CELEX: 62017CJ0060
Řízení o předběžné otázce
Směrnice 2001/23/ES
Článek 1 odst. 1
Převod podniku
Článek 3 odst. 1
Zachování práv zaměstnanců
Převzetí pracovních smluv na základě ustanovení kolektivní smlouvy
Kolektivní smlouva vylučující povinnost převodce a nabyvatele podniku odpovídat společně a nerozdílně za závazky, včetně mzdových, vzniklé z pracovních smluv před převodem tohoto podniku

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 1 a čl. 3 odst. 1 směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (
Úř. věst. 2001, L 82, s. 16
; Zvl. vyd. 05/04, s. 98).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Ángelem Somoza Hermem a Seguridad SA a Ilunión Esabe Vigilancia SA na straně jedné a Fondo de Garantía Salarial (Fogasa) na straně druhé ve věci vyplacení zůstatků odměn a dávek doplňkového sociálního zabezpečení Á. Somoza Hermovi za roky 2010 až 2012.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2001/23 představuje kodifikaci směrnice Rady 77/187/EHS ze dne 14. února 1977 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodu podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (
Úř. věst. 1977, L 61, s. 26
), ve znění směrnice Rady 98/50/ES ze dne 29. června 1998 (
Úř. věst. 1998, L 201, s. 88
).
Bod 3 odůvodnění směrnice 2001/23 zní takto:
„Je proto nezbytné stanovit opatření na ochranu zaměstnanců pro případ změny zaměstnavatele, zejména zajistit zachování jejich práv.“
Bod 8 odůvodnění této směrnice uvádí:
„Právní jistota a průhlednost vyžadují vyjasnění významu převodu v souvislosti s judikaturou Soudního dvora. Toto vyjasnění nemění oblast působnosti směrnice 77/187/EHS tak, jak byla vyložena Soudním dvorem.“
Článek 1 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 2001/23 stanoví:
„a)
Tato směrnice se vztahuje na veškeré převody podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu na jiného zaměstnavatele, které vyplývají ze smluvního převodu nebo sloučení;
b)
S výhradou písmene a) a následujících ustanovení tohoto článku se převodem podle této směrnice rozumí převod hospodářské jednotky, která si zachovává svou identitu, považované za organizované seskupení prostředků, jehož cílem je vykonávat hospodářskou činnost jako činnost hlavní nebo doplňkovou.“
Článek 3 směrnice 2001/23 stanoví:
„1.   Práva a povinnosti, které pro převodce vyplývají z pracovní smlouvy nebo pracovního poměru platných ke dni převodu, jsou v důsledku převodu převedeny na nabyvatele.
Členské státy mohou stanovit, že převodce a nabyvatel ode dne převodu společně a nerozdílně odpovídají za závazky, které vznikly přede dnem převodu z pracovní smlouvy nebo z pracovního poměru existujících ke dni převodu.
[…]
3.   Po převodu nabyvatel zachová pracovní podmínky sjednané v kolektivní smlouvě za stejných podmínek, jaké tato smlouva stanovila pro převodce, až do dne rozvázání kolektivní smlouvy nebo skončení její platnosti nebo do vstupu v platnost nebo nabytí účinnosti jiné kolektivní smlouvy.
Členské státy mohou omezit dobu pro zachování pracovních podmínek, avšak s výhradou, že tato doba nebude kratší než jeden rok.
a)
Pokud členské státy nestanoví jinak, nevztahují se odstavce 1 a 3 na nároky zaměstnanců na starobní, invalidní nebo pozůstalostní důchody plynoucí ze systémů podnikového nebo mezipodnikového připojištění, existující mimo platné systémy sociálního zabezpečení v členských státech.
b)
I v případě, že členské státy v souladu s písmenem a) nestanoví, že se odstavce 1 až 3 vztahují na tato práva, přijmou opatření nezbytná na ochranu zájmů zaměstnanců a osob, které v době převodu v závodě převodce již nebyly zaměstnány, pokud jde o jejich nabyté nebo nabývané nároky na starobní důchod včetně pozůstalostního důchodu plynoucí ze systému důchodového připojištění uvedeného v písmenu a).“
Článek 8 této směrnice stanoví:
„Tato směrnice se nedotýká práva členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější nebo které podporují či povolují uzavírání kolektivních smluv nebo dohod mezi sociálními partnery příznivějších pro zaměstnance.“
Španělské právo
Pravidla vztahující se na zaměstnance v případě převodů hospodářských jednotek jsou definována v Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (královské legislativní nařízení 1/1995, kterým se schvaluje přepracované znění zákoníku práce) ze dne 24. března 1995 (BOE č. 75 ze dne 29. března 1995, s. 9654), ve znění vyplývajícím ze zákona 12/2001 ze dne 9. července 2001 (BOE č. 164 ze dne 10. července 2001, s. 24890, dále jen „zákoník práce“).
Článek 44 zákoníku práce stanoví:
„1.   Převod podniku, závodu nebo samostatné výrobní jednotky podniku nevede automaticky k ukončení pracovních poměrů; na nového zaměstnavatele přechází práva a povinnosti předchozího zaměstnavatele v rámci pracovní smlouvy a sociálního zabezpečení, včetně závazků souvisejících s důchodovým pojištěním, za podmínek stanovených zvláštními právními předpisy, a obecně veškeré závazky v oblasti doplňkového sociálního zabezpečení, které na sebe vzal převodce.
2.   Pro účely tohoto článku se převodem podniku rozumí převod hospodářské jednotky, která si zachovává svou identitu, považované za organizované seskupení prostředků, jehož cílem je vykonávat hospodářskou činnost jako činnost hlavní nebo doplňkovou.
3.   Aniž jsou dotčena ustanovení právní úpravy sociálního zabezpečení, u převodů, k nimž dochází jednáním mezi živými, odpovídají za nesplněné pracovněprávní závazky vzniklé před převodem společně a nerozdílně převodce a nabyvatel po dobu tří let.“
Článek 14 convenio Colectivo colectivo estatal de las empresas de seguridad (celostátní kolektivní smlouva podniků poskytujících bezpečnostní služby, BOE č. 99 ze dne 25. dubna 2013, s. 31668, dále jen „kolektivní smlouva podniků poskytujících bezpečnostní služby“) stanoví:
„S ohledem na povahu a na zvláštní okolnosti činnosti, které vyžadují mobilitu pracovníků mezi jednotlivými pracovními místy, je cílem tohoto ustanovení zajistit stabilitu zaměstnání pracovníků v tomto odvětví, avšak nikoli stabilitu pracovního místa, a to na základě následujících prováděcích pravidel, která se použijí na služby ostrahy, bezpečnostní systémy, ochranu osob a na služby ostrahy ve venkovských oblastech:
A)
Prováděcí pravidla.
Pokud podnik ukončí poskytování služeb veřejnoprávnímu nebo soukromému zákazníkovi na základě vypovězení smlouvy o poskytování služeb z jakéhokoli důvodu, je podnik, jemuž je zakázka nově zadána, v každém případě povinen převzít smlouvy zaměstnanců vyčleněných k plnění této zakázky a zařazených na toto pracoviště bez ohledu na druh jejich smluvního vztahu nebo pracovní kategorii za předpokladu, že je u zaměstnanců vyčleněných na plnění zakázky, jež jsou přebíráni, prokázána minimální skutečná odpracovaná doba v délce sedmi měsíců bezprostředně předcházejících dni, k němuž dochází k převzetí jejich smluv, přičemž tato doba zahrnuje povolenou nepřítomnost zaměstnance přebírané služby, upravenou v článcích 45, 46 a 50 této kolektivní smlouvy, dočasnou pracovní neschopnost, disciplinární pozastavení činnosti bez ohledu na jeho důvod, s výslovnou výjimkou neplacené dovolené podle článku 48, mimo zaměstnanců najatých na určitý úkol nebo určitou službu.
[…]
B)
Povinnosti podniků, které ukončují poskytování služeb, a podniku, kterému byla zakázka zadána.
B.1
Podnik, který ukončuje poskytování služeb: podnik, který ukončuje poskytování služby:
[…]
3.   Jako jediný a výlučně povinný musí zajistit:
a)
platby a částky vyplývající z poskytování práce až do ukončení poskytování služby, jakož i
b)
uspokojení všech nároků z jakéhokoli titulu včetně dovolené, jelikož převzetí zakládá novému podniku, jemuž byla zakázka zadána, pouze povinnost zachovat zaměstnání dotčených zaměstnanců.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Á. Somoza Hermo pracoval jako strážný pro společnost Esabe Vigilancia, což byl podnik, jemuž byla zadána zakázka na službu ostrahy Museo de las Peregrinaciones de Santiago de Compostela (Muzeum duchovních poutí v Santiagu de Compostela, Španělsko), spadajícího pod Consellería de Cultura de la Xunta de Galicia (ministerstvo kultury Galicie, Španělsko).
Dne 16. října 2012 bylo poskytování této služby ostrahy zadáno společnosti Vigilancia Integrada SA (dále jen „VINSA“), nyní Ilunión Seguridad, jež od uvedeného data převzala povinnosti vyplývající z pracovních smluv zaměstnanců podniku, jemuž byla tato zakázka zadána původně, tedy podniku Á. Somoza Herma.
V tomto ohledu společnost VINSA upozornila Á. Somoza Herma, že v souladu s kolektivní smlouvou podniků poskytujících bezpečnostní služby musí být zůstatky odměn a dávky doplňkového sociálního zabezpečení poskytnuté společností Esabe Vigilancia za roky 2010 až 2012, které je ještě třeba doplatit, uhrazeny posledně uvedenou společností.
Vzhledem k tomu, že oba podniky odmítly zaplatit Á. Somoza Hermovi požadované částky, podal žalobu k Juzgado de lo Social n
o
3 de Santiago de Compostela (pracovní soud č. 3 v Santiagu de Compostela, Španělsko), kterou se domáhal vyplacení těchto částek.
Tento soud částečně vyhověl tomuto návrhu a společnostem Esabe Vigilancia a VINSA uložil povinnost společně a nerozdílně zaplatit dluhy, které nepovažoval za promlčené na základě čl. 44 odst. 1 zákoníku práce.
Společnost VINSA podala proti rozsudku uvedeného soudu odvolání k Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Vrchní soud Galicie, Španělsko), přičemž uvedla, že se nepoužije ustanovení článku 44 zákoníku práce, nýbrž článek 14 kolektivní smlouvy podniků poskytujících bezpečnostní služby, který ukládá podniku, jemuž byla zadána zakázka, povinnost převzít práva a povinnosti převádějícího podniku vyplývající z pracovních smluv. Tvrdí, že toto převzetí jej zavazuje pouze k tomu, aby převzal povinnosti vyplývající z pracovních smluv od data zadání zakázky, a osvobozuje jej od odpovědnosti za závazky vzniklé před tímto datem.
Á. Somoza Hermo rovněž podal proti tomuto rozsudku opravný prostředek k Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Vrchní soud Galicie), který se týkal zamítnutých žádostí o vyplacení zůstatků odměn.
Předkládající soud připomíná, že Tribunal Supremo (Nejvyšší soud, Španělsko) v rozsudku ze dne 7. dubna 2016 rozhodl, že článek 14 kolektivní smlouvy podniků poskytujících bezpečnostní služby se týká časové návaznosti u dvou podniků pověřených poskytováním soukromé bezpečnostní služby. Tato návaznost zahrnuje povinné převzetí zaměstnanců bývalého podniku nabyvatelem.
Podle uvedeného rozsudku tedy k převzetí v případě návaznosti smluv nedojde podle článku 44 zákoníku práce, pokud nedošlo v odvětvích, v nichž se činnost zakládá především na pracovní síle, k převodu aktiv nebo k převodu zaměstnanců. V těchto případech tudíž k převzetí dochází na základě příslušné kolektivní smlouvy. V důsledku toho převzetí zaměstnanců předchozího podniku neodpovídá situaci, v níž jsou zaměstnanci převedeni proto, že nový poskytovatel dobrovolně převezme většinu zaměstnanců, kteří poskytovali dotyčné služby. V těchto případech je převod zaměstnanců naopak výsledkem dodržování ustanovení použitelné kolektivní smlouvy. Nový poskytovatel totiž mohl k poskytování dotčených služeb použít vlastní zaměstnance, avšak na základě této kolektivní smlouvy je povinen převzít zaměstnance, které dřívější poskytovatel vyčlenil na poskytování těchto služeb.
Tribunal Supremo (Nejvyšší soud) měl za to, že judikatura Soudního dvora stanovená v rozsudku ze dne 24. ledna 2002, Temco (
C‑51/00
,
EU:C:2002:48
) nevylučuje tento závěr vzhledem k tomu, že k převzetí uloženému kolektivní smlouvou podniků poskytujících bezpečnostní služby nedochází v situaci spadající do působnosti směrnice 2001/23 nebo článku 44 zákoníku práce. Vztah mezi článkem 44 zákoníku práce a článkem 14 kolektivní smlouvy podniků poskytujících bezpečnostní služby je totiž vztahem komplementarity či nekonfliktní konkurence, neboť ustanovení kolektivní smlouvy upravující odlišnou situaci přináší vylepšení tím, že využívá jeden z účinků stanovených zákonnou úpravou pro její oblast působnosti.
Předkládající soud se tedy v podstatě táže, zda v rámci činnosti zakládající se především na pracovní síle spadá převzetí mezi podniky, ke kterému dochází na základě převodu smlouvy o poskytování služeb podle kolektivní smlouvy, která stanoví, že nabývající podnik je povinen převzít zaměstnance podniku, kterému byla dříve zadána zakázka, do oblasti působnosti směrnice 2001/23. Pokud tomu tak je, táže se, zda je ustanovení použitelné kolektivní smlouvy stanovující vyloučení společné a nerozdílné odpovědnosti převodce a nabyvatele, pokud jde o dodržování smluvních závazků vzniklých z pracovních smluv před datem převodu dotčené služby, slučitelné s čl. 3 odst. 1 této směrnice.
Za těchto podmínek se Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Vrchní soud v Galicii) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Použije se čl. 1 odst. 1 směrnice 2001/23 […], pokud podnik přestane být poskytovatelem služeb zadávaných zákazníkem z důvodu vypovězení smlouvy o poskytování služeb tam, kde se činnost zakládá především na pracovní síle (ostraha zařízení), a podnik, jemuž byla služba nově zadána, přebírá podstatnou část zaměstnanců vyčleněných k provádění takové služby, jestliže k takovému převzetí pracovních smluv dochází v důsledku ustanovení dohodnutého v kolektivní smlouvě [podniků poskytujících bezpečnostní služby]?
2)
V případě kladné odpovědi na první otázku je v situaci, kdy právní úprava členského státu přijatá k provedení směrnice stanoví podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23/ES, že po dni převodu převodce a nabyvatel společně a nerozdílně odpovídají za závazky včetně mzdových, které vznikly přede dnem převodu z pracovních smluv existujících ke dni převodu, slučitelný s uvedeným čl. 3 odst. 1 směrnice takový výklad, podle něhož se společná a nerozdílná odpovědnost za dřívější závazky neuplatní, pokud k převzetí podstatné části pracovní síly novým poskytovatelem došlo na základě povinnosti plynoucí z kolektivní smlouvy [podniků poskytujících bezpečnostní služby] a znění této smlouvy vylučuje tuto společnou a nerozdílnou odpovědnost za závazky z doby před převodem?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 1 odst. 1 směrnice 2001/23 vykládán v tom smyslu, že tato směrnice se použije na situaci, kdy zadavatel ukončil smlouvu o poskytování služeb v oblasti ostrahy zařízení uzavřenou s určitým podnikem a za účelem poskytování těchto služeb uzavřel novou smlouvu s jiným podnikem, který podle kolektivní smlouvy převezme podstatnou část – co do jejich počtu a dovedností – pracovníků, které první podnik vyčlenil k poskytování této služby, pokud se dotčená činnost zakládá především na pracovní síle.
Směrnice 2001/23 se podle jejího čl. 1 odst. 1 písm. a) vztahuje na veškeré převody podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu na jiného zaměstnavatele, které vyplývají ze smluvního převodu nebo sloučení.
V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že dosah uvedeného ustanovení nelze posuzovat pouze na základě doslovného výkladu. Z důvodu rozdílů mezi jazykovými zněními této směrnice, jakož i rozdílům mezi vnitrostátními právními předpisy, pokud jde o pojem „smluvní převod“, Soudní dvůr vyložil tento pojem dostatečně pružně, aby vyhověl cíli uvedené směrnice, kterým je, jak vyplývá z bodu 3 jejího odůvodnění, chránit zaměstnance v případě změny zaměstnavatele (rozsudek ze dne 20. ledna 2011, CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
a citovaná judikatura).
Podle ustálené judikatury Soudního dvora se totiž oblast působnosti směrnice 2001/23 vztahuje na všechny případy, kdy v rámci smluvních vztahů dochází ke změně fyzické nebo právnické osoby odpovědné za provozování podniku, která přebírá závazky zaměstnavatele vůči zaměstnancům podniku. K použití směrnice 2001/23 není v této souvislosti nezbytné, aby mezi převodcem a nabyvatelem existovaly přímé smluvní vztahy, neboť k převodu může dojít prostřednictvím třetí osoby (rozsudek ze dne 19. října 2017, Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, bod
a citovaná judikatura).
Z toho vyplývá, že z neexistence smluvního vztahu mezi dvěma podniky, kterým byla jednomu po druhém svěřena ostraha dotčených zařízení, nemá vliv na to, zda se směrnice 2001/23 použije na takovou situaci, jako je situace, která je dána ve věci v původním řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. října 2017, Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, bod
).
Je rovněž třeba připomenout, že k tomu, aby se na takový převod vztahovala směrnice 2001/23, se podle čl. 1 odst. 1 písm. b) této směrnice musí jednat o „převod hospodářské jednotky, která si zachovává svou identitu, považované za organizované seskupení prostředků, jehož cílem je vykonávat hospodářskou činnost jako činnost hlavní nebo doplňkovou“.
Pro účely určení, zda je tato podmínka ve skutečnosti splněna, je třeba vzít v úvahu všechny skutkové okolnosti charakterizující dotčenou operaci, k nimž patří zejména typ podniku nebo závodu, o který se jedná, převedení, nebo nepřevedení takového hmotného majetku, jako jsou budovy a movitý majetek, hodnota nehmotného majetku v době převodu, převzetí nebo nepřevzetí podstatné části původních zaměstnanců novým vedením podniku, převedení, nebo nepřevedení klientely, jakož i stupeň podobnosti činností vykonávaných před převodem a po převodu a délka případného pozastavení těchto činností. Tyto okolnosti je třeba posoudit v rámci hodnocení veškerých okolností projednávané věci, a proto je nelze hodnotit samostatně (rozsudek ze dne 19. října 2017, Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, bod
a citovaná judikatura).
Soudní dvůr měl zejména za to, že vnitrostátní soud musí při posuzování skutkových okolností charakterizujících dotčenou operaci vzít v úvahu typ podniku nebo závodu, o který se jedná (rozsudky ze dne 26. listopadu 2015, Aira Pascual a Algeposa Terminales Ferroviarios,
C‑509/14
,
EU:C:2015:781
, bod
, jakož i ze dne 19. října 2017, Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, bod
).
Z toho vyplývá, že význam, který je nutné připisovat jednotlivým kritériím existence převodu ve smyslu směrnice 2001/23, se nutně liší v závislosti na vykonávané činnosti, a dokonce i na metodách výroby či provozu používaných v daném podniku, závodu nebo části podniku či závodu (rozsudek ze dne 19. října 2017, Securitas,
C‑200/16
,
EU:C:2017:780
, bod
a citovaná judikatura).
Soudní dvůr již dříve uvedl, že hospodářská jednotka může v určitých odvětvích fungovat bez podstatných majetkových, hmotných či nehmotných aktiv, takže zachování identity této jednotky i po dané operaci, jejímž je předmětem, nemůže již z podstaty věci záviset na převodu těchto aktiv (rozsudek ze dne 20. ledna 2011, CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
a citovaná judikatura).
Soudní dvůr tedy judikoval vzhledem k tomu, že v některých odvětvích, v nichž se činnost zakládá především na pracovní síle, může kolektiv zaměstnanců, který trvale spojuje společná činnost, odpovídat hospodářské jednotce, taková jednotka je s to zachovat si svoji identitu i po převodu v případě, kdy se nový zaměstnavatel nespokojí s pokračováním v dotčené činnosti, ale převezme rovněž podstatnou část – co do jejich počtu a dovedností – pracovníků, které jeho předchůdce předtím vyčlenil speciálně pro tento úkol. V takovém případě totiž nový zaměstnavatel získá organizovaný soubor složek podnikání, který mu umožní trvale pokračovat v činnostech nebo některých činnostech převádějícího podniku (rozsudek ze dne 20. ledna 2011, CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
a citovaná judikatura).
Takovou činnost ostrahy muzea, jako je činnost dotčená v původním řízení, tak lze považovat za činnost zakládající se především na pracovní síle, a v důsledku toho kolektiv zaměstnanců, který trvale spojuje společná činnost ostrahy, tedy může při neexistenci dalších výrobních prostředků odpovídat hospodářské jednotce. Nicméně je ještě třeba, aby po provedení dotčené operace zůstala zachována identita této hospodářské jednotky (obdobně viz rozsudek ze dne 20. ledna 2011, CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
).
V tomto ohledu vyplývá z předkládacího rozhodnutí, že společnost VINSA pro účely provádění činnosti ostrahy muzea duchovních poutí v Santiagu de Compostela, svěřené dříve společnosti Esabe Vigilancia, převzala zaměstnance, kteří byli pro tyto činnosti vyčleněni posledně uvedenou společností.
Z toho vyplývá, že identita takové hospodářské jednotky, jako je hospodářská jednotka ve věci v původním řízení, která se zakládá především na pracovní síle, může být zachována, jestliže je podstatná část zaměstnanců tohoto subjektu převzata předpokládaným nabyvatelem.
Kromě toho, když španělská vláda ve svém písemném vyjádření tvrdí, že převzetí zaměstnanců společnosti Esabe Vigilancia bylo společnosti VINSA uloženo kolektivní smlouvou, nemá tato okolnost v každém případě vliv na skutečnost, že se převod týká hospodářské jednotky. Navíc je třeba zdůraznit, že kolektivní smlouva podniků poskytujících bezpečnostní služby sleduje tentýž cíl jako směrnice 2001/23 a že tato kolektivní smlouva ohledně převzetí části zaměstnanců výslovně upravuje případ takového poskytování služby, jako je služba dotčená ve věci v původním řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. ledna 2002, Temco,
C‑51/00
,
EU:C:2002:48
, bod
).
V důsledku toho je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 1 odst. 1 směrnice 2001/23 musí být vykládán v tom smyslu, že se tato směrnice použije na situaci, kdy zadavatel ukončil smlouvu o poskytování služeb ostrahy zařízení uzavřenou s určitým podnikem a za účelem poskytování těchto služeb uzavřel novou smlouvu s jiným podnikem, který podle kolektivní smlouvy přebírá podstatnou část – co do jejich počtu a dovedností – pracovníků, které první podnik vyčlenil pro poskytování této služby, pokud je operace spojena s převodem hospodářské jednotky mezi oběma dotčenými podniky.
Ke druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 3 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 2001/23 vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby na základě kolektivní smlouvy byla vyloučena povinnost převodce a nabyvatele dotčené hospodářské jednotky odpovídat společně a nerozdílně za závazky, včetně mzdových, vzniklé z pracovních smluv před převodem této jednotky.
Článek 3 odst. 1 první pododstavec směrnice 2001/23 stanoví zásadu, podle níž práva a povinnosti, které pro převodce vyplývají z pracovní smlouvy nebo pracovního poměru platných ke dni převodu, přecházejí v důsledku převodu na nabyvatele. Druhý pododstavec uvedeného čl. 3 odst. 1 stanoví, že členské státy mohou stanovit, že převodce a nabyvatel ode dne převodu společně a nerozdílně odpovídají za závazky, které vznikly přede dnem převodu z pracovní smlouvy nebo z pracovního poměru existujících ke dni převodu.
V tomto ohledu z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že čl. 44 odst. 3 zákoníku práce stanoví, že u převodů, k nimž dochází jednáním mezi živými, odpovídají za nesplněné pracovněprávní závazky vzniklé před převodem společně a nerozdílně převodce a nabyvatel po dobu tří let. Kolektivní smlouva podniků poskytujících bezpečnostní služby přitom takovou solidaritu nestanoví.
Ve svém písemném vyjádření španělská vláda tvrdí, že druhá otázka nespadá do pravomoci Soudního dvora. Formulací použitou předkládajícím soudem totiž tato otázka nevede Soudní dvůr k výkladu čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2001/23, ale k tomu, aby rozhodl o vzájemné slučitelnosti určitých vnitrostátních ustanovení. Soudní dvůr přitom nemá pravomoc rozhodovat o slučitelnosti takových ustanovení.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že pravomoc Soudního dvora je omezena pouze na přezkum ustanovení unijního práva. Posouzení dosahu vnitrostátních ustanovení a způsobu, jakým musí být používána, přísluší vnitrostátnímu soudu (usnesení ze dne 23. května 2011, Rossius a Collard,
C‑267/10 a C‑268/10
, nezveřejněné,
EU:C:2011:332
, bod
).
Pokud jde o znění této otázky, je třeba mít v projednávaném případě za to, že se tato otázka ve skutečnosti týká přezkumu slučitelnosti ustanovení kolektivní smlouvy s vnitrostátním právním ustanovením. Takový přezkum, který vyžaduje posouzení otázek hierarchie norem vnitrostátního práva, přitom nespadá do pravomoci Soudního dvora.
Z toho vyplývá, že Soudní dvůr nemá pravomoc k tomu, aby odpověděl na druhou otázku položenou Tribunal Superior de Justicia de Galicia (nejvyšší soud Galicie).
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 1 odst. 1 směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů, musí být vykládán v tom smyslu, že tato směrnice se použije na situaci, kdy zadavatel ukončil smlouvu o poskytování služeb v oblasti ostrahy zařízení uzavřenou s určitým podnikem a za účelem poskytování těchto služeb uzavřel novou smlouvu s jiným podnikem, který podle kolektivní smlouvy převezme podstatnou část – co do jejich počtu a dovedností – pracovníků, které první podnik vyčlenil pro poskytování této služby, pokud je operace spojena s převodem hospodářské jednotky mezi oběma dotčenými podniky.

2)
Soudní dvůr nemá pravomoc k tomu, aby odpověděl na druhou otázku položenou Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Nejvyšší soud Galicie, Španělsko) rozhodnutím ze dne 30. prosince 2016.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: španělština.