  až  46  napadnutého  rozhodnutia.  Na  druhej  strane  Komisia  predstavila  právny  rámec  týkajúci  sa  posúdenia  zneužívajúceho  odmietnutia  prístupu v odôvodneniach  355  až  371  napadnutého  rozhodnutia,  pričom  konkrétnejšie  vysvetlila,  že  sa  domnieva,  že  okolnosti  prejednávanej  veci  sa  odlišujú  od  okolností  veci, v ktorej  bol  vydaný  rozsudok z 26. novembra  1998,  Bronner  (C‑7/97,  EU:C:1998:569), a že  tento  rozsudok  sa v prejednávanej  veci  neuplatňuje.  Tvrdenie  uvádzané  žalobkyňou  sa  teda  musí  odmietnuť.
Po  druhé,  pokiaľ  ide o tvrdenie  žalobkyne,  podľa  ktorého  bola  Komisia  povinná  poskytnúť  osobitne  jasné,  presvedčivé a podrobné  odôvodnenie,  týkajúce  sa  dôvodov,  pre  ktoré  na  základe  neposkytnutia  prístupu  došlo k vylúčeniu  akejkoľvek  účinnej  hospodárskej  súťaže,  treba  konštatovať,  že  žalobkyňa  sa  na  nevyhnutnosť  neviazaného  prístupu k svojej  účastníckej  prípojke  odvoláva  len  na  podporu  svojho  tvrdenia,  podľa  ktorého  Komisia  neuplatnila  vhodné  právne  kritérium v rámci  svojho  posudzovania  postupov  preskúmaných v siedmej  časti  napadnutého  rozhodnutia  (pozri  analogicky  rozsudok z 29. marca 2012,  Telefónica a Telefónica  de  España/Komisia, T‑336/07,  EU:T:2012:172,  bod  182),  no  neodvoláva  sa  na  ne s cieľom  spochybniť  posúdenie  protisúťažných  účinkov  uvedených  postupov  zo  strany  Komisie,  uvedené v deviatej  časti  uvedeného  rozhodnutia  (odôvodnenia  1046  až  1109  napadnutého  rozhodnutia). V každom  prípade  odôvodnenie  uvedené v tejto  časti  napadnutého  rozhodnutia  je  jasné a jednoznačné,  pokiaľ  ide o negatívne  účinky  správania  žalobkyne,  vylučujúceho  konkurenciu z trhu,  na  hospodársku  súťaž.
Po  tretie,  čo  sa  týka  tvrdenia  žalobkyne,  že dôvody uvedené v odôvodnení  373  napadnutého  rozhodnutia  nepostačuje  na  vysvetlenie  dôvodov,  pre  ktoré  sa  Komisia  domnieva,  že  existencia  bývalého  štátneho  monopolu  je  relevantná  pre  preskúmanie  zneužitia z hľadiska  článku  102  ZFEÚ,  treba  uviesť,  že  Komisia v tomto  odôvodnení v prvom  rade s poukázaním  na  osobitné  ustanovenia  článkov  8 a 12  smernice  2002/21 a článku  21 ods. 3  zákona č. 610/2003  uviedla,  že  povinnosť  žalobkyne  poskytnúť  prístup,  ktorá  jej  bola  uložená  rozhodnutím  TÚ  SR,  zohľadnila  snahy  žalobkyne,  ako  aj  snahy  jej  konkurentov,  investovať a inovovať,  pričom  súčasne  dbala o to,  aby  ostala  zachovaná  hospodárska  súťaž  na  trhu.  Komisia v uvedenom  odôvodnení  373  dodala,  že  je  možné,  aby  uloženie  povinnosti  poskytnúť  službu  alebo  prístup  nemalo  žiaden  vplyv  na  snahy  investovať a inovovať,  pokiaľ  sa  postavenie  dominantného  podniku  na  trhu  vyvinulo  pod  ochranou  osobitných  alebo  výlučných  práv,  alebo  bolo  financované  zo  štátnych  zdrojov,  tak  ako  to  bolo v prejednávanej  veci.  Komisia  ďalej  poukázala  na  bod  23  rozsudku z 27. marca 2012,  Post  Danmark  (C‑209/10,  EU:C:2012:172), z ktorého  vyplýva,  že v prípade,  že  má  existencia  takéhoto  dominantného  postavenia  svoj  pôvod v bývalom  zákonnom  monopole,  táto  skutočnosť  sa  musí  zohľadniť,  pričom  Komisia  vysvetlila,  že  práve  toto  je prípad  žalobkyne v prejednávanej  veci.  Komisia  si  napokon  dala  záležať,  aby v odôvodnení  373  napadnutého  rozhodnutia,  vysvetlila,  že z odôvodnenia  3  nariadenia č. 2887/2000  vyplýva,  že  jedným z dôvodov,  prečo  prístup k miestnej  sieti  zostáva  „jedným z najmenej  konkurenčných  segmentov  na  liberalizovanom  telekomunikačnom  trhu“,  je  to,  že  nové  subjekty  na  trhu  nemajú  rozšírenú  alternatívnu  sieťovú  infraštruktúru,  keďže  operátori,  akým  je  aj  žalobkyňa,  budovali  svoje  staré  siete s miestnym  prístupom  dlhodobo,  pričom  boli  chránení  výhradnými  právami, a mohli  po  celé  desaťročia  financovať  svoje  investície z monopolných  príjmov,  pochádzajúcich z poskytovania  telefónnych  hlasových  služieb a z verejných  zdrojov.
Komisia  napokon v odôvodnení  370  napadnutého  rozhodnutia  zdôraznila,  že z bodu  109  rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83),  vyplýva,  že  štruktúra  trhu  je  tiež  do  značnej  miery  založená  na  bývalej  monopolistickej  štruktúre.
Vzhľadom  na  všetky  tieto  dôvody  treba  dospieť k záveru,  že  Komisia  dostatočne  odôvodnila  svoje  rozhodnutie,  že  skutočnosť,  že  sa  predmetná  sieť  rozvinula v systéme  monopolu,  je  relevantným  faktorom,  ktorý  sa  musí  zohľadniť v rámci  preskúmania,  ktoré  uskutočňuje  na  základe  článku 102 ZFEÚ.
Štvrtú  výhradu  je  teda  potrebné  zamietnuť  aj v časti, v ktorej  je  založená  na  porušení  povinnosti  odôvodnenia.
Z uvedených  skutočností  vyplýva,  že  prvý  žalobný  dôvod  sa  musí  zamietnuť  ako  nedôvodný.
2.
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení práva žalobkyne na obhajobu, čo sa týka posúdenia postupu vedúceho k cenovému stláčaniu
Druhý  žalobný  dôvod  sa  týka  práva  žalobkyne  na  obhajobu a skladá  sa z dvoch  častí.  Prvá  časť  je  založená  na  procesných  vadách,  ktorých  sa  Komisia  údajne  dopustila,  pokiaľ  ide o výpočet  dlhodobých  priemerných  prírastkových  nákladov  (ďalej  len  „LRAIC“)  žalobkyne,  to  znamená  nákladov,  ktoré  by  tento  operátor  nemusel  znášať,  ak  by  neponúkal  zodpovedajúce  služby.  Druhá  časť  je  založená  na  tom,  že  žalobkyni  údajne  nebolo  umožnené  sa v priebehu  správneho  konania  vyjadriť k spôsobu  výpočtu,  vzťahujúcemu  sa  na  viacero  období  nákladov  znášaných  žalobkyňou, v súvislosti s posúdením  existencie  postupu  vedúceho k cenovému  stláčaniu.
a)
O prvej časti založenej na procesných vadách, ktorých sa údajne dopustila Komisia, pokiaľ ide o výpočet dlhodobých priemerných prírastkových nákladov (LRAIC)
Žalobkyňa  Komisii  vytýka  jednak  to,  že  zmenila  metódy,  zásady a údaje  pri  výkone  analýzy  LRAIC, a jednak  to,  že  pred  prijatím  napadnutého  rozhodnutia  neoznámila  svoje  námietky  týkajúce  sa  dokumentov,  ktoré  jej  žalobkyňa  predložila s cieľom  vykonať  túto  analýzu. V oznámení o výhradách  totiž  Komisia  použila  výlučne  údaje  pochádzajúce z interného  systému  hlásenia  nákladov  žalobkyne,  tzv.  údaje  „ÚČN“  (účelové  členenie  nákladov) a zhrnutia  rentability,  poskytnuté  žalobkyňou,  keďže  žalobkyňa  nemala k dispozícii  osobitné  údaje  týkajúce  sa  LRAIC.  Podľa  žalobkyne  boli  tieto  údaje  „ÚČN“  založené  na  historických  nákladoch,  plne  alokovaných  zostupným  radom.  Tieto  údaje  sa  opierali o lineárnu  amortizáciu  neumožňujúcu  úhradu  nákladov v čase. V oznámení o výhradách  (bod 1038)  pritom  samotná  Komisia  uznala  limity  týchto  údajov v súvislosti s analýzou  postupu  vedúceho k cenovému  stláčaniu a usúdila,  že  sú  nedostatočné. Z tohto  dôvodu  žalobkyňa  po  oznámení o výhradách  predložila  nové  údaje,  pričom  vychádzala z poradnej  správy,  ktorá  bola  pripravená  počas  februára  2013 a bola  predložená  Komisii v prílohe  odpovede  na  oznámenie o výhradách. V týchto  nových  údajoch  sa  okrem  iného  prispôsobili  historické  náklady.  Komisia  tak  podľa  nej  súhlasila s precenením  nákladov  na  aktíva a amortizáciou,  navrhovaných  žalobkyňou  (odôvodnenie  894  napadnutého  rozhodnutia).
Žalobkyňa  zdôrazňuje,  že  Komisia  tým,  že  súhlasila s významnou  časťou  týchto  údajov,  usúdila,  že  poradná  správa  je  dôveryhodná.  Komisia  rovnako  pred  prijatím  napadnutého  rozhodnutia  údajne  nevzniesla  námietky,  pokiaľ  ide o zásady,  metódy a údaje  poskytnuté  žalobkyňou. V napadnutom  rozhodnutí  však  Komisia  odmietla  časť  týchto  zásad,  metód a údajov  (odôvodnenie  899  napadnutého  rozhodnutia).  Žalobkyňa  sa  domnieva,  že  Komisia  jej  mala  pred  prijatím  napadnutého  rozhodnutia  oznámiť  podrobné  námietky  týkajúce  sa  zásad,  metód a údajov,  ktoré  uviedla v tomto  rozhodnutí.  To,  že k takémuto  oznámeniu  nedošlo,  podľa  nej  predstavuje  porušenie  práva  na  obhajobu.  Podľa  žalobkyne  totiž  Komisia  bola  povinná  uviesť v plnom  rozsahu  metódu,  zásady a údaje  týkajúce  sa  nákladov, o ktoré  mala v úmysle  sa  oprieť v rámci  svojej  povinnosti  preukázať  porušenie, a informovať  žalobkyňu o svojom  názore.  Žalobkyňa  navyše  poukázala  na  tieto  problémy  pred  vyšetrovateľom  Komisie,  no  bez  výsledku.
Okrem  toho  podľa  nej  samotná  Komisia  uznala,  že v čase  oznámenia o výhradách  nemala k dispozícii  údaje o dlhodobých  priemerných  prírastkových  nákladoch,  pričom  však  napadnuté  rozhodnutie  sa  opieralo o tieto  náklady,  čo  znamená,  že  Komisia  medzi  týmito  dvomi  dokumentmi  zmenila  prístup.  Podľa  žalobkyne  pritom  vzhľadom  na  to,  že  Komisia  po  zaslaní  oznámenia o výhradách  zmenila  prístup,  bolo  jej  povinnosťou  zaslať  žalobkyni  nové  oznámenie o výhradách  alebo  nový  opis  skutkových  okolností.
Napokon  podľa  žalobkyne  tabuľky  týkajúce  sa  vyčíslenia  cenového  stláčania,  ktoré  Komisia  odovzdala  na  stretnutí k stavu  spisu  16. septembra  2014,  nemôžu  podložiť  dotknuté  časti  napadnutého  rozhodnutia,  ani  zabezpečiť  dodržanie  jej  práva  na  obhajobu. V tomto  zmysle  žalobkyňa  zdôrazňuje  povrchný  charakter  týchto  tabuliek,  ktoré  tvorili  len  štyri  strany a ktoré  neobsahovali  žiadne  vysvetlenie  na  podporu v nich  uvedených údajov.  Žalobkyňa  rovnako  zdôrazňuje,  že  uvedené  tabuľky  jej  Komisia  odovzdala  až v štádiu  stretnutia k stavu  spisu  16. septembra  2014, t. j. jeden  mesiac  pred  uverejnením  napadnutého  rozhodnutia,  takže o stanovisku  Komisie  už v tento  deň  bolo  rozhodnuté.  Žalobkyňa  totiž  na  pojednávaní  zdôraznila,  že  Komisia  na  tomto  stretnutí  uviedla,  že  spisuje  rozhodnutie,  ktoré  bude  vo  vzťahu k nej  negatívne. V každom  prípade z odovzdania  týchto  tabuliek  vyplýva,  že  Komisia  sa  cítila  byť  povinnou  po  oznámení o výhradách  odovzdať  dokument  vysvetľujúci  vyčíslenie  cenového  stláčania.
Komisia  nesúhlasí s touto  argumentáciou.
Ako  vyplýva z odôvodnenia  862  napadnutého  rozhodnutia,  Komisia  požiadala  žalobkyňu,  aby  jej  oznámila  údaje  potrebné  pre  výpočet  nákladov  týkajúcich  sa  dodatočných  vstupov,  ktoré  sú  potrebné  na  transformáciu  jej  veľkoobchodných  služieb  na  maloobchodné  služby.  Pred  oznámením o výhradách  zaslala  žalobkyňa  Komisii  výpočty  nákladov  za  roky  2003 – 2010 v tabuľkách  „ÚČN“ a viaceré  dodatočné  výpočtové  tabuľky. V rámci  prvej  časti  svojho  druhého  žalobného  dôvodu  pritom  žalobkyňa v podstate  namieta  porušenie  svojho  práva  na  obhajobu  tým,  že  námietky,  ktoré  Komisia  vzniesla  voči  metódam,  zásadám a údajom,  ktoré  predložila  žalobkyňa,  boli  po  prvýkrát  vyslovené  až v odôvodneniach 860  až  921  napadnutého  rozhodnutia.
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že  dodržiavanie  práva  na  obhajobu  pri  vedení  správneho  konania v oblasti  politiky  hospodárskej  súťaže  predstavuje  všeobecnú  zásadu  práva  Únie,  ktorej  dodržiavanie  zabezpečujú  súdy  Únie  (pozri  rozsudok z 18. júna  2013,  ICF/Komisia, T‑406/08,  EU:T:2013:322,  bod  115 a citovanú  judikatúru).
Táto  zásada  vyžaduje,  aby  mal  dotknutý  podnik  možnosť v priebehu  správneho  konania  účinne  vyjadriť  svoje  stanovisko k pravdivosti a relevantnosti  skutkového  stavu a uvádzaných  okolností,  ako  aj k dokumentom, o ktoré  Komisia  oprela  svoje  tvrdenie o existencii  porušenia  pravidiel  hospodárskej  súťaže. V tomto  zmysle  článok  27 ods. 1  nariadenia č. 1/2003  stanovuje  zaslanie  oznámenia o výhradách  účastníkom  konania. V tomto  oznámení  sa  musia  jasne  uviesť  všetky  podstatné  informácie, o ktoré  sa  Komisia v tomto  štádiu  konania  opiera  (rozsudok z 5. decembra  2013,  SNIA/Komisia, C‑448/11 P,  neuverejnený,  EU:C:2013:801,  body  41 a 42).
Táto  požiadavka  je  dodržaná,  pokiaľ  konečné  rozhodnutie  dotknutým  osobám  nepripisuje  iné  porušenia,  než  sú  porušenia  uvedené v oznámení o výhradách, a obsahuje  len  skutočnosti,  ku  ktorým  sa  dotknuté  osoby  mali  možnosť v priebehu  konania  vyjadriť  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 24. mája  2012,  MasterCard a i./Komisia, T‑111/08,  EU:T:2012:260,  bod  266, a z 18. júna  2013,  ICF/Komisia, T‑406/08,  EU:T:2013:322,  bod  117).
Oznámenie  podstatných  skutočností, z ktorých  Komisia v oznámení o výhradách  vychádzala,  však  môže  byť  stručné a rozhodnutie  nemusí  byť  nevyhnutne  kópiou  oznámenia o výhradách,  pretože  toto  oznámenie  predstavuje  prípravný  dokument,  ktorého  skutkové a právne  posúdenia  majú  iba  čisto  predbežný  charakter  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky  zo  17. novembra  1987,  British  American  Tobacco a Reynolds  Industries/Komisia,  142/84 a 156/84,  EU:C:1987:490,  bod  70; z 5. decembra  2013,  SNIA/Komisia, C‑448/11 P,  neuverejnený,  EU:C:2013:801,  bod  42 a citovanú  judikatúru, a z 24. mája  2012,  MasterCard a i./Komisia, T‑111/08,  EU:T:2012:260,  bod  267).  Prípustné  sú  tak  aj  doplnenia k oznámeniu o výhradách,  vykonané  vzhľadom  na  vyjadrenia  účastníkov  konania,  ktorých  tvrdenia  preukazujú,  že  naozaj  mohli  uplatniť  svoje  právo  na  obhajobu.  Komisia  takisto  môže s ohľadom na správne  konanie  opraviť  alebo  doplniť  skutkové  alebo  právne  tvrdenia  na  podporu  výhrad,  ktoré  uviedla  (rozsudok z 9. septembra  2011,  Alliance  One  International/Komisia, T‑25/06,  EU:T:2011:442,  bod  181). V dôsledku  toho  Komisia  môže  až  do  prijatia  konečného  rozhodnutia,  najmä  vzhľadom  na  písomné  alebo  ústne  pripomienky  účastníkov  konania,  buď  upustiť  od  niektorých  alebo  aj  všetkých  výhrad,  pôvodne  uplatnených  voči  týmto  účastníkom, a zmeniť  tak  svoj  postoj v ich  prospech,  alebo  naopak,  rozhodnúť o pridaní  nových  výhrad,  pod  podmienkou,  že  dotknutým  podnikom  poskytne  príležitosť  uviesť  svoje  stanovisko k tejto  veci  (pozri  rozsudok z 30. septembra  2003,  Atlantic  Container  Line a i./Komisia, T‑191/98 a T‑212/98  až T‑214/98,  EU:T:2003:245,  bod  115 a citovanú  judikatúru).
Z predbežného  charakteru  právnej  kvalifikácie  skutkového  stavu  uvedeného v oznámení o výhradách  vyplýva,  že  jediným  dôvodom  na  zrušenie  konečného  rozhodnutia  Komisie  nemôže  byť  to,  že  definitívne  závery  založené  na  tomto  skutkovom  stave  presne  nezodpovedajú  uvedenej  predbežnej  kvalifikácii  (rozsudok z 5. decembra  2013,  SNIA/Komisia, C‑448/11 P,  neuverejnený,  EU:C:2013:801,  bod  43).  Zohľadnenie  tvrdenia,  ktoré  účastník  konania  uviedol v priebehu  správneho  konania,  bez  toho,  aby  mu  bolo  umožnené  sa v tejto  súvislosti  vyjadriť  pred  prijatím  konečného  rozhodnutia,  teda  nemôže  predstavovať  samo  osebe  porušenie  jeho  práva  na  obhajobu v prípade,  že  zohľadnenie  tohto  tvrdenia  nemení  povahu  výhrad,  ktoré  mu  boli  oznámené  (pozri v tomto  zmysle  uznesenie z 10. júla  2001,  Irish  Sugar/Komisia, C‑497/99 P,  EU:C:2001:393,  bod  24;  rozsudky z 28. februára  2002,  Compagnie  générale  maritime a i./Komisia, T‑86/95,  EU:T:2002:50,  bod  447, a z 9. septembra  2011,  Alliance  One  International/Komisia, T‑25/06,  EU:T:2011:442,  bod  182).
Komisia  totiž  musí  vypočuť  osoby,  ktorým  bolo  určené  oznámenie o výhradách, a prípadne  zohľadniť  ich  pripomienky,  ktorými  odpovedajú  na  uvádzané  výhrady,  tak,  že  svoju  analýzu  zmení, a to  práve  preto,  aby  sa  dodržalo  ich  právo  na  obhajobu.  Komisii  sa  tak  musí  umožniť,  aby  túto  kvalifikáciu  spresnila  vo  svojom  konečnom  rozhodnutí,  pričom  zohľadní  okolnosti  vyplývajúce  zo  správneho  konania, a to  buď  tak,  že  upustí  od  výhrad,  ktoré  sa  ukázali  ako  nedôvodné,  alebo  tak  po  skutkovej,  ako  aj  po  právnej  stránke  upraví  či  doplní  svoju  argumentáciu  na  podporu  uplatnených  výhrad,  ale  iba  pod  podmienkou,  že  vezme  do  úvahy  iba  tie  skutkové  okolnosti,  ku  ktorým  sa  dotknuté  osoby  mali  možnosť  vyjadriť, a že v priebehu  správneho  konania  poskytla  informácie  potrebné  na  ich  obhajobu  (pozri  rozsudky z 3. septembra  2009,  Prym a Prym  Consumer/Komisia, C‑534/07 P,  EU:C:2009:505,  bod  40 a citovanú  judikatúru, a z 5. decembra  2013,  SNIA/Komisia, C‑448/11 P,  neuverejnený,  EU:C:2013:801,  bod  44 a citovanú  judikatúru).
Napokon  treba  pripomenúť,  že  podľa  ustálenej  judikatúry  dochádza k porušeniu  práva  na  obhajobu  vtedy,  keď  existuje  možnosť,  že z dôvodu  pochybenia  Komisie  by  správne  konanie,  ktoré  Komisia  vedie,  mohlo  mať  iný  výsledok.  Podnik,  ktorý  je  žalobcom,  preukáže,  že k takému  porušeniu  došlo,  pokiaľ  dostatočným  spôsobom  preukáže  nie  to,  že  by  rozhodnutie  Komisie  malo  odlišný  obsah,  ale  to,  že  by  svoju  obhajobu  mohol  zaistiť  lepšie,  ak  by k pochybeniu  nedošlo,  napríklad  tým,  že  by  na  svoju  obranu  mohol  použiť  dokumenty,  ku  ktorým  mu  bol v správnom  konaní  odoprený  prístup  (pozri  rozsudky z 2. októbra  2003,  Thyssen  Stahl/Komisia, C‑194/99 P,  EU:C:2003:527,  bod  31 a citovanú  judikatúru, a z 24. mája  2012,  MasterCard a i./Komisia, T‑111/08,  EU:T:2012:260,  bod  269 a citovanú  judikatúru;  rozsudok z 9. septembra  2015,  Philips/Komisia, T‑92/13,  neuverejnený,  EU:T:2015:605,  bod  93).
V prejednávanej  veci  Komisia  počas  vyšetrovania  získala  údaje,  týkajúce  sa  nákladov, v tabuľkách  „ÚČN“,  ktoré  sú  účtovným  nástrojom  žalobkyne  predstavujúcim v členení  podľa  obchodnej  služby a skupiny  služieb  celkové  príjmy,  celkové  prevádzkové  náklady,  vynaložený  kapitál,  celkové  náklady  kapitálu,  prevádzkový  zisk a hospodársky  zisk  (odôvodnenia 863 a 864  napadnutého  rozhodnutia). Z napadnutého  rozhodnutia  vyplýva,  že  náklady  uvedené v tabuľkách  „ÚČN“  sú  založené  na  plne  alokovaných  historických  nákladoch a odlišujú  sa  od  LRAIC  (odôvodnenie  875  napadnutého  rozhodnutia).  Komisia  tiež  získala  prezentácie, v ktorých  sa  uvádza  spôsob,  akým  boli  náklady  preskupené,  ako  aj  tabuľky a opisy  týkajúce  sa  nákladov  pre  každú  zo  služieb  (odôvodnenia  865  až  867  napadnutého  rozhodnutia).  Komisia  žalobkyňu  požiadala o poskytnutie  údajov o ziskovosti,  pokiaľ  ide o širokopásmové  služby,  prepočítaných  pri  použití  metodológie  LRAIC  (odôvodnenia  868 a 869  napadnutého  rozhodnutia).  Keďže  žalobkyňa  uviedla,  že  údaje o ziskovosti,  pokiaľ  ide o širokopásmové  služby,  nevyčísluje  podľa  metodológie  LRAIC,  Komisia v štádiu  oznámenia o výhradách  použila  údaje,  ktoré  mala k dispozícii, t. j. údaje  „ÚČN“ a vysvetlenia  týkajúce  sa  nákladov  pri  súčasnom  prispôsobení  individuálnych  nákladov  (odôvodnenia  870  až  875  napadnutého  rozhodnutia).  Podľa  Komisie  vzhľadom  na  neexistenciu  údajov  týkajúcich  sa  LRAIC  predstavovali v tomto  štádiu  údaje  obsiahnuté v tabuľkách  „ÚČN“  najlepší  dostupný  zdroj  pre  vyčíslenie  cenového  stláčania  (odôvodnenie  875  napadnutého  rozhodnutia).  Na  základe  toho  Komisia v oznámení o výhradách  stanovila,  že  rovnako  efektívny  konkurent s prístupom k účastníckej  prípojke  žalobkyne  by  vykazoval  značné  záporné  marže,  ak  by  sa  pokúsil  reprodukovať  maloobchodné  portfólio  žalobkyne v priebehu  rokov  2005 – 2010  (body 1203 a 1222  oznámenia o výhradách).
V prvom  rade,  pokiaľ  ide o výhradu  uvádzanú  žalobkyňou,  podľa  ktorej  nebola  vypočutá,  pokiaľ  ide o zásady,  metódy a údaje  týkajúce  sa  výpočtu  LRAIC,  treba  konštatovať,  že  žalobkyňa  mala  príležitosť  odpovedať  na  tvrdenia  uvádzané v oznámení o výhradách a že  túto  možnosť  plne  využila.  Vo  svojej  odpovedi  na  oznámenie o výhradách  tak  žalobkyňa s odvolaním  sa  na poradnú  správu  navrhla  metódu  založenú  na  nákladovom  účtovníctve,  prostredníctvom  odhadu  nákladov  na  výstupe  za  obdobie  rokov  2005 – 2010  na  základe  údajov  od  roku  2011  (odôvodnenie  881  napadnutého  rozhodnutia).  Žalobkyňa v tejto  odpovedi  osobitne  uviedla,  že  pri  výpočte  LRAIC  treba  jednak  preceniť  aktíva a jednak  zohľadniť  neefektívne  fungovanie  jej  siete,  pokiaľ  ide o ponuku  širokopásmových  služieb.  Čo  sa  týka  predovšetkým  zohľadnenia  tohto  neefektívneho  fungovania,  žalobkyňa  navrhla  vykonať  optimalizačné  úpravy,  ktorými  sú  po  prvé  nahradenie  existujúcich  aktív  ich  modernými  ekvivalentmi,  ktoré  sú  efektívnejšie a menej  nákladné  (
modern  asset  equivalent
),  po  druhé  zachovanie  technologickej  koherencie v rozsahu, v akom  je  to  možné, a po  tretie  zmenšenie  aktív  na  základe  skutočne  využívanej  kapacity, a nie  na  základe  inštalovanej  kapacity  (ďalej  len  spoločne  ako  „optimalizačné  úpravy“).
V napadnutom  rozhodnutí  Komisia  súhlasila  zahrnúť  do  svojej  analýzy  cenového  stláčania,  najmä  precenenie  aktív  žalobkyne, a pokiaľ  ide o osobitné  fixné  náklady,  odpočítať  súvisiace a spoločne  náklady.  Naproti  tomu  odmietla  optimalizačné  úpravy  (odôvodnenia  894,  903,  904 a 910  napadnutého  rozhodnutia).  Komisia  tak v napadnutom  rozhodnutí  uviedla  odlišné  marže,  než  boli  marže  vyčíslené v oznámení o výhradách.
Treba  však  konštatovať,  že  zmeny,  ku  ktorým  došlo  v napadnutom rozhodnutí v porovnaní s oznámením o výhradách, pokiaľ ide o vyčíslenie cenového stláčania, boli dôsledkom zohľadnenia údajov a výpočtov, ktoré poskytla samotná žalobkyňa v odpovedi na oznámenie o výhradách.  Toto  zohľadnenie  sa  tak  objavuje  okrem  iného v odôvodneniach  910,  945,  963 a 984  napadnutého  rozhodnutia. Z odôvodnení  946  (poznámka  pod  čiarou  č. 1405) a 1000  napadnutého  rozhodnutia  okrem  iného  vyplýva,  že  Komisia  pri  jeho  prijatí  vzala  do  úvahy  aktualizáciu  výpočtov  cenového  stláčania,  poskytnutú  žalobkyňou v jej  odpovedi  na  list  obsahujúci  opis  skutkových  okolností  (bod 21  vyššie).
V druhom  rade,  pokiaľ  ide o výhradu  uvádzanú  žalobkyňou,  podľa  ktorej  Komisia  zmenila  zásady,  metódy a údaje,  čo  sa  týka  výpočtu  LRAIC,  bez  toho,  aby v tejto  súvislosti  žalobkyňu  vypočula,  najskôr  treba uviesť,  že z preskúmania  oznámenia o výhradách a napadnutého  rozhodnutia  vyplýva,  že  Komisia v napadnutom  rozhodnutí  nevyjadrila  žiadnu  novú  výhradu,  čo  sa  týka  jej  posúdenia  cenového  stláčania. V obidvoch  týchto  dokumentoch  totiž  Komisia  usúdila,  že  rovnako  efektívny  konkurent  využívajúci  prístup k účastníckej  prípojke  na  veľkoobchodnom  trhu  žalobkyne  by  vykazoval  značné  záporné  marže,  ak  by  ponúkal  portfólio  širokopásmových  služieb  žalobkyne  prostredníctvom  účastníckej  prípojky  (bod 1203  oznámenia o výhradách a odôvodnenie  1023  napadnutého  rozhodnutia). V obidvoch  dokumentoch  Komisia  usúdila,  že  uvedené  by  platilo  aj v prípade,  že  by  sa  zohľadnili  dodatočné  služby  portfólia  na  vstupe,  to  znamená  hlasové  služby,  televízne  služby  cez  internet  (IPTV) a služby
multi
‑
play
,  (bod 1222  oznámenia o výhradách a odôvodnenie 1023  napadnutého  rozhodnutia).  Ďalej  treba  uviesť,  že  doba  trvania  porušenia,  ktorú  Komisia  uvádza,  je v napadnutom  rozhodnutí  kratšia  než v oznámení o výhradách. V obidvoch  dokumentoch  bol  totiž  dňom  začiatku  porušenia  12. august 2005.  Naproti  tomu  deň  skončenia  porušenia  bol v oznámení o výhradách  (bod 1546  oznámenia o výhradách)  uvedený  ako  8. máj 2012 a v napadnutom  rozsudku  je  stanovený  na  31. december  2010  (odôvodnenie  1516  napadnutého  rozhodnutia).  Napokon,  pokiaľ  ide o metódu  výpočtu  marží,  Komisia  sa v obidvoch  dokumentoch  oprela o LRAIC.  Tak v bodoch  996  až  1002  oznámenia o výhradách,  ako  aj v odôvodneniach  860 a 861  napadnutého  rozhodnutia  teda  Komisia  stanovila  hlavné  zásady  pre  výpočet  nákladov  na  základe  LRAIC.
Konkrétnejšie,  pokiaľ  ide o metódu  výpočtu  marží,  treba  uviesť,  že  Komisia  uplatnila  tú  istú  metódu v štádiu  oznámenia o výhradách  aj v štádiu  napadnutého  rozhodnutia.  Po  prvé  sa  totiž v tabuľkách 48 a 78  až  80  oznámenia o výhradách a v tabuľkách  21  až  24  napadnutého  rozhodnutia  uvádzajú  veľkoobchodné  poplatky  za  prístup k účastníckej  prípojke.  Treba  však  konštatovať,  že  Komisia  si  dala  záležať  na  tom,  aby v odôvodneniach  935  až  938  napadnutého  rozhodnutia  vysvetlila  dôvody,  prečo  usudzuje,  že  existuje  rozdiel  medzi  údajmi  oznámenými  žalobkyňou a údajmi  uvedenými  vo  výpočtoch,  ktoré  vykonala  Komisia.  Po  druhé  treba  uviesť,  že  tabuľka 81  oznámenia o výhradách  zodpovedá  tabuľke  25  napadnutého  rozhodnutia,  pričom v obidvoch  sa  uvádzajú  náklady  siete.  Táto  tabuľka  25  je  založená  na  údajoch  poskytnutých v odpovedi  žalobkyne  na  oznámenie o výhradách.  Po  tretie  treba  zdôrazniť,  že  tabuľka  82  oznámenia o výhradách  zodpovedá  tabuľke  26  napadnutého  rozhodnutia, v ktorej  sa  uvádzajú  bežné  náklady  ISP  (
internet  service  provider
).  Výpočty  týchto  nákladov  sú  založené  na  údajoch  poskytnutých  žalobkyňou.  Okrem  toho  Komisia v odôvodneniach  964 a 697  napadnutého  rozhodnutia  odpovedá  na  tvrdenia,  ktoré  žalobkyňa v tejto  súvislosti  uviedla  vo svojej  odpovedi  na  oznámenie o výhradách.  Po  štvrté  treba  uviesť,  že  tabuľka  83  oznámenia o výhradách a tabuľka  27  napadnutého  rozhodnutia  sa  týkajú  nákladov  na  inštaláciu  účastníckej  prípojky a sú  totožné.  Po  piate  tak  tabuľka  86  oznámenia o výhradách,  ako  aj  tabuľky  29 a 30  napadnutého  rozhodnutia  sa  týkajú  amortizácií  nákladov  na  získanie  predplatiteľov,  pričom v tabuľke  29  sa  berie  do  úvahy  obdobie  amortizácie  rozvrhnutej  na  tri  roky a v tabuľke  30  obdobie  amortizácie  rozvrhnutej  na  štyri  roky,  podľa  toho,  ako  to  navrhla  žalobkyňa  vo  svojej  odpovedi  na  oznámenie o výhradách.  Po  šieste  treba  konštatovať,  že  tabuľka  87  oznámenia o výhradách  je  totožná s tabuľkou  31  napadnutého  rozhodnutia,  ktorá  sa  týka  príjmov z balíka  služieb  žalobkyne  Prístup  DSL a Internet  DSL.  Po  šieste  treba  zdôrazniť,  že  výsledky  výpočtov  cenového  stláčania  sú  vyjadrené v tabuľke  88  oznámenia o výhradách,  ako  aj v tabuľkách  32 a 33  napadnutého  rozhodnutia,  pričom  tabuľka  32  je  založená  na  amortizácii  rozvrhnutej  na  tri  roky a tabuľka  33  na  amortizácii  rozvrhnutej  na  štyri  roky.
Z uvedeného  vyplýva,  že  metóda a zásady,  ktoré  Komisia  uplatnila  pri  preskúmaní  marží  žalobkyne,  boli v oznámení o výhradách a v napadnutom  rozhodnutí v podstate  totožné. V dôsledku  uvedeného  sa  výhrada  uvádzaná  žalobkyňou,  podľa  ktorej  Komisia  tieto  metódy a tieto  zásady  pred  prijatím  napadnutého  rozhodnutia  zmenila  bez  toho,  aby v tejto  súvislosti  vypočula  žalobkyňu,  musí  zamietnuť.
Čo  sa  týka  údajov,  na  ktorých  sú  založené  výpočty  marží,  ako  bolo  vysvetlené v odôvodneniach  875  až  877  napadnutého  rozhodnutia,  je  pravda,  že v štádiu  oznámenia o výhradách  boli  tieto  výpočty  založené  na  tabuľkách  „ÚČN“,  ktoré  odrážali  plne  alokované  náklady  (
fully  allocated  costs
).  Ako  však  vyplýva z odôvodnení 885  až  894  napadnutého  rozhodnutia,  Komisia  súhlasila s úpravami,  ktoré  urobila  žalobkyňa,  pokiaľ  ide o nákladové  účtovníctvo.  Komisia  tak  zohľadnila  úpravy,  ktoré v tejto  súvislosti  navrhla  žalobkyňa, a zmenila  náklady  na  aktíva  siete  tak,  aby  predstavovali  presnejší  odhad  nákladov  znášaných  rovnako  efektívnym  konkurentom.  Cieľom  tohto  zohľadnenia  bolo  práve  vyhovieť  požiadavkám  pripomenutým v bode 183  vyššie,  takže  právo  účastníkov  konania  byť  vypočutý v správnom  konaní  si  nevyžadovalo,  aby  im  pred  prijatím  napadnutého  rozhodnutia  bola  opätovne  poskytnutá  možnosť  vyjadriť  svoj  názor k výpočtom  marží.
Vzhľadom  na  uvedené  treba  zamietnuť  prvú  časť  tohto  žalobného  dôvodu,  týkajúcu  sa  procesných  vád,  pokiaľ  ide o výpočet  LRAIC.
b)
O druhej časti založenej na nemožnosti zaujať počas správneho konania stanovisko k spôsobu výpočtu nákladov znášaných žalobkyňou týkajúcemu sa viacerých období (viacročný prístup) s cieľom posúdiť existenciu postupu vedúceho k cenovému stláčaniu
Žalobkyňa  zdôrazňuje,  že  Komisia v oznámení o výhradách  uplatnila  metódu  spočívajúcu v anualizácii  nákladov,  pričom  nevzala  do  úvahy  kladnú  maržu  konštatovanú v priebehu  roka  2005,  zatiaľ  čo v napadnutom  rozhodnutí  sa  zvolil  spôsob  týkajúci  sa  preskúmania  viacerých  období  (viacročný  prístup).  Komisia  tým,  že  žalobkyni  neposkytla  možnosť  predložiť  svoje  pripomienky k tomuto  spôsobu,  údajne  porušila  jej  právo  na  obhajobu.  Žalobkyňa  sa  domnieva,  že  na  rozdiel  od  toho,  čo  tvrdí  Komisia, z odpovede  na  oznámenie o výhradách  nemožno  vyvodiť,  že  ona  samotná  navrhla  spôsob  týkajúci  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup).  Naopak,  žalobkyňa  navrhla  metódu  aktualizácie  (alebo  „analýzu  diskontovaných  peňažných  tokov“),  ktorú  napokon  Komisia  uplatnila  vo  svojom  rozhodnutí  K(2007) 3196 v konečnom  znení,  zo  4. júla  2007,  týkajúcom  sa  konania  podľa  článku 82  [ES]  (vec  COMP/38.784 – Wanadoo  España  proti  Telefónica).  Analýza  diskontovaných  peňažných  tokov  je  odôvodnená  dĺžkou  viazanosti  účastníka  alebo  trvaním  zmluvy.
Žalobkyňa  tvrdí,  že  Komisia  navyše v rámci  analýzy  diskontovaných  peňažných  tokov  nemala  posudzovať  obdobie  začínajúce v roku  2005  a  končiace v roku  2010  jednoducho  len  preto,  že  toto  obdobie  zodpovedá  obdobiu  preskúmavanému v rámci  tzv.  prístupu  „obdobie  po  období“.
Konkrétne,  prístup  týkajúci  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup),  zvolený v napadnutom  rozhodnutí,  podľa  nej  vedie  ku  konštatovaniu  kladnej  marže  za  rok  2005 a k rozšíreniu  obdobia  namietaného  zneužitia v porovnaní s obdobím,  ktoré  bolo  uvedené v oznámení o výhradách. V tejto  súvislosti  Komisia  podľa  žalobkyne  túto  kladnú  maržu  nezohľadňuje,  keď v odôvodnení  998  napadnutého  rozhodnutia  uvádza,  že  vstup  počas  štyroch  mesiacov v priebehu  roka  2005  nemožno  považovať  za  vstup  „na  trvalej  báze“.  Zmena  prístupu  medzi  oznámením o výhradách a napadnutým  rozhodnutím  má  údajne  za  následok  premenu  kladnej  marže  na  zápornú  maržu, a to v priebehu  jedného  roka,  na  základe  toho,  že  sa  vyberú  neskoršie  ziskové  roky a dospeje  sa k záveru,  že  čistý  aritmetický  rozdiel  je  celkovo  záporný.  Ak  sa  teda  uplatní  prístup  týkajúci  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup),  pre  dominantný  podnik  je  podľa  nej  nemožné  predvídať  výsledok  uplatnenia  takéhoto  prístupu.  Okrem  toho  by  prístup  týkajúci  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup)  údajne  viedol  tiež k svojvôli  vzhľadom  na  to,  že  jedno  alebo  viacero  období  by  mohli  mať  zároveň  kladné  aj záporné  marže  podľa  rokov  zvolených v rámci  tohto  prístupu.
Komisia  nesúhlasí s tvrdeniami  žalobkyne a navrhuje  túto  časť  tohto  žalobného  dôvodu  zamietnuť.
V tejto  súvislosti  teda  žalobkyňa v podstate  vytýka  Komisii,  že  prístup  týkajúci  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup)  použila s cieľom  rozšíriť  dobu  trvania  porušenia  uvedenú v oznámení o výhradách,  pričom  takýto  prístup  nebol  avizovaný v oznámení o výhradách, a že  porušila  jej  právo  na  obhajobu,  keď  jej  neposkytla  možnosť  vyjadriť  svoje  pripomienky k tomuto  prístupu.
Treba  zdôrazniť,  že v bode  1012  oznámenia o výhradách  Komisia  pôvodne  uviedla  svoj  zámer  zvoliť  tzv.  prístup  „obdobie  po období“  (rok  po  roku),  pokiaľ  ide o preskúmanie  marží  žalobkyne.  Výpočty  cenového  stláčania,  uvedené v bodoch 1175  až  1222  oznámenia o výhradách,  tak  boli  počas  dotknutého  obdobia  vykonané  rok  po  roku. V napadnutom  rozhodnutí  Komisia  pri  posúdení  prípadného  cenového  stláčania  uplatnila  tzv.  prístup  „obdobie  po  období“  (rok  po  roku),  spočívajúci v posúdení  zisku  alebo  straty,  dosiahnutých  počas  obdobia  zodpovedajúcemu  jednému  roku  (odôvodnenie  851  napadnutého  rozhodnutia).  Treba  konštatovať,  že  zhrnutie  výsledkov  analýzy  je  uvedené v odôvodneniach  1007  až  1012  napadnutého  rozhodnutia, z ktorých  vyplýva,  že  Komisia  svoje  závery  opiera o tzv.  prístup  „obdobie  po  období“  (rok  po  roku).
Žalobkyňa  však v bode 1281  svojej  odpovede  na  oznámenie o výhradách  namietala  proti výlučnému  použitiu  metódy  „obdobie  po  období“  (rok  po  roku),  ktorú  Komisia  použila v oznámení o výhradách.  Žalobkyňa  totiž v podstate  uviedla,  že v odvetví  telekomunikácií  operátori  skúmajú  svoju  schopnosť  dosiahnuť  primeranú  návratnosť  vo  vzťahu k dlhšiemu  obdobiu,  než  je  jeden  rok.  Navrhla  tak  okrem  iného,  aby  sa  preskúmanie  cenového  stláčania  doplnilo o analýzu  týkajúcu  sa  viacerých  období, v ktorej  by  sa  celková  marža  posúdila  vo  vzťahu k viacerým  rokom.
Ako  vyplýva z odôvodnenia  859  napadnutého  rozhodnutia,  Komisia  pritom  rozhodla,  že  ako  doplnok  použije  prístup  týkajúci  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup),  aby  zohľadnila  túto  námietku a aby zistila,  či  tento  prístup  zmení  jej  záver,  podľa  ktorého  ceny  uplatňované  žalobkyňou  vo  vzťahu k alternatívnym  operátorom  za  neviazaný  prístup k jej  účastníckej  prípojke  viedli v priebehu  rokov  2005 – 2010 k cenovému  stláčaniu.
V rámci  tohto  dodatočného  preskúmania,  ktorého  výsledok  je  uvedený v odôvodneniach  1013 a 1014  napadnutého  rozhodnutia,  identifikovala  Komisia  zápornú  celkovú  maržu,  pokiaľ  ide o každé  portfólio  služieb,  jednak  vo  vzťahu k obdobiu  rokov  2005 – 2010  (tabuľka  39 v odôvodnení  1013  napadnutého  rozhodnutia), a jednak  vo  vzťahu k obdobiu  rokov  2005 – 2008  (tabuľka  40 v odôvodnení  1014  napadnutého  rozhodnutia).  Komisia  na  základe  toho v odôvodnení  1015  napadnutého  rozhodnutia  dospela k záveru,  že  analýza  týkajúca  sa  viacerých  období  nemení  jej  konštatovanie  týkajúce  sa  existencie  cenového  stláčania,  vyplývajúce z analýzy  „obdobie  po  období“.
Z uvedeného  na  jednej  strane  vyplýva,  že v rámci  preukázania  cenového  stláčania v napadnutom  rozhodnutí  analýza  týkajúca  sa  viacerých  období  (viacročná  analýza)  reagovala  na  námietku,  ktorú  vyjadrila  žalobkyňa vo  svojej  odpovedi  na  oznámenie o výhradách,  pokiaľ  ide o metódu  výpočtu  marží  „obdobie  po  období“  (rok  po  roku).  Na  druhej  strane  cieľom  analýzy  marží  za  neviazaný  prístup k účastníckej  prípojke  žalobkyne  týkajúcej  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup) v napadnutom  rozhodnutí  bolo  doplniť  analýzu  „obdobie  po  období“  (rok  po  roku).  Dodatočná  analýza  týkajúca  sa  viacerých  období  (viacročná  analýza)  okrem  toho  priviedla  Komisiu k potvrdeniu  jej  konštatovania o existencii  cenového  stláčania  na  slovenskom  trhu  služieb  širokopásmového  internetu v období  od  12. augusta  2005  do  31. decembra  2010.
Ako v podstate  uvádza  Komisia,  analýza  týkajúca  sa  viacerých  období  (viacročná  analýza)  teda nemala  za  následok  to,  že  by  sa  žalobkyni  pripísali  skutočnosti,  ku  ktorým  sa  nemala  príležitosť  vyjadriť v priebehu  správneho  konania,  čím  by  sa  zmenila  povaha  výhrad  uvádzaných  voči  nej,  ale  iba  to,  že  sa  uskutočnila  dodatočná  analýza  cenového  stláčania  vyplývajúceho z cien  uplatňovaných  žalobkyňou  za  neviazaný  prístup k jej  účastníckej  prípojke,  so  zreteľom  na  námietku  vznesenú  žalobkyňou v odpovedi  na  oznámenie o výhradách.
Pokiaľ  ide o tvrdenie,  podľa  ktorého  Komisia  použila  analýzu  týkajúcu  sa  viacerých  období  (viacročnú  analýzu) s cieľom  stanoviť  dobu  trvania  porušenia a nahradiť  maržu  za  rok  2005,  ktorá  bola  pôvodne  kladná,  zápornou  maržou,  treba  uviesť,  že  už  po  uskutočnení  analýzy  „obdobie  po  období“  (rok  po  roku),  Komisia  dospela k záveru,  že v priebehu  obdobia  od  12. augusta  2005  do  31. decembra  2010  by  rovnako  efektívny  konkurent  ako  žalobkyňa  nemohol  rentabilným  spôsobom  reprodukovať  maloobchodné  portfólio  žalobkyne,  zahŕňajúce  širokopásmové  služby  (odôvodnenie  1012  napadnutého  rozhodnutia).  Predovšetkým z odôvodnenia  998  napadnutého  rozhodnutia  vyplýva,  že  podľa  Komisie  existencia  kladnej  marže  od  augusta  do  decembra  2005  nebola  prekážkou  toho,  aby  sa  toto  obdobie  zahrnulo  do  doby  trvania  porušenia v podobe  cenového  stláčania,  keďže  operátori  posudzujú  svoju  schopnosť  získať  návratnosť  vo  vzťahu k dlhšiemu  obdobiu,  než  je  jeden  rok.  Inými  slovami,  Komisia  stanovila  dĺžku  trvania  postupu  vedúceho k cenovému  stláčaniu  na  základe  prístupu  „obdobie  po  období“  (rok  po  roku) a prístup  týkajúci  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup)  bol  použitý  iba  ako  dodatočný  prístup.  V každom  prípade  treba  konštatovať,  že  toto  tvrdenie  má v skutočnosti  za  cieľ  spochybniť  dôvodnosť  uvedeného  prístupu a nemožno o ňom  teda  usudzovať,  že  sa  platne  uvádza  na  podporu  údajného  porušenia  práv  žalobkyne  na  obhajobu. V skutočnosti  sa  táto  výhrada  týka  nesúladu s metódou,  ktorú  Komisia  použila,  keď  dospela  ku  konštatovaniu o cenovom  stláčaní v období  od  12. augusta  do  31. decembra  2005.
Pokiaľ  ide o tvrdenie  žalobkyne,  podľa  ktorého  metóda  výpočtu  cenového  stláčania,  uplatnená  Komisiou v rámci  tohto  dodatočného  preskúmania,  nezodpovedá  metóde  navrhovanej  žalobkyňou v jej  odpovedi  na  oznámenie o výhradách a údajne  založenej  na  rozhodovacej  praxi  Komisie, z bodov  1498  až  1500  oznámenia o výhradách  vyplýva,  že  žalobkyňa  navrhla  preskúmať  „akumulovaný  zisk“ z obdobia  od  roku  2005  do  roku  2008.  Komisia  však  poznamenala,  že  analýza  týkajúca  sa  viacerých  období  (viacročná  analýza),  navrhovaná  žalobkyňou,  sa  odlišuje  od  retrospektívnej  analýzy  diskontovaných  peňažných  tokov,  ktorá  bola  založená  na  odlišných  vstupných  údajoch a odlišnej  metóde  (odôvodnenie  858  napadnutého  rozhodnutia).  Pritom  však  Komisia  vzala  na  vedomie  návrh  žalobkyne,  pokiaľ  ide o analýzu  týkajúcu  sa  viacerých  období  (viacročnú  analýzu),  keď  dodatočne  pristúpila k preskúmaniu  týkajúcemu  sa  viacerých  období  (viacročnému  preskúmaniu),  pričom v odôvodnení 1013  napadnutého  rozhodnutia  (tabuľka  39)  zanalyzovala  akumulovaný  zisk  za  obdobie  rokov  2005 – 2010, a rovnako v odôvodnení  1014  tohto  rozhodnutia  (tabuľka  40)  akumulovaný  zisk  za  obdobie  rokov  2005 – 2008.
Z judikatúry  citovanej v bode  183  vyššie  pritom  vyplýva,  že  dodržanie  žalobkyninho práva  byť  vypočutý  si  od  Komisie  vyžadovalo  iba  to,  aby  pri  prijatí  napadnutého  rozhodnutia  zohľadnila  kritiku  týkajúcu  sa  metódy  výpočtu  marží,  ktorú  uviedla  žalobkyňa v odpovedi  na  oznámenie o výhradách.  Na  druhej  strane  si  toto  právo nijako nevyžadovalo,  aby  Komisia  musela  nevyhnutne  dospieť k výsledku, o ktorý  sa  usilovala  žalobkyňa,  keď  uviedla  túto  kritiku, t. j. ku  konštatovaniu o neexistencii  akéhokoľvek  cenového  stláčania v období  od  12. augusta  2005  do  31. decembra  2010.
Napokon,  pokiaľ  ide o dokument, v ktorom  sa  uvádzajú  výpočty  marží a ktorý  Komisia  odovzdala  na  stretnutí k stavu  spisu  zo  16. septembra  2014,  žalobkyňa v podstate  jednak  uvádza,  že  tento  dokument  jej  bol  predložený  oneskorene,  keďže  Komisia  oznámila,  že  napadnuté  rozhodnutie  sa  už  pripravuje, a jednak  že  Komisia  sa  cítila  byť  povinnou  zverejniť  svoje  konečné  výpočty  marží  predtým,  ako  jej  zaslala  napadnuté  rozhodnutie.
Z dôvodov  vysvetlených v bodoch  183 a 199  až  204  vyššie  však  Komisia  pred  zaslaním  napadnutého  rozhodnutia  žalobkyni  nebola  povinná  zverejniť  svoje  konečné  výpočty  marží.  Navyše  to,  že  sa  zorganizovalo  „bilančné  stretnutie“ k stavu  spisu,  toto  posúdenie  nespochybňuje.  Ako  totiž  uviedla  Komisia  vo  svojich  písomných  podaniach a na  pojednávaní,  takéto  stretnutie  sa  medzi  Komisiou a účastníkmi  konania,  ktorí  sú  predmetom  prešetrovania,  organizujú v záujme  riadnej  správy  vecí  verejných a transparentnosti a s cieľom  informovať  ich o tom,  ako  sa  konanie  posunulo  dopredu.  Tieto  „bilančné  stretnutia“  sa  však  odlišujú  od  formálnych  stretnutí,  ktoré  stanovujú  nariadenia č. 1/2003 a 773/2004, a dopĺňajú  ich.  Na  základe  toho,  že  sa  zorganizovalo  stretnutie  ku  stavu  spisu  zo  16. septembra  2014,  tak  nemožno  dospieť k záveru,  že  Komisia  bola  povinná  poskytnúť  žalobkyni  možnosť  predložiť  pri  tejto  príležitosti  svoje  pripomienky,  pokiaľ  ide o preskúmanie  marží, a platí  to o to  viac,  že  žalobkyňa  bola  informovaná o všetkých  relevantných  okolnostiach  výpočtu  marží,  vykonaného  Komisiou, a bola  jej  poskytnutá  možnosť  predložiť  svoje  pripomienky  pred  prijatím  napadnutého  rozhodnutia.
Z uvedeného  vyplýva,  že  druhej  časti  druhého  žalobného  dôvodu  nemožno  vyhovieť a že  tento  žalobný  dôvod  treba  zamietnuť.
3.
O treťom žalobnom dôvode založenom na pochybeniach, ku ktorým došlo v konštatovaní o cenovom stláčaní
Svojím  tretím  žalobným  dôvodom  žalobkyňa v podstate  tvrdí,  že  Komisia  nesprávne  konštatovala  postup  vedúci k cenovému  stláčaniu.  Tento  žalobný  dôvod  sa  skladá z dvoch  častí.  Prvá  časť  je  založená  na  nezohľadnení  optimalizačných  úprav  navrhovaných  žalobkyňou  pri  výpočte  LRAIC.  Druhá  časť  je  založená  na  chybe  vo  výpočte,  ktorej  sa  Komisia  údajne  dopustila,  pokiaľ  ide o cenové  stláčanie, z dôvodu  konsolidácie  príjmov a nákladov v rámci  celej  doby  trvania  porušenia,  ako  aj  na  porušení  zásady  právnej  istoty.
a)
O prvej časti založenej na nezohľadnení optimalizačných úprav vo výpočte LRAIC
Na  podporu  prvej  časti  svojho  tretieho  žalobného  dôvodu  žalobkyňa  spochybňuje  rozhodnutie  Komisie  nesúhlasiť v odôvodneniach  895 a 903  napadnutého  rozhodnutia s optimalizačnými  úpravami  pri  výpočte  cenového  stláčania.  Zahrnutie  týchto  optimalizačných  úprav  by  údajne  malo  za  následok  zníženie  vstupných  nákladov  použitých  vo  výpočte  cenového  stláčania.  Dôvody  vzťahujúce  sa  na  toto  zamietnutie,  ktoré  Komisia  uviedla v odôvodneniach  894,  900  až  902  napadnutého  rozhodnutia,  sú  teda  podľa  nej  nesprávne.  Komisia  takto  údajne  nadhodnotila  skutočné  vstupné  náklady  žalobkyne,  čo  sa  výrazne  prejavilo v jej  záveroch  týkajúcich  sa  cenového  stláčania,  keďže v roku  2005 a v roku  2007  údajne  neexistovalo  žiadne  cenové  stláčanie.
Podľa  žalobkyne  neboli  jej  návrhy  dodatočnými  úpravami,  ale  išlo o jej  výpočet  LRAIC.  Prístup  Komisie  bol  podľa  nej  nekonzistentný.  Na  jednej  strane  totiž  súhlasila s nákladovým  účtovníctvom, a na  druhej  strane  odmietla  optimalizačné  úpravy,  ktoré  sú v súlade s výpočtami  LRAIC.  Čo  sa  týka  úprav  nákladov  siete,  žalobkyňa  usudzuje,  že  tieto  úpravy,  ktoré  sú  nevyhnutné  pre  odhad  LRAIC,  zohľadňovali  určitú  úroveň  dostupnej  rezervnej  kapacity v požiadavkách  maloobchodných  širokopásmových  služieb.
Tento  prístup  je  podľa  nej  podporený  judikatúrou.  Žalobkyňa,  opierajúc  sa o rozsudky  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83), a z 10. apríla  2008,  Deutsche  Telekom/Komisia  (T‑271/03,  EU:T:2008:101),  pripomína,  že  za  určitých  okolností  môže  byť  rozumné  vziať  do  úvahy  skôr  náklady  konkurentov  než  náklady  podniku s dominantným  postavením. V prejednávanom  prípade  to  tak  podľa  nej  je,  keďže  žalobkyňa  nemohla  mať  ľahko k dispozícii  údaje  na  stanovenie  LRAIC.
Komisia  nesúhlasí s touto  argumentáciou  žalobkyne.
Žalobkyňa v podstate  Komisii  vytýka,  že  sa  dopustila  chyby  pri  výpočte  LRAIC,  keď v odôvodneniach  895  až  903  napadnutého  rozhodnutia  odmietla  upraviť  LRAIC  na  úroveň  nákladov,  ktoré  by  vynaložil  efektívny  operátor,  vytvárajúci  optimálnu  sieť  prispôsobenú  na  uspokojenie  súčasného a budúceho  dopytu  na  základe  informácií  dostupných v čase  posúdenia,  ktoré  vykonala  Komisia.
Ako  je  uvedené  teda v bode 186  vyššie,  žalobkyňa  vo  svojej odpovedi  na  oznámenie o výhradách,  opierajúc  sa o poradnú  správu,  navrhla  metódu  založenú  na  nákladovom  účtovníctve,  prostredníctvom  odhadu  nákladov  na  výstupe  za  obdobie  rokov  2005 – 2010  na  základe  údajov  od  roku  2011  (odôvodnenie  881  napadnutého  rozhodnutia).  Žalobkyňa v tejto  odpovedi  osobitne  uviedla,  že  pri  výpočte  LRAIC  treba  jednak  preceniť  aktíva a jednak  zohľadniť  neefektívne  fungovanie  jej  siete,  pokiaľ  ide o ponuku  širokopásmových  služieb.  Čo  sa  týka  predovšetkým  zohľadnenia  tohto  neefektívneho  fungovania,  žalobkyňa  navrhla  vykonať  optimalizačné  úpravy  opísané v bode  186  vyššie.
Žalobkyňa  tak  vo  svojich  vlastných  výpočtoch  LRAIC  upravila  kapitálové  náklady  aktív,  ako  aj  ich  amortizované  hodnoty v priebehu  rokov  2005 – 2010 a rovnako  aj  prevádzkové  náklady  uvedených  aktív,  pričom  sa  oprela o faktor  váženej  priemernej  úpravy,  vypočítaný  autorom  poradnej  správy  za  rok  2011  (odôvodnenie  897  napadnutého  rozhodnutia).  Žalobkyňa  uviedla,  že  navrhované  optimalizačné  úpravy  odrážajú  rezervnú  kapacitu  identifikovanú v prvkoch  uvedenej  siete,  to  znamená  aktíva,  ktoré  boli z tejto  siete  stiahnuté,  pretože  neboli  predmetom  produktívneho  využívania,  no  ktoré  ešte  tento  operátor  nepredal  (odôvodnenie  898  napadnutého  rozhodnutia).
Komisia  však v napadnutom  rozhodnutí  odmietla  vykonať  tieto  optimalizačné  úpravy.
V prvom  rade,  pokiaľ  ide o nahradenie  existujúcich  aktív  ich  modernejšími  ekvivalentmi,  Komisia v odôvodnení  900  napadnutého  rozhodnutia  uviedla,  že  takéto  nahradenie  nemožno  pripustiť,  pretože  by  to  vlastne  znamenalo,  že  dôjde k úprave  nákladov  bez  toho,  aby  došlo  aj k primeranej  úprave  amortizácií.  Komisia v tejto  súvislosti  odkázala  na  odôvodnenia  889  až  893  napadnutého  rozhodnutia, v ktorých  vyjadrila  pochybnosti,  pokiaľ  ide o úpravu  nákladov  aktív  za  obdobie  rokov  2005 – 2010  tak,  ako  ju  navrhla  žalobkyňa.  Komisia  okrem  toho v odôvodnení  901  napadnutého  rozhodnutia  uviedla,  že  takéto  nahradenie  existujúcich  aktív  nie  je v súlade s kritériom  rovnako  efektívneho  konkurenta.  Judikatúra  totiž  podľa  nej  potvrdila,  že  zneužívajúci  charakter  cenovej  praxe  operátora s dominantným  postavením  sa v zásade  posudzuje s ohľadom na jeho  vlastnú  situáciu. V prejednávanej  veci  je pritom  úprava  LRAIC,  navrhovaná  žalobkyňou,  založená  na  celom  rade  hypotetických  aktív, a nie  na  rovnakých  aktívach,  ako  sú  aktíva  vlastnené  týmto  operátorom.
V druhom  rade,  pokiaľ  ide o zohľadnenie  nadmernej  kapacity  sietí  na  základe  „skutočne“  využívanej  kapacity,  Komisia v odôvodnení  902  napadnutého  rozhodnutia v podstate  uviedla,  že  vzhľadom  na  to,  že  sa  investície  zakladajú  na  prognóze  dopytu,  je  nevyhnutné,  aby v rámci  retrospektívneho  preskúmania  ostali  určité  kapacity  občas  nevyužité.
Žiadnej z výhrad,  ktoré  žalobkyňa  vyjadrila  voči  tejto  časti  napadnutého  rozhodnutia,  nemožno  vyhovieť.
Po  prvé  žalobkyňa  nesprávne  tvrdí,  že  existuje  rozpor  medzi  na  jednej  strane  odmietnutím  optimalizačných  úprav  LRAIC a na  druhej  strane  súhlasom s precenením  aktív,  ktoré  navrhla,  uvedeným v odôvodnení  894  napadnutého  rozhodnutia.  Žalobkyňa  navyše  nemohla  tvrdiť,  že  Komisia  mala  súhlasiť s optimalizačnými  úpravami,  ktoré  navrhla, a to z dôvodu,  že  rovnako  ako v prípade  precenenia  aktív  Komisia  nedisponovala  dôveryhodnými  historickými  nákladmi,  pokiaľ  išlo o optimalizačné  úpravy.
Precenenie  aktív  totiž  bolo  založené  na  aktívach,  ktoré  žalobkyňa  vlastnila v roku  2011.  Čo  sa  týka  tohto  precenenia a tak,  ako  vyplýva z odôvodnení  885 – 894  napadnutého  rozhodnutia,  Komisia  zdôraznila,  že  nedisponovala  údajmi,  ktoré  by  lepšie  odrážali  prírastkové  náklady  širokopásmových  aktív  žalobkyne  za  obdobie  rokov  2005 – 2010. Z tohto  dôvodu  Komisia v analýze  cenového  stláčania,  ktorá  je  uvedená v napadnutom  rozhodnutí,  zahrnula  precenenie  existujúcich  aktív  žalobkyne,  navrhované  žalobkyňou.  Komisia  však  spresnila,  že  uvedené  precenenie  môže  spôsobiť  podhodnotenie  nákladov  aktív  na  výstupe.
Pre  porovnanie,  ako  vyplýva z odôvodnenia  895  napadnutého  rozhodnutia,  optimalizačné  úpravy  navrhované  žalobkyňou  spočívali v oprave  aktív  na  približnú  úroveň  efektívneho  operátora,  ktorý  by  vytvoril  optimálnu  sieť  prispôsobenú  na  uspokojenie  budúceho  dopytu  založeného  na  „dnešných“  informáciách a prognózach  dopytu.  Tieto  úpravy  boli  založené  na  plánovaní,  ako  aj  na  modeli  optimálnej  siete, a nie  na  odhade  odrážajúcom  prírastkové  náklady  existujúcich  aktív  žalobkyne.
Z uvedeného  vyplýva,  že  optimalizačné  úpravy  vo  všeobecnosti a konkrétne  nahradenie  existujúcich  aktív  ich  modernejšími  ekvivalentmi  mali  iný  cieľ  než  precenenie  aktív,  navrhované  žalobkyňou.  Okrem  toho  to,  že  Komisia  vzala  do  úvahy  precenenie  existujúcich  aktív,  navrhované  žalobkyňou, z dôvodu  neexistencie  iných  spoľahlivejších  údajov  týkajúcich  sa  LRAIC  tohto  operátora,  vôbec  neznamenalo,  že  by  Komisia  nevyhnutne  súhlasila s optimalizačnými  úpravami  LRAIC.  Komisia  tak  postupovala  správne,  keď s nahradením  existujúcich  aktív  ich  modernejšími  ekvivalentmi  zaobchádzala  rozdielne  než s precenením  aktív,  navrhovaným  žalobkyňou.
Po  druhé  žalobkyni  nemožno  vyhovieť,  keď  spochybňuje  záver  uvedený v odôvodnení  901  napadnutého  rozhodnutia,  podľa  ktorého  by  optimalizačné  úpravy  viedli k výpočtu  LRAIC  na  základe  aktív  hypotetického  konkurenta, a nie  na  základe  jej  vlastných  aktív.
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že  podľa  ustálenej  judikatúry  posúdenie  zákonnosti  cenovej  politiky  dominantného  podniku z hľadiska  článku  102  ZFEÚ v zásade  predpokladá  použitie  cenových  kritérií  založených  na  nákladoch,  ktoré  vynaložil  samotný  dominantný  podnik, a na  jeho  stratégii  (pozri  rozsudok  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige, C‑52/09,  EU:C:2011:83,  bod  41 a citovanú  judikatúru;  rozsudok z 29. marca 2012,  Telefónica a Telefónica  de  España/Komisia, T‑336/07,  EU:T:2012:172,  bod  190;  pozri  tiež v tomto  zmysle  rozsudok z 10. apríla  2008,  Deutsche  Telekom/Komisia, T‑271/03,  EU:T:2008:101,  bod  188 a citovanú  judikatúru).
Konkrétne,  pokiaľ  ide o cenovú  prax  vedúcu k cenovému  stláčaniu,  použitie  takýchto  kritérií  pri  analýze  umožňuje  overiť,  či  by  tento  podnik v súlade s kritériom  rovnako  efektívneho  konkurenta,  pripomenutým v bode  108  vyššie,  mohol  dostatočne  efektívne  ponúkať  svoje  maloobchodné  služby  pre  koncových  užívateľov  aj  inak,  než  so  stratou,  keby  musel  vopred  uhradiť  svoje  veľkoobchodné  ceny  za  poskytovanie  vstupných  produktov  (rozsudky  zo  14. októbra  2010,  Deutsche  Telekom/Komisia, C‑280/08 P,  EU:C:2010:603,  bod  201;  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige, C‑52/09,  EU:C:2011:83,  bod  42, a z 29. marca 2012,  Telefónica a Telefónica  de  España/Komisia, T‑336/07,  EU:T:2012:172,  bod  191).
Takýto  prístup  je odôvodnený o to  viac,  že  je  aj v súlade  so  všeobecnou  zásadou  právnej  istoty,  pretože  zohľadnenie  nákladov  dominantného  podniku  mu  vzhľadom  na  jeho  špecifickú  zodpovednosť,  ktorú  má  na  základe  článku  102  ZFEÚ,  umožňuje  posúdiť  zákonnosť  svojho  vlastného  správania.  Dominantný  podnik  totiž  síce  pozná  vlastné  náklady a ceny,  no v zásade  nepozná  náklady a ceny  svojich  konkurentov  (rozsudky  zo  14. októbra  2010,  Deutsche  Telekom/Komisia, C‑280/08 P,  EU:C:2010:603,  bod  202;  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige, C‑52/09,  EU:C:2011:83,  bod  44, a z 29. marca 2012,  Telefónica a Telefónica  de  España/Komisia, T‑336/07,  EU:T:2012:172,  bod  192).
Je  pravda,  že  Súdny  dvor v bodoch  45 a 46  rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83),  uviedol,  že  nemožno  vylúčiť,  že  náklady a ceny  konkurentov  môžu  byť  relevantné  pri  posúdení  praxe  vedúcej k cenovému  stláčaniu. Z tohto  rozsudku  však  vyplýva,  že  len  vtedy,  ak  vzhľadom  na  okolnosti  nie  je  možné  použiť  ceny a náklady  dominantného  podniku,  treba  preskúmať  ceny a náklady  konkurentov  na  tom  istom  trhu,  čo  žalobkyňa v prejednávanej  veci  netvrdila  (pozri  analogicky  rozsudok z 29. marca 2012,  Telefónica a Telefónica  de  España/Komisia, T‑336/07,  EU:T:2012:172,  bod  193).
Cieľom nahradenia existujúcich aktív ich modernejšími ekvivalentmi v prejednávanej  veci  bola  po prvé  úprava  nákladov  aktív,  pričom  sa  mala  použiť  hodnota  „skutočných“  aktív,  no  nemali  sa  vykonať  primerané  úpravy  amortizácií  (odôvodnenie  900  napadnutého  rozhodnutia).  Toto  nahradenie  by  viedlo k výpočtu  cenového  stláčania  na  základe  hypotetických  aktív,  to  znamená  aktív  nezodpovedajúcich  tým,  ktoré  vlastnila  žalobkyňa.  Náklady  vzťahujúce  sa  na  aktíva  žalobkyne  by  tak  boli  podhodnotené  (odôvodnenia  893 a 900  napadnutého  rozhodnutia).  Po  druhé  zohľadnenie  nadmernej  kapacity  sietí  na  základe  „skutočne“  využívanej  kapacity  by  malo  za  následok  to,  že  by  sa  vylúčili  aktíva  žalobkyne,  ktoré  nie  sú  predmetom  produktívneho  využívania  (pozri bod 218  vyššie).
S ohľadom na zásady  pripomenuté v bodoch  228  až  231  vyššie  sa  teda  Komisia  nedopustila  pochybenia a mohla  dospieť k záveru,  že  optimalizačné  úpravy  LRAIC,  navrhované  žalobkyňou,  by  pri  výpočte  cenového  stláčania  viedli k nezohľadneniu  nákladov  vynaložených  samotným  týmto  operátorom v období  od  12. augusta  2005  do  31. decembra  2010.
Napokon,  žalobkyni  nemožno  vyhovieť,  keď  tvrdí,  že  Komisia v napadnutom  rozhodnutí  porušila  zásadu,  podľa  ktorej  musí  preskúmanie  cenového  stláčania  vychádzať z porovnania s efektívnym  konkurentom,  keď v podstate  uviedla,  že  bolo  nevyhnutné,  aby  určité  kapacity  občas  ostali  nevyužité  (odôvodnenie  902  napadnutého  rozhodnutia).  Zo  zásad  pripomenutých v bodoch  230 a 231  vyššie  totiž  vyplýva,  že  preskúmanie  cenovej  praxe  vedúcej k cenovému  stláčaniu  spočíva v podstate v posúdení  toho,  či  by  rovnako  efektívny  konkurent  ako  dominantný  operátor  bol  schopný  ponúknuť  dané  služby  koncovým  zákazníkom  inak  než  so  stratou.  Takéto  preskúmanie  sa  teda  neuskutočňuje  tak,  že  sa  ako  referencia  vezme  absolútne  efektívny  operátor s ohľadom na trhové  podmienky v čase,  kedy k takejto  praxi  dochádzalo.  Ak  by  pritom  Komisia  súhlasila s optimalizačnými  úpravami  spojenými s nadmernými  kapacitami,  výpočty  LRAIC  žalobkyne  by  odrážali  náklady  spojené s optimálnou  sieťou,  ktorá  zodpovedá  dopytu a v ktorej  nedochádza k neefektívnemu  fungovaniu  siete  tohto  operátora,  to  znamená,  že  by  odrážali  náklady  efektívnejšieho  konkurenta,  než  je  žalobkyňa.  Hoci  je  teda v prejednávanej  veci  nesporné,  že  časť  relevantných  aktív  žalobkyne  ostala v období  od  12. augusta  2005  do  31. decembra  2010  nevyužitá,  Komisia  sa  nedopustila  pochybenia a uvedenú  časť  aktív,  inými  slovami  nadmernú  kapacitu,  mohla  zahrnúť  do  výpočtu  LRAIC.
Komisia  tak  postupovala  správne,  keď  odmietla  optimalizačné  úpravy, a preto  pri  svojej  analýze  zneužívajúceho  charakteru  cenovej  praxe  žalobkyne  vychádzala  najmä z odkazov  na  jej  vlastné  náklady.
Po  tretie  na  rozdiel  od  toho,  čo  tvrdí  žalobkyňa,  odmietnutie  optimalizačných  úprav  nie  je v rozpore s úvahami  uvedenými v rozsudkoch  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83), a z 10. apríla  2008,  Deutsche  Telekom/Komisia  (T‑271/03,  EU:T:2008:101),  podľa  ktorých  môže  byť  primerané  vziať  do  úvahy  skôr  náklady  konkurentov  než  náklady  podniku s dominantným  postavením.
Na  jednej  strane  totiž  pokiaľ  ide o vec, v ktorej  bol  vydaný  rozsudok z 10. apríla  2008,  Deutsche  Telekom  (T‑271/03,  EU:T:2008:101,  bod  210),  dotknuté  poplatky  za  vypovedanie  pripojenia  predstavovali  veľkoobchodné  poplatky,  ktoré  fakturoval  dominantný  podnik  svojmu  konkurentovi a ktoré  tvorili  súčasť  celkových  nákladov  znášaných  týmto  konkurentom.  Tieto  náklady  tak  mali  byť  zahrnuté  do  výpočtu  nákladov  rovnako  efektívneho  konkurenta.  Uvedené  náklady  sa  pritom  odlišovali  od  projekcie,  ako  aj  od  modelu  optimálnej  siete,  ktoré  neodrážali  prírastkové  náklady  existujúcich  aktív  žalobkyne  (pozri bod 225  vyššie).
Na  druhej  strane z rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83),  ako  bolo  pripomenuté v bodoch  230 a 231  vyššie,  vyplýva,  že  až  vtedy,  keď  vzhľadom  na  okolnosti  nie  je  možné  vychádzať z cien a nákladov  dominantného  podniku,  treba  preskúmať  ceny a náklady  konkurentov  na  tom  istom  trhu. V prejednávanej  veci  však  nejde o takýto  prípad,  keďže  náklady  aktív  žalobkyne  mohli  byť  na  základe  neskoršieho  precenenia  zistené a predstavovali  indikátor  na  posúdenie  nákladov  rovnako  efektívneho  konkurenta.
Z uvedeného  vyplýva,  že  prvú  časť  tretieho  žalobného  dôvodu  treba  zamietnuť  ako  nedôvodnú.
b)
O druhej časti založenej na nesprávnom výpočte, pokiaľ ide o cenové stláčanie, z dôvodu konsolidácie príjmov a nákladov v rámci celého dotknutého obdobia, ako aj na porušení zásady právnej istoty
Žalobkyňa  namieta  proti  tomu,  že  Komisia  použila  prístup  týkajúci  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup,  vysvetlený v odôvodnení  1013  napadnutého  rozhodnutia).  Tento  prístup,  ktorý  nie  je  uvedený v oznámení o výhradách,  si  Komisia  podľa  nej  vybrala s cieľom  premeniť  kladné  marže  na  záporné.  Podľa  nej  totiž  keď  počas  správneho  konania  zvolila  tzv.  prístup  „obdobie  po  období“  (rok  po  roku),  zistila  kladné  marže.  Tým,  že  použila  prístup  týkajúci  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup),  však  Komisia  údajne  rozšírila  dobu  trvania  porušenia.  Konkrétne  tzv.  prístup  „obdobie  po  období“  (rok  po  roku)  viedol  ku  konštatovaniu  záporných  marží  za  každý  rok  počas  obdobia  od  roku  2005  do  roku  2010.  Záporná  marža z roku  2005,  konštatovaná v oznámení o výhradách,  sa  však v napadnutom  rozhodnutí  zmenila  na  kladnú  maržu. V dôsledku  toho  na  základe  uplatnenia  tzv.  prístupu  „obdobie  po  období“  (rok  po  roku) v skutočnosti  údajne  neexistovala  prax  vedúca k cenovému  stláčaniu  počas  roka  2005.  Žalobkyňa,  opierajúc  sa o vyčíslený  príklad,  dospela k záveru,  že  podľa  prístupu  týkajúceho  sa  viacerých  období  (viacročného  prístupu),  použitého  Komisiou,  mohlo  byť  cenové  stláčanie  identifikované v rámci  celého  obdobia,  pričom  to  však  neplatí v prípade,  že  je  každý  rok  konsolidovaný.
Prístup  týkajúci  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup)  je  teda  podľa  nej  svojvoľný a v rozpore  so  zásadou  právnej  istoty  vzhľadom  na  to,  že  doba  porušenia v plnej  miere  závisí  od  obdobia,  počas  ktorého  sú  marže  kumulované a porovnávané.
Žalobkyňa  sa  domnieva,  že  ak  by  sa  tieto  chyby  napravili,  neexistoval  by  dôvod  na  konštatovanie  praxe  vedúcej k cenovému  stláčaniu a Komisia  by  si  nesplnila  povinnosť  preukázať  porušenie.  Príloha A.21  žaloby  údajne  preukazuje  existenciu  vecnej  vady v analýze  nákladov a príjmov,  uskutočnenej  Komisiou.
Tvrdenie  Komisie,  podľa  ktorého  môže  byť  prax  vedúca k cenovému  stláčaniu  konštatovaná  napriek  existencii  kladnej  marže,  je  údajne v rozpore s judikatúrou,  pretože  právnym  kritériom  pri  preukázaní  zneužívajúceho  charakteru  cenovej  praxe  vedúcej k cenovému  stláčaniu v zmysle  článku  102 ZFEÚ  je  údajne  odpoveď  na  otázku,  či  by  podnik  samotný  alebo  rovnako  efektívny  podnik  ako  uvedený  podnik  bol  schopný  ponúkať  služby  účastníkom  aj  inak  než  so  stratou.  Kladná  marža  podľa  žalobkyne  nevyhnutne  nevedie k zneužívaniu.
Conditio  sine  qua  non
preukázania  praxe  vedúcej k zneužívajúcemu cenovému  stláčaniu  je  údajne  existencia  zápornej  marže u rovnako  efektívneho  konkurenta,  ktorá v prejednávanej  veci  nie  je  za  rok  2005  preukázaná.
Okrem  toho  je  údajne  nesprávne  tvrdenie  Komisie,  podľa  ktorého  prístup  týkajúci  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup)  navrhla  žalobkyňa,  pretože  táto v skutočnosti  navrhla  metódu  aktualizácie,  spomenutú v bode 194  vyššie.
Komisia v prvom  rade  poznamenáva,  že z odôvodnení  997 a 998  napadnutého  rozhodnutia  vyplýva,  že  tzv.  prístup  „obdobie  po  období“  (rok  po  roku)  umožnil  preukázať,  že  rovnako  efektívny  konkurent,  ktorý  na  veľkoobchodnom  trhu  využíva  prístup k účastníckej  prípojke  žalobkyne,  vykazoval  záporné  marže a nemohol  rentabilným  spôsobom  reprodukovať  maloobchodné  portfólio  širokopásmových  služieb  žalobkyne.  Tento  záver  podľa  nej  nie  je  spochybnený  skutočnosťou,  že  po  dobu  štyroch  posledných  mesiacov  roka  2005  bola  marža  kladná.  Komisia  uvádza,  že  až  potom,  ako  dospela k tomuto  záveru,  posilnila  svoju  analýzu  prístupom  týkajúcim  sa  viacerých  období  (viacročným  prístupom).  Pokiaľ  ide o tvrdenia  týkajúce  sa  dôvodnosti  tohto  prístupu  týkajúceho  sa  viacerých  období  (viacročného  prístupu),  Komisia  odkazuje  na  tvrdenia,  ktoré  uviedla v rámci  druhej  časti  druhého  žalobného  dôvodu.
V druhom  rade  Komisia  tvrdí,  že z rozsudku  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige  (C‑52/09,  EU:C:2011:83,  body  74 a 75),  vyplýva,  že  zneužívajúce  stláčanie  môže  existovať  aj  vtedy,  ak  sú  marže  stále  kladné, a to v prípade,  že  postup podniku s dominantným  postavením  môžu  prinajmenšom  sťažiť  výkon  činnosti  dotknutých  operátorov  na  trhu,  napríklad z dôvodu  umelo  zníženej  rentability,  pokiaľ  tieto  postupy  nie  sú  ekonomicky  odôvodnené.  Preto  skutočnosť,  že  marža  bola  po  dobu  štyroch  posledných  mesiacov  roka  2005  kladná,  podľa  nej  automaticky  neznamená,  že  správanie  žalobkyne  nepredstavuje  zneužitie  počas  tohto  obdobia.  Naopak,  takéto  správanie  podľa  Komisie  zakladá  zneužitie,  ak  cenová  politika  žalobkyne  mohla  mať  vo  vzťahu  ku  konkurentom  prinajmenšom  rovnako  efektívnym,  ako  je  ona  sama  účinky  vylúčenia z trhu,  na  základe  sťaženia,  ba  až  znemožnenia  prístupu  jej  konkurentov  na  dotknutý  trh.  Okrem  toho  pri  posúdení  zákonnosti  cenovej  politiky,  uplatňovanej  podnikom s dominantným  postavením,  treba  poukázať  na  jeho  stratégiu,  pričom v prejednávanej  veci  je  údajne  preukázané,  že  žalobkyňa  vedela,  že  stanovuje  ceny  vyššie,  než  sú  jej  priemerné  príjmy z veľkoobchodného  prístupu  na  úrovni  účastníckej  prípojky, a že  môže  uskutočňovať  cenové  stláčanie.
V treťom  rade,  čo  sa  týka  kritiky,  pokiaľ  ide o prístup  týkajúci  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup),  Komisia  opakuje  svoje  tvrdenia,  podľa  ktorých  doba  trvania  porušenia  bola  určená  na  základe  uplatnenia  tzv.  prístupu  „obdobie  po  období“.  Na  základe  tohto  prístupu  totiž  Komisia  dospela k záveru,  že  táto  doba  trvania  porušenia  začala  12. augusta  2005.  Doba  zvolená  pre  prístup  týkajúci  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup)  bola  údajne  určená  na  základe  doby  trvania  porušenia,  ktorá  už  bola  stanovená v rámci  tzv.  prístupu  „obdobie  po  období“.  Okrem  toho  Komisia  tvrdí,  že  hoci  si  je  vedomá  nedostatkov  prístupu  týkajúceho  sa  viacerých  období  (viacročného  prístupu),  tento  prístup  bol  navrhnutý  žalobkyňou v bodoch  1388 a 1389  jej  odpovede  na  oznámenie o výhradách.
Napokon  tvrdenie  žalobkyne,  podľa  ktorého  by  prístup  týkajúci  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup)  mohol  byť  založený  na  dĺžke  viazanosti  účastníka  alebo  trvaní  zmluvy,  podľa  Komisie  nie  je  opodstatnené  judikatúrou,  pretože  vo  veci  Telefónica,  rovnako  ako v prejednávanej  veci,  sa  analýza  týkajúca  sa  viacerých  období  (viacročná  analýza)  vzťahovala  na  približne  5  rokov,  čo  zároveň  zodpovedá  dĺžke  trvania  porušenia a dĺžke  životnosti  dotknutých  aktív.
Vedľajší  účastník  konania  zdôrazňuje,  že  prístup  Komisie v rámci  toho,  ako  vypočítala  cenové  stláčanie,  bol  obozretný a priaznivý  pre  žalobkyňu,  keďže s cieľom  vyhnúť  sa  čisto  hypotetickým  postulátom,  týkajúcim  sa  týchto  nákladov,  zahrnula  do  LRAIC  náklady  kolokácie,  ktoré  predstavovali  pre  alternatívnych  operátorov  nepoznanú  sumu a pre  žalobkyňu  významnú  časť  nákladov  spojených s účastníckou  prípojkou.
Druhou  časťou  svojho  tretieho  žalobného  dôvodu  žalobkyňa  Komisii v podstate  vytýka,  že  uplatnila  prístup  týkajúci  sa  viacerých  období  (viacročný  prístup)  len s cieľom  rozšíriť  dobu  trvania  porušenia  na  posledné  štyri  mesiace  roka  2005,  počas  ktorých  existovala  podľa  tzv.  prístupu  „obdobie  po  období“  (rok  po  roku)  kladná  marža.  Komisia  tak  údajne  nesprávne  dospela k záveru o existencii  cenového  stláčania  počas  roka  2005 a porušila  zásadu  právnej  istoty.
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že  Komisia,  opierajúc  sa o tzv.  prístup  „obdobie  po  období“  (rok  po  roku),  dospela k záveru,  že  žalobkyňa  začala  uplatňovať  prax  cenového  stláčania  už  od  12. augusta  2005. Z odôvodnenia  997  napadnutého  rozhodnutia  totiž  vyplýva,  že  na  základe  analýzy  týkajúcej  sa  každého  roka  počas  dotknutého  obdobia  rovnako  efektívny  konkurent,  používajúci  veľkoobchodný  prístup k účastníckej  prípojke  žalobkyne,  vykazoval  záporné  marže a nemohol  rentabilným  spôsobom  reprodukovať  maloobchodné  portfólio  širokopásmových  služieb  žalobkyne. V odôvodnení  998  napadnutého  rozhodnutia  Komisia  uviedla,  že  skutočnosť,  že  existovala  kladná  marža  počas  štyroch  mesiacov v roku  2005,  tento  záver  nevyvracia  vzhľadom  na  to,  že  vstup  počas  štyroch  mesiacov  nemožno  považovať  za  vstup  na  trvalej  báze.  Podľa  Komisie  posudzujú  operátori  svoju  schopnosť  dosiahnuť  primeranú  návratnosť  vo  vzťahu k dlhšiemu  obdobiu,  ktorým  je  viacero  rokov  (odôvodnenie  998  napadnutého  rozhodnutia).  Na  základe  toho  dospela  Komisia  v odôvodnení  1012  uvedeného  rozhodnutia k záveru,  že v období  od  12. augusta  2005  do  31. decembra  2010  by  rovnako  efektívny  konkurent  ako  žalobkyňa  nemohol  rentabilným  spôsobom  reprodukovať  maloobchodné  portfólio  tohto  operátora.
Ako  však  bolo  pripomenuté v bode 228  vyššie,  na  účely  posúdenia  zákonnosti  cenovej  politiky  uplatňovanej  dominantným  podnikom  treba v zásade  použiť  cenové  kritériá  založené  na  nákladoch,  ktoré  vynaložil  samotný  dominantný  podnik, a na  jeho  stratégii.
Pokiaľ  ide  konkrétne o cenovú  prax  vedúcu k cenovému  stláčaniu,  použitie  takých  kritérií  pri  analýze  umožňuje  overiť,  či  by  tento  podnik  mohol  dostatočne  efektívne  ponúkať  svoje  maloobchodné  služby  pre  koncových  užívateľov  aj  inak  než  so  stratou,  keby  predtým  musel  sám  platiť  svoje  veľkoobchodné  ceny  za  poskytovanie  vstupných  produktov  (pozri bod 229  vyššie a citovanú  judikatúru).
Takýto  prístup  je tým  viac  odôvodnený,  že  je  aj v súlade  so  všeobecnou  zásadou  právnej  istoty,  pretože  zohľadnenie  nákladov  dominantného  podniku  mu  vzhľadom  na  jeho  špecifickú  zodpovednosť,  ktorú  má  na  základe  článku  102  ZFEÚ,  umožňuje  posúdiť  zákonnosť  svojho  vlastného  správania.  Dominantný  podnik  totiž  síce  pozná  vlastné  náklady a ceny,  no v zásade  nepozná  náklady a ceny  svojich  konkurentov.  Zneužitie  spočívajúce  vo  vylúčení  konkurentov z trhu  má  tiež vplyv  aj  na  potenciálnych  konkurentov  dominantného  podniku,  ktorých  môže  perspektíva  nedostatku  rentability  odradiť  od  vstupu  na  trh  (pozri bod 230  vyššie a citovanú  judikatúru).
Z uvedeného  vyplýva,  že  na  preukázanie  skutočností  zakladajúcich  prax,  ktorá  spočíva v cenovom  stláčaní,  Komisia v odôvodnení  828  napadnutého  rozhodnutia  oprávnene  použila  kritérium  rovnako  efektívneho  konkurenta,  založené  na  preukázaní  toho,  že  dominantný  podnik  by  nemohol  vykonávať  rentabilné  činnosti  na  výstupe,  ak  by  sa  opieral o veľkoobchodnú  cenu  uplatňovanú  voči  svojim  konkurentom  na  výstupe a o maloobchodnú  cenu  uplatňovanú  odberateľskou  vetvou  tohto  podniku.
Ako  pritom  vyplýva z tabuliek  32  až  35  napadnutého  rozhodnutia,  analýza  vykonaná  Komisiou  dospela  vo  všetkých  zvažovaných  scenároch,  tak  ako  to  samotná  Komisia  pripustila v odôvodnení  998  uvedeného  rozhodnutia, k záveru o kladnej  marži  za  obdobie  od  12. augusta  do  31. decembra  2005.
V takomto  prípade  už  Súdny  dvor  rozhodol,  že  ak  podnik,  ktorý  má  dominantné  postavenie,  určí  svoje  ceny  na  úrovni,  ktorá  pokrýva  podstatnú  časť  nákladov  spojených s predajom  príslušného  výrobku  alebo  poskytovaním  príslušnej  služby,  rovnako  efektívny  konkurent  ako  tento  podnik  bude  mať v zásade  možnosť  konkurovať  týmto  cenám  bez  toho,  aby  vykazoval  straty,  ktoré  sú z dlhodobého  hľadiska  neudržateľné  (rozsudok z 27. marca 2012,  Post  Danmark, C‑209/10,  EU:C:2012:172,  bod  38).
Z uvedeného  vyplýva,  že  počas  obdobia  od  12. augusta  do  31. decembra  2005  mal  rovnako  efektívny  konkurent  ako  žalobkyňa v zásade  možnosť  konkurovať  tomuto  operátorovi  na  maloobchodnom  trhu  širokopásmových  služieb,  pokiaľ  mu  bol  poskytnutý  neviazaný  prístup k účastníckej  prípojke, a to  bez  toho,  aby  mu  vznikli  straty,  ktoré  sú z dlhodobého  hľadiska  neudržateľné.
Je  pravda,  že  Súdny  dvor  rozhodol,  že  ak  je  marža  kladná,  nie  je  vylúčené,  aby  Komisia v rámci  preskúmania  účinku  cenovej  praxe,  spočívajúceho  vo  vylúčení  konkurentov z trhu,  mohla  preukázať,  že  uplatnenie  uvedenej  praxe  bolo  napríklad z dôvodu  zníženej  rentability  spôsobilé  prinajmenšom  sťažiť  výkon  činnosti  daných  operátorov  na  dotknutom  trhu  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok  zo  17. februára  2011,  TeliaSonera  Sverige, C‑52/09,  EU:C:2011:83,  bod  74).  Túto  judikatúru  možno  prirovnať k článku  2  nariadenia č. 1/2003,  podľa  ktorého  vo  všetkých  konaniach,  ktoré  sa  týkajú  uplatňovania  článku  102  ZFEÚ,  dôkazné  bremeno  týkajúce  sa  porušenia  tohto  článku  znáša  strana  alebo  orgán,  ktorý  túto  námietku  vzniesol,  to  znamená v prejednávanej  veci  Komisia.
V prejednávanej  veci  však  treba  konštatovať,  že  Komisia v napadnutom  rozhodnutí  nepreukázala,  že  cenová  prax  žalobkyne v priebehu  obdobia  od  12. augusta  do  31. decembra  2005  vykazovala  takéto  účinky  vylučujúce  konkurentov z trhu.  Povinnosť  preukázať  uvedené  však  mala  obzvlášť z dôvodu  existencie  kladných  marží.
Jedno  jediné  tvrdenie,  uvedené v odôvodnení  998  napadnutého  rozhodnutia,  že  operátori  posudzujú  svoju  schopnosť  získať  primeranú  návratnosť  vo  vzťahu k dlhšiemu  obdobiu,  ktoré  trvá  viacero  rokov,  nemôže  predstavovať  takýto  dôkaz.  Takáto  skutočnosť,  za  predpokladu,  že  je  preukázaná,  je  totiž  založená  na  skúmaní  rentability v budúcich  obdobiach,  ktoré  je  nevyhnutne  náhodné.  Navyše v prejednávanej  veci  boli  uvedené  kladné  marže  vykázané  úplne  na  začiatku  dotknutého  obdobia, v čase,  keď  ešte  nemohla  byť  konštatovaná  žiadna  záporná  marža.  Za  týchto  okolností  treba  usúdiť,  že  dôvod  uvedený v odôvodnení  998  napadnutého  rozhodnutia  nevyhovuje  požiadavke  vyplývajúcej  zo  zásady  právnej  istoty a pripomenutej v bode  230  vyššie,  podľa  ktorej  dominantnému  podniku  musí  byť  umožnené  posúdiť  súlad  svojho  správania s článkom  102  ZFEÚ.
Z toho  istého  dôvodu  konštatovanie  záporných  marží  na  základe  uplatnenia  prístupu  týkajúceho  sa  viacerých  období  (viacročného  prístupu)  nemôže  toto  posúdenie  vyvrátiť,  keďže v prejednávanom  prípade  viedol  tento  prístup k takémuto  konštatovaniu  iba  prostredníctvom  vyvažovania  kladných  marží  za  rok  2005  so  zápornými  maržami  konštatovanými  za  roky  2006  až  2010  (odôvodnenie  1013  napadnutého  rozhodnutia) a 2006  až  2008  (odôvodnenie  1014  napadnutého  rozhodnutia).
Okrem  toho v odôvodnení  1026  napadnutého  rozhodnutia  Komisia  na  základe  dokumentov z apríla  2005,  vypracovaných  právnym  oddelením  žalobkyne a týkajúcich  sa  stratégie  predloženia  štandardnej  ponuky,  pokiaľ  ide o neviazaný  prístup k účastníckej  prípojke a ceny  za  ULL,  usúdila,  že  žalobkyňa  už  12. augusta  2005  vedela,  že  veľkoobchodnými  cenami  na  úrovni  účastníckej  prípojky  dochádzalo k stláčaniu  cien  alternatívnych  operátorov.
Treba  však  zdôrazniť,  že  vzhľadom  na  existenciu  kladných  marží  od  12. augusta  do  31. decembra  2005  mala  Komisia  osobitnú  povinnosť,  čo  sa  týkalo  preukázania  toho,  že  prax  spočívajúca v cenovom  stláčaní,  vytýkaná  žalobkyni v priebehu  tohto  obdobia,  mala  účinky  vylúčenia  konkurentov z trhu  (pozri  judikatúru  zmienenú v bode  259  vyššie).
Tvrdenie  Komisie a dokumenty  uvádzané  na  jeho  podporu  tak  nepostačujú  na  preukázanie  toho,  že  prax  spočívajúca v cenovom  stláčaní,  vytýkaná  žalobkyni,  mala  účinky  vylúčenia  konkurentov z trhu, a napríklad  ani  na  preukázanie  zníženej  rentability,  ktorá  by  bola  spôsobilá  prinajmenšom  sťažiť  výkon  činnosti  daných  operátorov  na  dotknutom  trhu.
Napokon,  časti  9 a 10  napadnutého  rozhodnutia,  venované  protisúťažným  účinkom  správania  žalobkyne,  neobsahujú  žiadne  preskúmanie  účinkov  praxe  spočívajúcej v cenovom  stláčaní,  ktorá  sa  údajne  uplatňovala v priebehu  obdobia  od  12. augusta  do  31. decembra  2005.
Vzhľadom  na  ustálenú  judikatúru,  podľa  ktorej  musí  byť  akákoľvek  pochybnosť  súdu  na  prospech  podniku,  ktorému  bolo  určené  rozhodnutie,  ktorým  sa  konštatuje  porušenie  (rozsudky z 8. júla  2004,  JFE  Engineering a i./Komisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00,  EU:T:2004:221,  bod  177, a z 12. júla  2011,  Hitachi a i./Komisia, T‑112/07,  EU:T:2011:342,  bod  58),  teda  treba  dospieť k záveru,  že  Komisia  nepredložila  dôkaz o tom,  že  prax  vedúca k cenovému  stláčaniu  zo  strany  žalobkyne  začala  pred  1. januárom  2006.  Vzhľadom  na  to,  že  napadnuté  rozhodnutie v dôsledku  uvedeného  obsahuje v tejto  súvislosti  nesprávne  posúdenie,  nie  je  potrebné  preskúmať,  či  je  tento  prístup,  tak  ako  to  tvrdí  žalobkyňa,  aj v rozpore s článkom  23  nariadenia č. 1/2003.
Vzhľadom  na  uvedené  druhej  časti  tretieho  žalobného  dôvodu,  ktorý  uvádza  žalobkyňa,  sa  musí  čiastočne  vyhovieť a článok  1 ods. 2 písm. d)  napadnutého  rozhodnutia  sa  musí  zrušiť v časti, v ktorej  sa v ňom  konštatuje,  že v priebehu  obdobia  od  12. augusta  do  31. decembra  2005  žalobkyňa  uplatňovala  nespravodlivé  ceny,  ktoré  rovnako  efektívnemu  operátorovi,  opierajúcemu  sa o veľkoobchodný  prístup k neviazaným  účastníckym  prípojkám  žalobkyne,  neumožnili  reprodukovať  maloobchodné  služby  ponúkané  žalobkyňou  bez  toho,  aby  mu  vznikla  strata.
[
omissis
]
5.

O piatom  žalobnom  dôvode,  ktorý  sa  uvádza  subsidiárne a je  založený  na  chybách  pri  určovaní  výšky  pokuty
Svojím  piatym  žalobným  dôvodom,  uvádzaným  subsidiárne,  žalobkyňa  tvrdí,  že  Komisia  sa  dopustila  chýb  pri  určovaní  výšky  pokuty,  na  zaplatenie  ktorej  je  žalobkyňa  povinná.  Tento  žalobný  dôvod  sa  ďalej  člení  na  dve  časti.  Prvá  časť  je  založená  na  zjavne  nesprávnom  posúdení,  keď  Komisia  na  účely  výpočtu  výšky  pokuty  zohľadnila  obrat  žalobkyne  týkajúci  sa  účtovného  obdobia  roku  2010.  Druhá  časť  je  založená  na  zjavne  nesprávnom  posúdení  týkajúcom  sa  dňa  začiatku  obdobia  porušenia.
a)

O prvej  časti  založenej  na  zjavne  nesprávnom  posúdení v rámci  toho, ako  sa  na  účely  výpočtu  výšky  pokuty  zohľadnil  obrat  žalobkyne  týkajúci  sa  účtovného  obdobia  roku  2010
Žalobkyňa  sa  domnieva,  že  Komisia  vychádzala  zo  zjavne  nesprávneho  posúdenia,  keď v súlade s bodom 13  usmernení z roku  2006  usúdila,  že  základná  suma  pokuty  sa  má  vypočítať  na  základe  obratu  posledného  celého  roka, v ktorom  došlo k porušeniu,  to  znamená  okrem  iného  obratu,  ktorý  žalobkyňa  dosiahla v priebehu  roka  2010  na  trhu  účastníckych  prípojok,  ku  ktorým  je  neviazaný  prístup, a na  trhu  pevnej  širokopásmovej  siete.
Komisia  sa  tak  podľa  nej  odchýlila  od  svojej  vlastnej  rozhodovacej  praxe, t. j. od  rozhodnutia  K(2011) 4378 v konečnom  znení z 22. júna  2011,  týkajúceho  sa  konania  podľa  článku  102 ZFEÚ  (vec  COMP/39.525 – Poľské  telekomunikácie)  (ďalej  len  „rozhodnutie  Poľské  telekomunikácie“). V odôvodnení  896  tohto  rozhodnutia  totiž  Komisia  uviedla,  že  treba  použiť  priemer  ročných  predajov, a to  jednak z dôvodu  veľkého  nárastu  predajov  počas  dotknutého  obdobia  na  dotknutom  trhu,  predovšetkým  veľkoobchodných  predajov,  a jednak z dôvodu,  že  trh  bol  ešte v štádiu  rozvoja, a tak  napredoval  viac,  než  sú  bežné  úrovne  rastu  trhu v čase  porušenia.  Túto  úvahu  je  na  prejednávanú  vec  potrebné  podľa žalobkyne uplatniť,  keďže  Komisia v napadnutom  rozhodnutí  pripustila,  že  jej obrat  sa  od  roku  2005  do  roku  2010  zvýšil o 133 %.  Žalobkyňa  sa  teda s poukázaním  na  toto  rozhodnutie  domnieva,  že  základná  výška  pokuty  sa  mala  vypočítať  na  základe  priemeru  piatich  rokov, v ktorých  došlo k porušeniu  konštatovanému  Komisiou.
Skutočnosť,  že  sa  za  základ  zvolilo  posledné  účtovné  obdobie,  mala  za  následok,  že  Komisia  na  žalobkyňu  uplatnila  prísnejšie  normy,  než  sú  tie,  ktoré  uplatnila v rozhodnutí  Poľské  telekomunikácie.  Žalobkyňa v tejto  súvislosti  dodáva,  že  hoci  má  Komisia  pri  stanovení  výšky  pokút  voľnú  úvahu,  nemôže  konať  svojvoľne a nekonzistentne.
Komisia  podporovaná  vedľajším  účastníkom  konania  proti  tejto  argumentácii  namieta.
Predovšetkým  treba  pripomenúť,  že  článok  23 ods. 3  nariadenia č. 1/2003  stanovuje,  že  pri  stanovení  výšky  pokuty  treba  okrem  závažnosti  porušenia  zohľadniť  aj  dĺžku  jeho  trvania.
Okrem  toho  treba  pripomenúť,  že  podľa  bodu  13  usmernení z roku  2006  „pri  stanovení  základnej  výšky  uloženej  pokuty  bude  Komisia  vychádzať z hodnoty  predaja  tovaru  alebo  služieb  podniku, s ktorými  porušenie  priamo  alebo  nepriamo…  súvisí v príslušnej  geografickej  oblasti v rámci  EHP“, a že na tento účel Komisia  „obvykle  použije  na  výpočet  hodnotu  predaja  podniku  počas  posledného  celého  roku, v ktorom  sa  podnik  podieľal  na  porušení“.
Okrem  toho z judikatúry  vyplýva,  že  časť  obratu  pochádzajúca z tovaru  alebo  služieb,  na  ktoré  sa  porušenie  vzťahuje,  je  spôsobilá  správne  naznačiť  rozsah  porušenia  na  relevantnom  trhu,  keďže  obrat  dosiahnutý z uvedených  tovarov a služieb  predstavuje  objektívny  prvok,  ktorý  poskytuje  správnu  predstavu o škodlivosti  tohto  postupu  pre  riadnu  hospodársku  súťaž  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 28. júna  2016,  Portugal  Telecom/Komisia, T‑208/13,  EU:T:2016:368,  bod  236 a citovanú  judikatúru).
Bod  13  usmernení z roku  2006  tak  má  vo  vzťahu k porušeniu  článku  102  ZFEÚ  za  cieľ  vziať  ako  východiskový  bod  na  výpočet  pokuty  uloženej  danému  podniku  sumu,  ktorá  odráža  hospodársky  význam  porušenia  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 11. júla  2013,  Team  Relocations a i./Komisia, C‑444/11 P,  neuverejnený,  EU:C:2013:464,  bod  76; z 12. novembra  2014,  Guardian  Industries a Guardian  Europe/Komisia, C‑580/12 P,  EU:C:2014:2363,  bod  57, a z 23. apríla  2015,  LG  Display a LG  Display  Taiwan/Komisia, C‑227/14 P,  EU:C:2015:258,  bod  53).
Pritom  však  tiež  treba  zdôrazniť,  že  obmedzenie  voľnej  úvahy  Komisie,  ktoré  si  táto  sama  stanovila  prijatím  usmernení z roku  2006,  nie  je  nezlučiteľné  so  zachovaním  podstatnej  miery  voľnej  úvahy,  ktorú  táto  inštitúcia  má.  Uvedené  usmernenia  totiž  vykazujú  flexibilitu  vo  viacerých  smeroch,  čo  Komisii  umožňuje  uplatňovať  svoju  voľnú  úvahu v súlade s ustanoveniami  nariadenia č. 1/2003,  tak,  ako  ich  vykladajú  súdy  Únie  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 11. júla  2013,  Team  Relocations a i./Komisia, C‑444/11 P,  neuverejnený,  EU:C:2013:464,  bod  96 a citovanú  judikatúru),  či v súlade s inými  normami a zásadami  práva  Únie. V samotnom  bode  13  usmernení z roku  2006  sa  konkrétne  uvádza,  že  Komisia  musí  pri  výpočte  výšky  základnej  pokuty  použiť  na  výpočet  „obvykle“  predaje  daného  podniku  počas  posledného  celého  roka, v ktorom  sa  podnik  podieľal  na  porušení  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 9. septembra  2015,  Samsung  SDI a i./Komisia, T‑84/13,  neuverejnený,  EU:T:2015:611).
V prejednávanej  veci z odôvodnení  1490  až  1495  napadnutého  rozhodnutia  vyplýva,  že na účely stanovenia  základnej  sumy  pokuty,  ktorá  bola  uložená  solidárne  žalobkyni a spoločnosti  Deutsche  Telekom,  Komisia  vzala  do  úvahy  predaje,  ktoré  žalobkyňa  uskutočnila  počas  posledného  celého  účtovného  roka, v ktorom  došlo k jej  účasti  na  porušení,  to  znamená  obrat  dosiahnutý  týmto  operátorom  na  trhu  prístupu k neviazaným  účastníckym  prípojkám a na  maloobchodnom  trhu  širokopásmových  služieb,  pokiaľ  ide o pevné  služby v roku  2010.  Komisia  tak  uplatnila  bod  13  usmernení z roku  2006.
Žalobkyni  pritom  nemožno  vyhovieť,  keď  tvrdí,  že  Komisia  vychádzala  zo  zjavne  nesprávneho  posúdenia,  keď  sa v prejednávanej  veci  od  tohto  pravidla  neodchýlila,  napriek  silnému  nárastu  jej  obratu v dotknutom  období.
Hoci  totiž  žalobkyňa  jednak  tvrdí,  že  počas  rokov  2005 – 2010  sa  jej  obrat  zvýšil o 133 %, a to z 31 184 949  eur  na  72 868 176  eur,  neuvádza  žiadnu  skutočnosť,  ktorou  by  sa  dalo  preukázať,  že  druhý  uvedený  obrat,  dosiahnutý  počas  posledného  celého  kalendárneho  roka, v ktorom  došlo k porušeniu,  nepredstavoval v čase,  keď  Komisia  prijala  napadnuté  rozhodnutie,  informáciu o jej  skutočnej  veľkosti,  jej  hospodárskej  sile a rozsahu  predmetného  porušenia.
Po  druhé  žalobkyni  nemožno  vyhovieť,  keď  Komisii  vytýka,  že  nezohľadnila  rozhodnutie  Poľské  telekomunikácie, a z tohto  dôvodu  sa  odklonila  od  svojej  predchádzajúcej  praxe a uložila  kritérium  odlišné  od  kritéria  stanoveného v bode  13  usmernení z roku  2006.
Z ustálenej  judikatúry  totiž  vyplýva,  že  predchádzajúca  rozhodovacia  prax  Komisie  nemôže  slúžiť  ako  právny  rámec  na  stanovenie  pokút v oblasti  hospodárskej  súťaže, a že  rozhodnutia  týkajúce  sa  iných  vecí  majú  len  orientačnú  povahu,  pokiaľ  ide o prípadnú  existenciu  porušenia  zásady  rovnosti  zaobchádzania,  keďže  je  málo  pravdepodobné,  že  okolnosti  vlastné  týmto  veciam,  ako  sú  trhy,  výrobky,  podniky a dotknuté  obdobia,  sú  rovnaké  (pozri  rozsudok z 24. septembra  2009,  Erste  Group  Bank a i./Komisia, C‑125/07 P, C‑133/07 P a C‑137/07 P,  EU:C:2009:576,  bod  233 a citovanú  judikatúru;  rozsudky  zo  16. júna  2011,  Heineken  Nederland a Heineken/Komisia, T‑240/07,  EU:T:2011:284,  bod  347, a z 27. februára  2014,  InnoLux/Komisia, T‑91/11,  EU:T:2014:92,  bod  144).
Skoršie  rozhodnutia  Komisie  vo  veci  pokuty  tak z hľadiska  dodržania  zásady  rovnosti  zaobchádzania  môžu  byť  relevantné  len  vtedy,  ak  sa  preukáže,  že  okolnosti  vecí  týkajúcich  sa  týchto  iných  rozhodnutí,  akými  sú  napríklad  trhy,  výrobky,  krajiny,  podniky a dotknuté  obdobia,  sú  porovnateľné s okolnosťami  prejednávanej  veci  (pozri  rozsudky z 13. septembra  2010,  Trioplast  Industrier/Komisia, T‑40/06,  EU:T:2010:388,  bod  145 a citovanú  judikatúru; z 29. júna  2012,  E.ON  Ruhrgas a E.ON/Komisia, T‑360/09,  EU:T:2012:332,  bod  262 a citovanú  judikatúru, a z 9. septembra  2015,  Philips/Komisia, T‑92/13,  neuverejnený,  EU:T:2015:605,  bod  205 a citovanú  judikatúru).
V danom  prípade  pritom  žalobkyňa  neuviedla  žiadnu  skutočnosť,  na  základe  ktorej  by  sa  dalo  preukázať,  že  okolnosti  veci, v ktorej  bolo  vydané  rozhodnutie  Poľské  telekomunikácie,  sú  porovnateľné s okolnosťami  prejednávanej  veci.  Komisia  vo  svojich  písomných  podaniach  uviedla,  že v uvedenej  veci  zohľadnila  priemer  obratu  rokov  2005 – 2009 z dôvodu,  že  relevantný  obrat z dotknutého  obdobia  zažil  exponenciálny  nárast,  konkrétne  zvýšenie o 2 800 % za obdobie  rokov  2006 – 2007,  zvýšenie o 370 % za obdobie  rokov  2007 – 2008 a zvýšenie o 160 % za  obdobie  rokov  2008 – 2009. Z týchto  čísiel,  ktorých  správnosť  žalobkyňa  nespochybňuje,  pritom  vyplýva,  že  jednak  úroveň  nárastu  obratu  bola  oveľa  vyššia  vo  veci, v ktorej  bolo  vydané  rozhodnutie  Poľské  telekomunikácie,  než  úroveň  obratu  žalobkyne v prejednávanej  veci, a jednak  že  sa  tento  obrat  vyvíjal  menej  stabilným  spôsobom  než  obrat  pozorovaný v prejednávanej  veci.
Z uvedeného  vyplýva,  že  tým,  že  Komisia v prejednávanej  veci  vzala  do  úvahy  obrat  dosiahnutý  žalobkyňou  počas  roka,  ktorý  sa  skončil  31. decembra  2010, t. j. posledný  celý  rok, v ktorom  došlo k účasti  na  porušení, a postupovala  tak v súlade s pravidlom,  ktoré  sama  pre  seba  stanovila v bode  13  usmernení z roku  2006,  Komisia  neprekročila  obmedzenia  svojej  voľnej  úvahy v oblasti  stanovovania  výšky  pokút.
Prvá  časť  piateho  žalobného  dôvodu  sa  teda  musí  zamietnuť  ako  nedôvodná.
b)

O druhej  časti  založenej  na  zjavne  nesprávnom  posúdení,  týkajúcom  sa  dňa  začiatku  obdobia  porušenia
Druhou  časťou  tohto  žalobného  dôvodu  žalobkyňa  tvrdí,  že  napadnuté  rozhodnutie  vychádza  zo  zjavne  nesprávneho  posúdenia,  pokiaľ  ide o záver o existencii  porušenia  od  12. augusta  2005,  ktorý  je  dňom  uverejnenia  štandardnej  ponuky.  Keďže  táto  ponuka  je  rámcovou  zmluvou,  je  určená  na  to,  aby v nej  dochádzalo k zmenám,  predovšetkým  počas  rokovaní s tretími  stranami  alebo  na  základe  odporúčaní  vnútroštátnych  regulačných  orgánov.
Žalobkyňa  osobitne  zdôrazňuje,  že  jednak  bola  uvedená  ponuka  prvou  ponukou,  ktorú  kedy  vypracovala,  na  základe  čoho  boli  objasnenia a zmeny  prostredníctvom  rokovaní  tým  potrebnejšie.
Po  druhé  stanovisko  Komisie,  podľa  ktorého  porušenie  začína v čase  uverejnenia  štandardnej  ponuky,  podľa  nej  nie  je v súlade s rozhodovacou  praxou  Komisie.  Napríklad  vo  svojom  rozhodnutí K(2004) 1958 v konečnom  znení z 2. júna  2004  (vec  KOMP/38.096 – Clearstream)  (ďalej  len  „rozhodnutie  Clearstream“)  totiž Komisia  dospela k záveru,  že  Clearstream  zneužila  svoje  dominantné  postavenie,  keď  skryto  odmietla  poskytnúť  spoločnosti  Euroclear  služby  primárneho  zúčtovania a vyrovnania  akcií  na  meno.  Komisia  však  uznala,  že  je  potrebné  stranám  poskytnúť  určitý  čas  na  to,  aby  sa  im  umožnilo  rokovať o podmienkach  zmlúv  (odôvodnenie  341  rozhodnutia  Clearstream).  Rovnako v rozhodnutí  Poľské  telekomunikácie  Komisia  neurčila  za  začiatok  porušenia  deň  uverejnenia  štandardnej  ponuky,  ale  deň,  keď  začali  prvé  rokovania s ďalšími  operátormi.
Žalobkyňa  sa  domnieva,  že  porušenie  spočívajúce v odmietnutí  poskytnutia  môže  existovať  až  po  tom,  čo  rokovania o prístupe  zlyhali z dôvodu  neprimeranosti  podmienok  stanovených  vlastníkom  siete.  Navyše  podľa  žalobkyne  Komisia  nesie  dôkazné  bremeno,  čo  sa  týka  okamihu,  kedy  rokovania  zlyhali z dôvodu  neprimeraných  požiadaviek  žalobkyne.  Napokon  treba  podľa  nej  vziať  do  úvahy  skutočnosť,  že  rokovania o prístupe  sú  už  zo  svojej  podstaty  dlhé a ťažké z dôvodu  zložitosti  veci.
Subsidiárne  žalobkyňa  usudzuje,  že  namietané  odmietnutie  prístupu  začína  buď  na  konci  primeranej  lehoty  na  to,  aby  sa  za  normálnych  podmienok  poskytol  požadovaný  prístup,  pričom  sa  zohľadnia  nevyhnutné  prípravy z obidvoch  strán  (odôvodnenie  341  rozhodnutia  Clearstream),  alebo v deň,  keď  začali  prvé  rokovania o prístupe s ďalšími  operátormi  (odôvodnenie  909  rozhodnutia  Poľské  telekomunikácie).
Komisia  podporovaná  vedľajším  účastníkom  konania  proti  tejto  argumentácii  namieta.
V tejto  súvislosti  je  nesporné,  že  predseda  TÚ  SR  svojím  rozhodnutím  zo  14. júna  2005  uložil  žalobkyni  povinnosť  poskytnúť  neviazaný  prístup k svojej  účastníckej  prípojke  za  spravodlivých a primeraných  podmienok a že  žalobkyňa  práve s cieľom  splniť  si  túto  povinnosť  12. augusta  2005  uverejnila  štandardnú  ponuku v oblasti  neviazaného  prístupu  (pozri  body  9 a 10  vyššie).
Žalobkyňa  napokon  nespochybňuje  opis  obsahu  svojej  štandardnej  ponuky,  uvedený v časti  7.6  napadnutého  rozhodnutia  („Nespravodlivé  doložky a podmienky  ST“),  podľa  ktorého  Komisia v odôvodnení  820  uvedeného  rozhodnutia  dospela k záveru,  že  doložky a podmienky  tejto  ponuky  boli  stanovené  takým  spôsobom,  aby  sa  neviazaný  prístup k účastníckej  prípojke  stal  pre  alternatívnych  operátorov  neprijateľným.
Z tejto  časti  napadnutého  rozhodnutia  pritom  vyplýva,  že  zneužívajúca  prax,  ktorá v ňom  bola  Komisiou  kvalifikovaná  ako  „odmietnutie  poskytnutia“, v podstatnej  miere vyplývala  zo  samotnej  štandardnej  ponuky.
Pokiaľ  tak  ide  po  prvé o zatajovanie  informácií  týkajúcich  sa  siete,  potrebných  pre  neviazaný  prístup k účastníckej  prípojke,  vo  vzťahu k alternatívnym  operátorom,  predovšetkým z odôvodnenia  439  napadnutého  rozhodnutia  vyplýva,  že  Komisia  usúdila,  že  štandardná  ponuka  neobsahovala  základné  informácie  týkajúce  sa  umiestnení  fyzických  prístupových  bodov a dostupnosti  účastníckych  prípojok v riadne  určených  častiach  prístupovej  siete.  Napokon  je  pravda,  že v odôvodneniach  443  až  528  napadnutého  rozhodnutia  Komisia  preskúmala  informácie  týkajúce  sa  siete,  poskytnuté  žalobkyňou  na  žiadosť  alternatívneho  operátora s perspektívou  neviazaného  prístupu. Z tejto  časti  napadnutého  rozhodnutia  však  tiež  vyplýva,  že  podmienky  prístupu k takýmto  informáciám,  ktoré  Komisia  považovala  za  nespravodlivé, a teda  vo  vzťahu k alternatívnym  operátorom  za  odrádzajúce,  vyplývali  zo  samotnej  štandardnej  ponuky.  Komisia  okrem  iného  kritizovala v prvom  rade  to,  že  štandardná  ponuka  neurčovala  presný  rozsah  informácií  týkajúcich  sa  siete,  ktoré  žalobkyňa  poskytne  alternatívnym  operátorom, a to  tak,  že  by  sa v nej  uvádzali  kategórie  dotknutých  informácií  (odôvodnenie  507  napadnutého  rozhodnutia), v druhom  rade  to,  že  uvedená  ponuka  stanovovala  prístup k informáciám  pochádzajúcim z neverejných  informačných  systémov  až  po  uzavretí  rámcovej  zmluvy o prístupe k účastníckej  prípojke  (odôvodnenie  510  napadnutého  rozhodnutia), a v treťom  rade  to,  že  táto  ponuka  podmieňovala  takýto  prístup k informáciám  týkajúcim  sa  siete  žalobkyne  zaplatením  vysokých  poplatkov  zo  strany  alternatívneho  operátora  (odôvodnenia  519 a 527  napadnutého  rozhodnutia).
Pokiaľ  ide  po  druhé o to,  že  si  žalobkyňa  zúžila  rozsah  svojej  zákonnej  povinnosti v oblasti  neviazaného  prístupu k účastníckej  prípojke, v prvom  rade z odôvodnení  535 a 536  napadnutého  rozhodnutia  vyplýva,  že  obmedzenie  uvedenej  povinnosti  iba  na  aktívne  linky  (pozri bod 32  vyššie),  ktoré  Komisia  žalobkyni  vytýkala,  vyplývalo z bodu  5.2  úvodnej  časti  jej  štandardnej  ponuky.  Ďalej  osobitne z odôvodnení  570,  572,  577,  578 a 584  napadnutého  rozhodnutia  vyplýva,  že  práve s ohľadom na ustanovenia  obsiahnuté v prílohe  3 k štandardnej  ponuke  Komisia  dospela k záveru,  že  žalobkyňa  služby  vylúčila  neodôvodnene, v rozpore  so  svojou  povinnosťou v oblasti  neviazaného  prístupu k účastníckej  prípojke  (pozri bod 33  vyššie).  Napokon z odôvodnenia  606  napadnutého  rozhodnutia  vyplýva,  že  pravidlo  obmedzenia  využívania  kábla  na  25 %,  ktoré  stanovila  žalobkyňa  vo  vzťahu k neviazanému  prístupu k účastníckej  prípojke a ktoré  Komisia  považovala  za  neodôvodnené  (pozri bod 34  vyššie),  vyplývalo z prílohy  8 k štandardnej  ponuke.
Čo  sa  týka  po  tretie  toho,  že  žalobkyňa  stanovila  nespravodlivé  podmienky v oblasti  neviazaného  prístupu,  týkajúce  sa  kolokácie,  prognóz,  opráv,  servisu,  údržby,  ako  aj  zriadenia  bankovej  záruky,  všetky  tieto  podmienky  tak,  ako  je  preukázané v časti  7.6.4  napadnutého  rozhodnutia,  vyplývali  zo  štandardnej  ponuky,  ktorú  tento  operátor  uverejnil  12. augusta  2005.  Doložky,  ktoré  Komisia  považovala  za  nespravodlivé,  boli  taktiež  obsiahnuté v prílohách  4,  5,  14 a 15  uvedenej  ponuky,  pokiaľ  ide o kolokáciu  (odôvodnenia  653,  655 a 683  napadnutého  rozhodnutia), v prílohách  12 a 14,  pokiaľ  ide o povinnosť  alternatívnych  operátorov  vo  vzťahu k prognózam  (odôvodnenia  719 a 726  až  728  napadnutého  rozhodnutia), v prílohe  5,  pokiaľ  ide o postup  kvalifikácie  účastníckych  prípojok  (odôvodnenia  740,  743,  767,  768 a 774  napadnutého  rozhodnutia), v prílohe  11,  pokiaľ  ide o doložky a podmienky  týkajúce  sa  opráv,  servisu a údržby  (odôvodnenia  780,  781,  787,  790 a 796  napadnutého  rozhodnutia), a v prílohách  5 a 17,  pokiaľ  ide o bankovú  záruku  vyžadovanú  od  alternatívneho  operátora,  ktorý  žiada o neviazaný  prístup  (odôvodnenia  800,  802  až  807,  815 a 816  napadnutého  rozhodnutia).
Z uvedeného  vyplýva,  že  aj  za  predpokladu,  že  by  určité  podmienky  prístupu  mohli  byť v rámci  dvojstranných  rokovaní  medzi  žalobkyňou a operátormi,  ktorí  sú  kandidátmi o prístup,  zmiernené,  pričom  žalobkyňa  to  tvrdí  bez  toho,  aby  uviedla  dôkazy  na  podporu  svojho  tvrdenia,  Komisia  oprávnene  dospela k záveru,  že  štandardná  ponuka  uverejnená  12. augusta  2005  mohla  už  od  tohto  dňa  alternatívnych  operátorov  odrádzať  od  predkladania  žiadostí o prístup, a to z dôvodu  nespravodlivých  klauzúl a podmienok,  ktoré  obsahovala.
Za  týchto  okolností  sa  Komisia  nedopustila  pochybenia,  keď  usúdila,  že  žalobkyňa z dôvodu  podmienok  prístupu,  uvedených v jej  štandardnej  ponuke  uverejnenej  12. augusta  2005,  ohrozila  vstup  alternatívnych  operátorov  na  maloobchodný  masový  trh  (resp.  trh  určený  pre  širokú  verejnosť)  so  širokopásmovými  službami  na  pevnom  mieste  na  Slovensku, a to  napriek  povinnosti,  ktorú v tomto  zmysle  mala  na  základe  rozhodnutia  TÚ  SR, a že  teda  toto  správanie  mohlo  mať  takéto  negatívne  účinky  na  hospodársku  súťaž  už  od  uvedeného  dátumu  (pozri  najmä  odôvodnenia  1048,  1050,  1109,  1184 a 1520  napadnutého  rozhodnutia).
Tento  záver  nie  je  spochybnený  tvrdením  žalobkyne,  podľa  ktorého  sa  Komisia  odklonila  od  svojej  vlastnej  rozhodovacej  praxe,  to  znamená  od  prístupu  zvoleného v rozhodnutiach  Clearstream a Poľské  telekomunikácie.  Stačí  totiž  konštatovať,  že  tieto  rozhodnutia  boli  vydané v odlišnom  kontexte,  než  je  kontext  prejednávanej  veci, a že  sa  teda  nimi  nedá  preukázať,  že  Komisia  sa v napadnutom  rozhodnutí  odklonila  od  svojej  predchádzajúcej  rozhodovacej  praxe.
Pokiaľ  tak v prvom  rade  ide o rozhodnutie  Clearstream,  stačí  zdôrazniť,  že  na  rozdiel  od  napadnutého  rozhodnutia v prejednávanej  veci  bolo  toto  rozhodnutie  vydané v kontexte,  ktorý  sa  vyznačuje  neexistenciou  akejkoľvek  zákonnej  povinnosti  podniku,  ktorý  je  vlastníkom  predmetnej  infraštruktúry,  poskytnúť  iným  podnikom  prístup k uvedenej  infraštruktúre, a rovnako  aj  neexistenciou  povinnosti  tohto  podniku  uverejniť  štandardnú  ponuku, v ktorej  sa  uvedú  podmienky  takéhoto  prístupu.
Napokon  lehota  štyroch  mesiacov,  ktorú  Súd  prvého  stupňa  považoval  za  lehotu  zodpovedajúcu  primeranej  lehote  na  poskytnutie  služieb  primárneho  zúčtovania a vyrovnania  zo  strany  spoločnosti  Clearstream,  bola  stanovená  na  základe  porovnania  príkladov, v ktorých  Clearstream  poskytla  prístup  k svojmu  systému  Cascade  RS.  Treba  teda  konštatovať,  že v tejto  veci  existovalo  viacero  príkladov, v ktorých  Clearstream  poskytla  prístup a ktoré  Komisii, a neskôr  Súdu  prvého  stupňa,  umožnili  dospieť k záveru,  že  lehota  štyroch  mesiacov  bola  na  poskytnutie  takéhoto  prístupu  primeraná  (rozsudok z 9. septembra  2009,  Clearstream/Komisia, T‑301/04,  EU:T:2009:317,  bod  151). V prejednávanej  veci  však  vzhľadom  na  to,  že  žalobkyňa  poskytla  prístup  k svojim  účastníckym  prípojkám  len  jednému  jedinému  operátorovi, a to  18. decembra  2009,  neexistoval  žiaden  príklad,  ktorý  by  mohol  slúžiť  ako  referenčný  príklad,  takže  Komisia  takúto  „primeranú  lehotu“  nemohla  stanoviť. Z uvedeného  vyplýva,  že  okolnosti  prejednávanej  veci  nie  sú  vôbec  porovnateľné s okolnosťami  veci, v ktorej  bol  vydaný  rozsudok z 9. septembra  2009,  Clearstream/Komisia  (T‑301/04,  EU:T:2009:317).
V druhom  rade,  pokiaľ  ide o rozhodnutie  Poľské  telekomunikácie,  Komisia v ňom  konštatovala,  že  predmetný  historický  operátor  zneužil  svoje  dominantné  postavenie  na  poľskom  veľkoobchodnom  trhu  prístupu k širokopásmovým  službám a neviazaného  prístupu k účastníckej  prípojke  tým,  že  odmietal  poskytnúť  prístup k svojej  sieti a poskytnúť  veľkoobchodné  produkty  patriace  do  týchto  trhov s cieľom  chrániť  svoje  postavenie  na  maloobchodnom  trhu.  Okrem  toho  kontext  veci  Poľské  telekomunikácie  sa  vyznačoval  zákonnou  povinnosťou  prístupu,  analogickou s povinnosťou,  ktorú  mala  žalobkyňa v prejednávanej  veci,  ako  aj  požiadavkou  kladenou  na  predmetného  poľského  telekomunikačného  operátora  uverejniť  štandardnú  ponuku  na  neviazaný  prístup k jej  účastníckej  prípojke. Z podrobnej  analýzy  rozhodnutia  Poľské  telekomunikácie  však  vyplýva,  že  prístup  zvolený v tomto  rozhodnutí  nie  je  vôbec v rozpore s prístupom  zvoleným v napadnutom  rozhodnutí. V rozhodnutí  Poľské  telekomunikácie  totiž  Komisia  uviedla,  že  protisúťažná  stratégia  dominantného  operátora  sa z hlavnej  časti  zhmotnila  iba v priebehu  rokovaní s alternatívnymi  operátormi,  ktorí  boli  kandidátmi  na  získanie  neviazaného  prístupu k účastníckej  prípojke,  ako  aj  veľkoobchodného  prístupu k širokopásmovým  službám  dominantného  operátora.  Neprimerané  podmienky  prístupu  tak  vyplývali z návrhov  zmlúv o prístupe,  ktoré  pripravil  predmetný  dominantný  operátor v rámci  rokovaní s alternatívnymi  operátormi.  Spomalenie  procesu  dojednávania  dohôd o prístupe  ostatne  už z podstaty  veci  nemohlo  byť  identifikované  už v čase  uverejnenia  prvej  štandardnej  ponuky  dominantného  operátora.  Okrem  toho  obmedzenie  prístupu k sieti  dominantného  operátora  zo  strany  tohto  operátora  sa  vyvinulo v štádiu  po  uzavretí  dohôd o veľkoobchodnom  prístupe s alternatívnymi  operátormi.  Navyše k obmedzeniu  efektívneho  prístupu k linkám  účastníkov  došlo  potom,  ako  dotknutý  alternatívny  operátor  získal  prístup k priestoru  na  kolokáciu  alebo  oprávnenie  nainštalovať  prepojovací  kábel.  Napokon  problémy  prístupu k dôveryhodným a pravdivým  všeobecným  informáciám,  ktoré  sú  pre  alternatívnych  operátorov  nevyhnutné  na  prijímanie  rozhodnutí  týkajúcich  sa  prístupu,  sa  prejavili v každej  etape  procesu  prístupu k sieti  dominantného  operátora.  Správanie  dominantného  operátora  vo  veci  Poľské  telekomunikácie  sa  tak  odlišovalo  od  postupov,  ktoré  Komisia v napadnutom  rozhodnutí  kvalifikovala  ako  „odmietnutie  poskytnutia“ a ktoré,  tak  ako  vyplýva z analýzy  uvedenej v bodoch  455  až  459  vyššie,  vyplývali z hlavnej  časti  zo  štandardnej  ponuky  na  neviazaný  prístup k účastníckej  prípojke  samotnej  žalobkyne.  Tieto  odlišnosti  odôvodňujú,  aby  na  rozdiel  od  rozhodnutia  Poľské  telekomunikácie, v ktorom  bol  začiatok  porušovania  článku  102  ZFEÚ  stanovený  na  deň,  keď  začali  prvé  rokovania o prístupe  medzi  predmetným  dominantným  operátorom a alternatívnym  operátorom, t. j. niekoľko  mesiacov  po  uverejnení  prvej  štandardnej  ponuky  (odôvodnenie  909 a poznámka  pod  čiarou č. 1259  napadnutého  rozhodnutia),  Komisia v prejednávanej  veci  označila  12. august 2005,  to  znamená  dátum  uverejnenia  štandardnej  ponuky,  za  deň  začiatku  implicitného  odmietnutia  prístupu k účastníckej  prípojke.
Z rovnakého  dôvodu  treba  zamietnuť  tvrdenie  žalobkyne,  podľa  ktorého  porušenie  spočívajúce v odmietnutí  poskytnutia  môže  byť  preukázané  až  potom,  ako  rokovania o prístupe  zlyhali z dôvodu  neprimeranosti  podmienok  stanovených  vlastníkom  siete.  Navyše  nie  je  isté,  že  by  výsledkom  rokovaní  mohlo  byť  odstránenie  nespravodlivých  klauzúl a podmienok  uvedených v štandardnej  ponuke.
V súvislosti s  tvrdením  žalobkyne,  podľa  ktorého  Komisia  musí  uniesť  dôkazné  bremeno,  čo  sa  týka  okamihu,  kedy  rokovania  zlyhali z dôvodu  neprimeraných  požiadaviek  žalobkyne,  jednak z rovnakých  dôvodov,  ako  sú  tie,  ktoré  sú  uvedené v bodoch  461  až  464  vyššie,  tento  deň  nemôže  byť  relevantný  na  účely  stanovenia  začiatku  porušenia.  Po  druhé,  tak  ako  uviedol  vedľajší  účastník  konania,  presný  dátum  zlyhania  rokovaní  sa  nedá  objektívne  stanoviť,  takže  Komisia  takýto  dôkaz  nemusí  predložiť.
Pokiaľ  ide o tvrdenia  uvádzané  subsidiárne, v časti, v ktorej  žalobkyňa  usudzuje,  že  namietané  odmietnutie  prístupu  by  malo  začať  na  konci  primeranej  lehoty  na  to,  aby  sa  za  normálnych  podmienok  poskytol  požadovaný  prístup,  pričom  sa  zohľadnia  nevyhnutné  prípravy z obidvoch  strán  (odôvodnenie  341  rozhodnutia  Clearstream),  treba  poznamenať,  že  takáto  primeraná  lehota v prejednávanej  veci  neexistuje z dôvodov  uvedených v bodoch  460  až  462  vyššie.  Preto  musí  byť  toto  tvrdenie  odmietnuté. V časti  tvrdení, v ktorej  sa  žalobkyňa  snaží  docieliť  uznanie  toho,  že  porušenie  začína v deň,  keď  začali  prvé  rokovania o prístupe s ďalšími  operátormi  (odôvodnenie  909  rozhodnutia  Poľské  telekomunikácie),  ako  sa v podstate  uviedlo v bodoch  463 a 464  vyššie,  rokovania  boli  irelevantné  na  účely  určenia  začiatku  porušenia v predmetnom  prípade. V dôsledku  uvedeného  sa  toto  tvrdenie  rovnako  musí  odmietnuť.
Druhá  časť  tohto  žalobného  dôvodu  založená  na  chybe,  ktorej  sa  Komisia  údajne  dopustila,  keď  usúdila,  že  implicitné  odmietnutie  prístupu k účastníckej  prípojke  začalo  12. augusta  2005,  sa  tak  musí  zamietnuť  ako  nedôvodná.
Treba  dodať,  že  žalobkyňa  nespochybňuje  kvalifikáciu  jediného a pokračujúceho  porušenia  zo  strany  Komisie,  pokiaľ  ide o všetky  postupy  uvedené v článku  1 ods. 2  napadnutého  rozhodnutia, t. j. a)  zatajovanie  informácií  týkajúcich  sa  siete,  potrebných  pre  neviazaný  prístup k účastníckym  prípojkám  vo  vzťahu k alternatívnym  operátorom;  b)  zúženie  rozsahu  jej  povinností  týkajúcich  sa  neviazaného  prístupu k účastníckym  prípojkám;  c)  stanovenie  nespravodlivých  podmienok v jej  štandardnej  ponuke,  pokiaľ  ide o neviazaný  prístup,  týkajúcich  sa  kolokácie,  kvalifikácie,  prognóz,  opráv a bankových  záruk;  d)  uplatňovanie  nespravodlivých  cien,  ktoré  rovnako  efektívnemu  operátorovi,  opierajúcemu  sa o veľkoobchodný  prístup k neviazaným  účastníckym  prípojkám  žalobkyne,  neumožnili  vytvoriť  duplikát  maloobchodných  služieb  ponúkaných  žalobkyňou  bez  toho,  aby  mu  vznikla  strata.
Za  týchto  okolností  vzhľadom  na  to,  že  druhá  časť  tohto  žalobného  dôvodu  založená  na  pochybení,  ktorého  sa  Komisia  mala  dopustiť,  keď  usúdila,  že  implicitné  odmietnutie  prístupu k účastníckej  prípojke  začalo  12. augusta  2005,  bola  zamietnutá  (pozri bod 467  vyššie),  Komisia  správne  konštatovala,  že  jediné a pokračujúce  porušenie,  ktoré  bolo  predmetom  napadnutého  rozhodnutia,  začalo  12. augusta  2005.
Piaty  žalobný  dôvod  teda  treba  zamietnuť  ako  celok.
Zo  všetkého,  čo  bolo  uvedené,  vyplýva,  že  článok 1 ods. 2 písm. d)  napadnutého  rozhodnutia  sa  musí  zrušiť v časti, v ktorej  sa v ňom  konštatuje,  že v priebehu  obdobia  od  12. augusta  do  31. decembra  2005  žalobkyňa  uplatňovala  nespravodlivé  ceny,  ktoré  rovnako  efektívnemu  operátorovi,  opierajúcemu  sa o veľkoobchodný  prístup k jej  neviazaným  účastníckym  prípojkám,  neumožnili  reprodukovať  ňou  ponúkané  maloobchodné  služby  bez  toho,  aby  mu  vznikla  strata  (pozri bod 268 vyššie). V dôsledku  uvedeného  sa  článok 2 tohto rozhodnutia musí zrušiť v rozsahu, v akom sa týka žalobkyne. Vo  zvyšnej  časti  sa  návrhy  na  zrušenie  napadnutého  rozhodnutia  musia  zamietnuť.
IV.
O subsidiárne uvádzaných návrhoch na zmenu výšky pokuty
Žalobkyňa  ďalej  subsidiárne  Všeobecný  súd  žiada o to,  aby  znížil  pokuty,  ktoré  jej  boli  uložené  napadnutým  rozhodnutím.
V tejto  súvislosti  treba  uviesť,  že  podľa  ustálenej  judikatúry  preskúmanie  zákonnosti,  stanovené v článku  263  ZFEÚ,  znamená  to,  že  súd  Únie  tak z právneho,  ako  aj  zo  skutkového  hľadiska  preskúma  napadnuté  rozhodnutie s ohľadom na tvrdenia,  ktoré  uvádza  žalobca, a že  má  tento  súd  právomoc  posudzovať  dôkazy,  zrušiť  uvedené  rozhodnutie a zmeniť  napríklad  výšku  pokút  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 3. septembra  2009,  Prym a Prym  Consumer/Komisia, C‑534/07 P,  EU:C:2009:505,  bod  86 a citovanú  judikatúru; z 26. januára  2017,  Duravit a i./Komisia, C‑609/13 P,  EU:C:2017:46,  bod  30 a citovanú  judikatúru, a z 27. marca 2014,  Saint‑Gobain  Glass  France a i./Komisia, T‑56/09 a T‑73/09,  EU:T:2014:160,  bod  461 a citovanú  judikatúru).
Preskúmanie  zákonnosti  je  doplnené  neobmedzenou  súdnou  právomocou,  ktorá  sa  priznáva  súdu  Únie v článku  31  nariadenia č. 1/2003 v súlade s článkom  261  ZFEÚ.  Táto  právomoc  okrem  toho,  že  oprávňuje  súd  na  preskúmanie  zákonnosti  sankcie,  ho  oprávňuje  aj  na  to,  aby  nahradil  posúdenie  Komisie  svojím  vlastným posúdením, a v dôsledku  toho  zrušil,  znížil  alebo  zvýšil  uloženú  pokutu  alebo  penále  (rozsudky z 8. decembra  2011,  Chalkor/Komisia, C‑386/10 P,  EU:C:2011:815,  bod  63, a z 8. decembra  2011,  KME  Germany a i./Komisia, C‑389/10 P,  EU:C:2011:816,  bod  130;  pozri  tiež  rozsudok z 26. januára  2017,  Duravit a i./Komisia, C‑609/13 P,  EU:C:2017:46,  bod  31 a citovanú  judikatúru).
V tejto  súvislosti  pritom  treba  zdôrazniť,  že  výkon  tejto  neobmedzenej  súdnej  právomoci  neznamená  preskúmanie
ex  offo
a že  konanie  pred  súdmi  Únie  je  kontradiktórne. S výnimkou  dôvodov  verejného  poriadku,  ktoré  je  súd  povinný  preskúmavať
ex  offo
,  teda  prináleží  žalobcovi,  aby  proti  napadnutému  rozhodnutiu  uviedol  žalobné  dôvody a predložil  dôkazy  na  podporu  týchto  žalobných  dôvodov  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 10. júla  2014,  Telefónica a Telefónica  de  España/Komisia, C‑295/12 P,  EU:C:2014:2062,  bod  213 a citovanú  judikatúru).
Práve s ohľadom na tieto  zásady  treba  posúdiť,  či  sa  výška  pokút,  ktoré  Komisia  uložila v napadnutom  rozhodnutí,  musí  zmeniť.
Ako  vyplýva z bodov  267,  268 a 471  vyššie,  Komisia  nepredložila  dôkaz o tom,  že  postup  vedúci k cenovému  stláčaniu,  ktorého  sa  dopustila  žalobkyňa,  mohol  začať  pred  1. januárom  2006, a v dôsledku  uvedeného  sa  článok  1 ods. 2 písm. d)  napadnutého  rozhodnutia  musí  zrušiť v časti, v ktorej  sa  týka  žalobkyne, a v rozsahu, v akom  do  jediného a pokračujúceho  porušenia  zahŕňa  cenové  stláčanie,  ku  ktorému  malo  dôjsť v období  od  12. augusta  do  31. decembra  2005.
Pokiaľ  ide o vplyv  tejto  chyby  na  základnú  sumu  pokuty,  za  zaplatenie  ktorej  je  žalobkyňa  zodpovedná  solidárne,  Všeobecný  súd  sa v rámci  výkonu  svojej  neobmedzenej  právomoci  domnieva,  že  treba  znížiť  podiel  relevantných  predajov  žalobkyne,  použitý  Komisiou, a stanoviť  ho  na  9,8 % namiesto  10 %.  Keďže  žalobkyňa  dosiahla  počas  posledného  celého  roka, v ktorom  došlo k porušeniu,  relevantný  obrat  vo  výške  72 868 176  eur,  suma,  ktorá  má  slúžiť  na  výpočet  základnej  výšky  pokuty,  na  ktorej  zaplatenie  je  žalobkyňa  povinná  solidárne,  je  7 141 081,20 eura.  Základná  suma  tejto  pokuty  zodpovedá  vynásobeniu  uvedenej  sumy  koeficientom  5,33,  odrážajúcim  dĺžku  obdobia, v ktorom  dochádzalo k porušeniu, a tak  ju  treba  stanoviť  na  38 061 963  eur.  Vo  zvyšnej  časti  sa  návrh  žalobkyne  na  zníženie  výšky  pokuty  zamieta.
Pokiaľ  ide o návrh  Komisie,  podaný  subsidiárne  na  pojednávaní,  na  zvýšenie  výšky  pokuty  uloženej  solidárne  žalobkyni a spoločnosti  Deutsche  Telekom,  Všeobecný  súd  sa  aj  bez  toho,  aby  bolo  potrebné  rozhodnúť o prípustnosti  takéhoto  návrhu,  domnieva,  že  vzhľadom  na  okolnosti  prejednávanej  veci  nie  je  opodstatnené  zmeniť  sumu  stanovenú v bode  478  vyššie.

V.

O trovách
Podľa  článku  134 ods. 1  rokovacieho  poriadku  účastník  konania,  ktorý  vo  veci  nemal  úspech,  je  povinný  nahradiť  trovy  konania,  ak  to  bolo v tomto  zmysle  navrhnuté.  Okrem  toho  podľa  článku  134 ods. 3  rokovacieho  poriadku  ak  mali  účastníci  konania  úspech  len v časti  predmetu  konania,  každý z nich  znáša  svoje  vlastné  trovy  konania.  Ak  sa  to  však  zdá  oprávnené  vzhľadom  na  okolnosti  prípadu,  Všeobecný  súd  môže  rozhodnúť,  že  účastník  konania  znáša  svoje  vlastné  trovy  konania a je  povinný  nahradiť  časť  trov  konania  druhého  účastníka konania. V prejednávanej  veci  Komisia a vedľajší  účastník  konania v časti  nemali  vo  veci  úspech.  Žalobkyňa  však  nenavrhla,  aby  vedľajší  účastník  konania  nahradil  trovy  konania,  ale  navrhla  iba  to,  aby  ich  nahradila  Komisia.
Za  týchto  okolností  je  opodstatnené  rozhodnúť  tak,  že  žalobkyňa  znáša  štyri  pätiny  svojich  vlastných  trov  konania a je  povinná  nahradiť  štyri  pätiny  trov  konania  Komisie a vedľajšieho  účastníka  konania, v súlade s návrhmi  Komisie a vedľajšieho  účastníka  konania.  Komisia  znáša  jednu  pätinu  svojich  vlastných  trov  konania a je  povinná  nahradiť  jednu  pätinu  trov  žalobkyne.  Vedľajší  účastník  konania  znáša  jednu  pätinu  svojich  vlastných  trov  konania.
Z týchto  dôvodov
VŠEOBECNÝ  SÚD  (deviata  rozšírená  komora)
rozhodol  takto:
1.
Článok 1 ods. 2 písm. d) rozhodnutia Komisie C(2014) 7465 final z 15. októbra 2014, týkajúceho sa konania podľa článku 102 ZFEÚ a článku 54 Dohody o EHP (vec AT.39523 – Slovak Telekom), sa zrušuje v časti, v ktorej sa v ňom konštatuje, že v dobe od 12. augusta do 31. decembra 2005 Slovak Telekom, a.s. uplatňovala nespravodlivé ceny, ktoré rovnako efektívnemu operátorovi, opierajúcemu sa o veľkoobchodný prístup k jej neviazaným účastníckym prípojkám, neumožnili reprodukovať ňou ponúkané maloobchodné služby bez toho, aby mu vznikla strata.
2.
Článok 2 rozhodnutia C(2014) 7465 final sa zrušuje v časti, v ktorej stanovuje výšku pokuty, za zaplatenie ktorej je Slovak Telekom zodpovedná solidárne, na 38 838 000 eur.
3.
Výška pokuty, za zaplatenie ktorej je Slovak Telekom zodpovedná solidárne, sa stanovuje na 38 061 963 eur.
4.
Vo zvyšnej časti sa žaloba zamieta.
5.
Spoločnosť Slovak Telekom znáša štyri pätiny svojich vlastných trov konania a je povinná nahradiť štyri pätiny trov konania Európskej komisie a štyri pätiny trov konania spoločnosti Slovanet, a.s.
6.
Komisia znáša jednu pätinu svojich vlastných trov konania a je povinná nahradiť jednu pätinu trov konania vynaložených spoločnosťou Slovak Telekom.
7.
Spoločnosť Slovanet znáša jednu pätinu svojich vlastných trov konania.
Van der Woude
Gervasoni
Madise
da Silva Passos

Kowalik‑Bańczyk
Rozsudok  bol  vyhlásený  na  verejnom  pojednávaní v Luxemburgu  13. decembra  2018.
Podpisy
*
Jazyk konania: angličtina.
Uvádzajú sa iba tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.