CELEX: 62019CJ0097
Trimitere preliminară
Codul vamal
Declarații vamale
Articolul 78 din acest cod
Revizuirea declarației vamale
Numele declarantului
Modificarea informațiilor referitoare la persoana declarantului prin care se urmărește să se menționeze existența unui raport de reprezentare indirectă
Reprezentare indirectă a persoanei care a obținut o licență de export

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 78 alineatul (3) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (
JO 1992, L 302, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG, pe de o parte, și Hauptzollamt Köln (Biroul Vamal Principal din Köln, Germania) (denumit în continuare „biroul vamal principal”), pe de altă parte, în legătură cu refuzul acestuia din urmă de a da curs unei cereri de rectificare a informațiilor referitoare la persoana declarantului, cuprinse într‑o declarație vamală.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Codul vamal
Codul vamal a fost abrogat și înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 450/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 aprilie 2008 de stabilire a Codului vamal comunitar (Codul vamal modernizat) (
JO 2008, L 145, p. 1
), intrat în vigoare la 24 iunie 2008. Acest regulament a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 528/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 iunie 2013 (
JO 2013, L 165, p. 62
) (denumit în continuare „Codul vamal modernizat”). Astfel cum reiese din articolul 188 din Codul vamal modernizat, anumite dispoziții ale acestuia erau aplicabile începând de la 24 iunie 2008, celelalte dispoziții trebuind să fie aplicabile cel târziu începând de la 1 noiembrie 2013. Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 octombrie 2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii (
JO 2013, L 269, p. 1
, rectificare în
JO 2013, L 287, p. 90
), intrat în vigoare la 30 octombrie 2013, a abrogat atât Codul vamal modernizat, cât și Codul vamal, din moment ce unele dispoziții ale acestui din urmă cod rămâneau aplicabile până cel târziu la 1 noiembrie 2013. Rezultă astfel din coroborarea articolului 286 alineatul (2) cu articolul 288 alineatul (2) din Regulamentul nr. 952/2013 că Codul vamal este abrogat începând de la 1 mai 2016. În consecință, având în vedere data faptelor din litigiul principal, Codul vamal rămâne aplicabil în prezenta cauză. Pe de altă parte, niciuna dintre dispozițiile Codului vamal modernizat aplicabile începând de la 24 iunie 2008 nu este relevantă pentru această cauză.
În al optulea considerent al Codului vamal se arăta:
„întrucât, în procesul de adoptare a măsurilor de punere în aplicare a prezentului cod, este necesar să se vegheze, pe cât posibil, la prevenirea oricărei fraude sau nereguli care ar putea aduce atingere bugetului general al Comunităților Europene.”
Articolul 4 din Codul vamal prevedea:
„În sensul prezentului cod, se aplică următoarele definiții:
[…]
17.
«Declarație vamală» reprezintă documentul în care o persoană indică în forma și modalitatea prevăzută dorința de a plasa mărfurile sub un anumit regim vamal.
18.
«Declarant» reprezintă persoana care întocmește declarația vamală în nume propriu sau persoana în numele căreia se face o declarație vamală.
[…]”
Articolul 5 din acest cod prevedea:
„(1)   În condițiile prevăzute la articolul 64 alineatul (2) și sub rezerva dispozițiilor adoptate în cadrul articolului 243 alineatul (2) litera (b), orice persoană își poate desemna un reprezentant în relația sa cu autoritățile vamale, pentru a întocmi actele și a îndeplini formalitățile prevăzute în reglementările vamale.
(2)   O astfel de reprezentare poate fi:
–
directă, caz în care reprezentantul acționează în numele și pe seama unei alte persoane sau
–
indirectă, caz în care reprezentantul acționează în nume propriu, dar pe seama unei alte persoane.
Statele membre își pot rezerva dreptul de a întocmi pe teritoriile lor declarații vamale:
–
fie prin reprezentare directă;
–
fie prin reprezentare indirectă,
în măsura în care reprezentantul trebuie să fie un comisionar în vamă care își desfășoară activitatea pe teritoriul țării respective.
[…]
(4)   Reprezentantul trebuie să declare că acționează pe seama persoanei reprezentate, să specifice dacă reprezentarea este directă sau indirectă și să aibă putere de reprezentare.
O persoană care nu declară că acționează în numele sau pe seama unei alte persoane sau care declară că acționează în numele sau pe seama unei alte persoane fără a fi împuternicit să facă aceasta se consideră că acționează în nume propriu și pe seama sa.
(5)   Autoritățile vamale pot solicita oricărei persoane care declară că acționează în numele sau pe seama unei alte persoane mijloace de probă în ceea ce privește capacitatea sa de a avea putere de reprezentare.”
Articolul 64 din codul menționat prevedea:
„(1)   În conformitate cu articolul 5, o declarație vamală poate fi făcută de orice persoană care este în măsură să prezinte mărfurile respective sau poate împuternici pe cineva să le prezinte autorității vamale competente, împreună cu toate documentele solicitate pentru aplicarea reglementărilor cu privire la regimul vamal pentru care se declară mărfurile.
(2)   Cu toate acestea,
(a)
atunci când acceptarea unei declarații vamale impune obligații speciale unei anumite persoane, declarația trebuie făcută de acea persoană sau în numele ei;
[…]”
Potrivit articolului 65 din același cod:
„La cererea sa, declarantul este autorizat să rectifice una sau mai multe date ale declarației după ce aceasta a fost acceptată de autoritățile vamale. Rectificarea nu are ca efect extinderea aplicării declarației asupra altor mărfuri decât cele care au făcut inițial obiectul declarației.
Cu toate acestea, nu se permite nicio rectificare atunci când autorizația se solicită după ce autoritățile vamale:
(a)
au informat declarantul că intenționează să examineze mărfurile sau
(b)
au stabilit că datele în cauză sunt incorecte sau
(c)
au acordat liberul de vamă.”
Articolul 66 din Codul vamal prevedea:
„(1)   La cererea declarantului, autoritățile vamale invalidează o declarație deja acceptată atunci când acesta furnizează dovada că mărfurile au fost declarate dintr‑o eroare pentru regimul vamal corespunzător acestei declarații sau că, datorită unor împrejurări speciale, plasarea mărfurilor sub un regim vamal pentru care au fost declarate nu se mai justifică.
[…]
(2)   Declarația nu se invalidează după ce s‑a acordat liberul de vamă, cu excepția situațiilor definite în conformitate cu procedura comitetului.
[…]”
Articolul 74 din acest cod prevedea:
„(1)   Atunci când acceptarea unei declarații vamale duce la nașterea unei datorii vamale, mărfurilor cuprinse în acea declarație nu li se acordă liberul de vamă decât dacă datoria vamală a fost plătită sau garantată. […]
(2)   Atunci când, potrivit dispozițiilor care reglementează regimul vamal pentru care sunt declarate mărfurile, autoritățile vamale solicită constituirea unei garanții, mărfurilor respective nu li se acordă liberul de vamă spre a fi plasate sub regimul vamal în cauză până ce nu se oferă o astfel de garanție.”
Articolul 78 din codul menționat prevedea:
„(1)   Autoritățile vamale, din oficiu sau la cererea declarantului, pot modifica declarația după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri.
(2)   Autoritățile vamale, după acordarea liberului de vamă și pentru a se convinge de acuratețea datelor cuprinse în declarație, pot controla documentele comerciale și datele referitoare la operațiunile de import sau export cu privire la mărfurile în cauză sau la operațiunile comerciale ulterioare în legătură cu aceste mărfuri. Asemenea controale pot fi efectuate la sediul declarantului, al oricărei alte persoane interesate direct sau indirect din punct de vedere profesional de operațiunile menționate sau al oricărei alte persoane aflate în posesia documentului și a datelor menționate în scopuri comerciale. Aceste autorități pot verifica de asemenea mărfurile când este încă posibil ca ele să fie prezentate.
(3)   Atunci când revizuirea unei declarații sau un control ulterior indică faptul că dispozițiile care reglementează regimul vamal respectiv au fost aplicate pe baza unor informații incomplete sau incorecte, autoritățile vamale, în conformitate cu dispozițiile prevăzute, trebuie să ia măsurile necesare pentru reglementarea situației, ținând seama de orice informație nouă de care dispun.”
Potrivit articolului 201 din același cod:
„(1)   O datorie vamală la import poate să ia naștere prin:
(a)
punerea în liberă circulație a mărfurilor supuse drepturilor de import sau
(b)
plasarea unor astfel de mărfuri sub regimul de admitere temporară cu exonerare parțială de drepturi de import.
(2)   O datorie vamală se naște în momentul acceptării declarației vamale în cauză.
(3)   Debitorul vamal este declarantul. În situația unei reprezentări indirecte, persoana în numele căreia se face declarația vamală este de asemenea debitor vamal.
Atunci când se întocmește o declarație vamală privind unul dintre regimurile menționate la alineatul (1) pe baza informațiilor care conduc la faptul că toate sau o parte a drepturilor legal datorate nu au fost încasate, persoanele care au oferit informațiile necesare la întocmirea declarației și care știau sau care ar fi trebuit să știe în mod normal că aceste informații erau false pot fi considerate de asemenea debitori vamali în conformitate cu dispozițiile naționale în vigoare.”
Articolul 236 din Codul vamal prevedea:
„(1)   Drepturile de import sau de export se rambursează în măsura în care se stabilește că, în momentul în care au fost plătite, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă contrar dispozițiilor articolului 220 alineatul (2).
Se procedează la remiterea drepturilor de import sau export în măsura în care se stabilește că, la momentul când au fost înscrise în evidența contabilă, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă contrar articolului 220 alineatul (2).
Nu se acordă rambursarea sau remiterea drepturilor dacă faptele care au dus la achitare sau la înscrierea în evidența contabilă a unei sume care nu era legal datorată sunt rezultatul unei acțiuni deliberate de către o persoană interesată.
(2)   Drepturile de import sau export se rambursează sau se remit la depunerea unei cereri către biroul vamal în cauză într‑un termen de trei ani de la data la care valoarea acestor drepturi a fost comunicată debitorului.
[…]
Autoritățile vamale procedează la rambursare sau remitere din oficiu atunci când constată în acest interval existența uneia sau alteia dintre situațiile descrise la alineatul (1) primul și al doilea paragraf.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
SC Zahărul Oradea SA (denumită în continuare „Zahărul Oradea”), care are sediul în România, este o filială a Pfeifer & Langen. Aceasta a cumpărat 45000 de tone de zahăr din trestie de zahăr originar din Brazilia, destinat să fie rafinat în fabrica Pfeifer & Langen situată la Euskirchen (Germania), în conformitate cu un acord încheiat de aceasta din urmă și de Zahărul Oradea. Zahărul rafinat urma să fie vândut către Pfeifer & Langen.
La 13 decembrie 2011, autoritățile române competente au eliberat Zahărul Oradea o licență pentru importul acestei cantități de zahăr din trestie de zahăr. Potrivit informațiilor comunicate de instanța de trimitere, la 2 februarie 2012, Zahărul Oradea a împuternicit Pfeifer & Langen să o reprezinte în vederea întocmirii declarațiilor vamale referitoare la acest import.
La 24 februarie 2012, Pfeifer & Langen a declarat la biroul vamal principal, în nume propriu, în vederea punerii în liberă circulație, o cantitate parțială de 499456 de kilograme (kg) de zahăr din trestie de zahăr destinat rafinării. În declarația vamală, aceasta a menționat licențele de import deținute de Zahărul Oradea. În plus, Pfeifer & Langen a depus o copie a împuternicirii care i‑a fost acordată de Zahărul Oradea. Biroul vamal principal a acceptat declarația și, după ce a consemnat această cantitate de zahăr din trestie de zahăr în licența de import prezentată de Pfeifer & Langen, i‑a solicitat acesteia din urmă, prin aplicarea unei taxe reduse de 252,50 euro pe tonă, plata sumei de 126113,65 euro reprezentând taxe vamale.
Prin două scrisori din 10 și 11 ianuarie 2013, Pfeifer & Langen a contactat biroul vamal principal solicitând revizuirea declarației vamale depuse la 24 februarie 2012, pentru a se considera că întocmise declarația menționată în calitate de reprezentantă indirectă a declarantei Zahărul Oradea, întrucât nu avea certitudinea că putea beneficia de rata redusă a taxelor pentru zahărul din trestie de zahăr.
Prin decizia din 24 ianuarie 2013, biroul vamal principal a solicitat Pfeifer & Langen recuperarea ulterioară în cuantum de 83158,41 euro cu titlu de taxe vamale. Acest cuantum a fost obținut prin aplicarea ratei de 41,90 euro pentru 100 kg, prevăzută pentru zahărul din trestie de zahăr care figurează la subpoziția 17011490 din Nomenclatura combinată. În susținerea acestei decizii, biroul vamal principal a arătat că Pfeifer & Langen nu ar fi putut să beneficieze de rata redusă, întrucât licența de import fusese eliberată pentru Zahărul Oradea.
Pfeifer & Langen a formulat opoziție împotriva acestei decizii, întemeindu‑se pe cererea sa din 24 februarie 2012 de revizuire a declarației vamale.
Prin decizia din 26 aprilie 2018, biroul vamal principal a respins opoziția menționată pentru motivul că, întrucât Pfeifer & Langen nu a precizat în declarația vamală că acționa pentru Zahărul Oradea, avea calitatea de declarantă și, în consecință, era în egală măsură debitoare a datoriei vamale. Potrivit acestei decizii, indicarea persoanei declarantului într‑o declarație vamală nu poate, în ceea ce privește un act procedural voluntar, să fie inexactă sau incompletă, motiv pentru care nu este posibilă modificarea ulterioară a acesteia. În această privință, nu ar avea importanță faptul că declarația vamală întocmită de Pfeifer & Langen nu a fost coerentă, având în vedere împuternicirea dată de Zahărul Oradea, a cărei copie o remisese biroului vamal principal.
Împotriva deciziei din 26 aprilie 2018, Pfeifer & Langen a introdus o acțiune în fața instanței de trimitere. Prin acțiunea formulată, Pfeifer & Langen arată că declarația sa vamală trebuie rectificată, astfel încât să fie considerată că a acționat în calitate de reprezentantă indirectă a Zahărul Oradea. Motivul pentru care Pfeifer & Langen nu a indicat în această declarație vamală că acționează în calitate de reprezentantă indirectă a Zahărul Oradea, contrar celor prevăzute inițial, ar ține numai de faptul că, potrivit Pfeifer & Langen, i‑a fost comunicată o informație inexactă de către un funcționar al biroului vamal principal. Funcționarul respectiv ar fi arătat, în răspunsul la o întrebare adresată de Pfeifer & Langen, că aceasta trebuia să întocmească declarațiile vamale în nume propriu și pe seama sa. Prin prezentarea copiei împuternicirii care i‑a fost dată de Zahărul Oradea, Pfeifer & Langen ar fi menționat însă puterea de reprezentare. În plus, Pfeifer & Langen susține că obiectivele procedurii vamale nu au fost puse în pericol. În opinia sa, condițiile pentru acordarea de către biroul vamal principal a liberului de vamă pentru zahărul din trestie de zahăr erau îndeplinite, din moment ce a depus o scrisoare de garanție bancară pentru taxele la import.
Biroul vamal principal arată că Pfeifer & Langen nu a primit de la un funcționar vamal informația invocată. În plus, în opinia sa, datele indicate de Pfeifer & Langen în declarația sa vamală nu erau eronate. Din moment ce Pfeifer & Langen a depus declarația vamală în nume propriu, biroul vamal principal consideră că aceasta a dobândit în mod valabil calitatea de declarantă și că a renunțat la intenția de a face declarația vamală în calitate de reprezentantă indirectă, în pofida puterii de reprezentare de care dispunea.
Potrivit instanței de trimitere, rezultă din jurisprudența Curții că articolul 78 alineatul (3) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că permite, din oficiu sau la cererea declarantului, revizuirea și rectificarea unei declarații vamale precum cea în discuție în litigiul principal, astfel încât, în cauza pendinte în fața sa, informațiile referitoare la persoana declarantului să poată fi modificate într‑un mod din care să reiasă raportul de reprezentare indirectă existent între Zahărul Oradea și Pfeifer & Langen. În această privință, instanța de trimitere arată că datele cuprinse în declarația vamală în discuție în litigiul principal, în temeiul cărora Pfeifer & Langen a fost considerată ca fiind declarantă fără să fi fost menționat raportul de reprezentare indirectă pentru Zahărul Oradea, rezultau dintr‑o eroare în interpretarea dreptului aplicabil. În plus, instanța de trimitere apreciază că o asemenea rectificare nu pune în pericol obiectivele procedurii vamale în cauză și că Pfeifer & Langen a prezentat suficiente informații care să permită să se demonstreze că dispozițiile ce reglementează regimul vamal în cauză au fost aplicate pe baza unor informații inexacte sau incomplete.
Instanța de trimitere ridică totuși problema dacă este posibilă o asemenea interpretare a articolului 78 alineatul (3) din Codul vamal, întrucât Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) și Finanzgericht Hamburg (Tribunalul Fiscal din Hamburg, Germania) ar fi considerat, în hotărâri recente, că aplicarea acestei dispoziții nu putea conduce la situația ca o altă persoană decât cea indicată în declarația vamală să poată fi considerată declarantă.
În aceste condiții, Finanzgericht Düsseldorf (Tribunalul Fiscal din Düsseldorf, Germania) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 78 alineatul (3) din [Codul vamal] trebuie interpretat în sensul că, potrivit acestei dispoziții, într‑un caz precum cel din litigiul principal, o declarație vamală trebuie să fie reexaminată și corectată astfel încât datele privind declarantul să fie înlocuite prin indicarea persoanei căreia i s‑a emis o licență de import cu privire la marfa importată, iar această persoană să fie reprezentată de persoana care a fost indicată ca declarant în declarația vamală și care a prezentat biroului vamal o împuternicire din partea titularului licenței de import?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Cu titlu introductiv, trebuie să se arate că, potrivit informațiilor cuprinse în decizia de trimitere, deși Pfeifer & Langen a primit o împuternicire pentru a reprezenta Zahărul Oradea în vederea îndeplinirii procedurii vamale și a prezentat această împuternicire autorităților vamale atunci când a efectuat declarația vamală, aceasta a omis să indice în declarația menționată chiar faptul că reprezenta Zahărul Oradea. În cadrul litigiului principal, Pfeifer & Langen solicită revizuirea declarației menționate astfel încât să se menționeze un raport de reprezentare indirectă între aceasta și Zahărul Oradea.
Astfel, prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 78 alineatul (3) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că autoritățile vamale pot da un răspuns pozitiv unei cereri de revizuire a unei declarații vamale prin care se urmărește să se menționeze existența unui raport de reprezentare indirectă între, pe de o parte, un mandatar care, din eroare, a indicat că acționează exclusiv în nume propriu și pe seama sa, deși dispunea de o împuternicire din partea persoanei titulare a licenței de import, și, pe de altă parte, mandantul pe seama căruia a fost efectuată declarația.
În această privință, trebuie amintit că articolul 78 din Codul vamal instituie o procedură care permite autorităților vamale să modifice, din oficiu sau la cererea declarantului, declarația vamală după acordarea liberului de vamă pentru mărfurile cuprinse în această declarație, cu alte cuvinte ulterior acesteia (Hotărârea din 12 octombrie 2017, Tigers,
C‑156/16
,
EU:C:2017:754
, punctul
).
Curtea a arătat deja că, atunci când declarantul solicită o revizuire a declarației sale, cererea sa trebuie să fie examinată de autoritățile vamale, cel puțin în ceea ce privește problema dacă se impune sau nu efectuarea acestei revizuiri, și că realizarea unei revizuiri solicitate de declarant este supusă astfel aprecierii acestor autorități în ceea ce privește atât principiul, cât și rezultatul său. Autoritățile respective au în acest scop o largă putere de apreciere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iulie 2012, Südzucker și alții,
C‑608/10, C‑10/11 și C‑23/11
,
EU:C:2012:444
, punctul
și jurisprudența citată).
În acest cadru, autoritățile vamale iau în considerare printre altele posibilitatea de a controla afirmațiile cuprinse în declarația care trebuie revizuită și în cererea de revizuire. Dacă o revizuire se dovedește în principiu posibilă, autoritățile vamale trebuie fie să respingă cererea declarantului prin decizie motivată, fie să procedeze la revizuirea solicitată (Hotărârea din 12 iulie 2012, Südzucker și alții,
C‑608/10, C‑10/11 și C‑23/11
,
EU:C:2012:444
, punctul
și jurisprudența citată).
În cazul în care această revizuire sau aceste controale indică faptul că dispozițiile ce reglementează regimul vamal respectiv au fost aplicate pe baza unor informații incomplete sau incorecte, în conformitate cu articolul 78 alineatul (3) menționat, autoritățile vamale trebuie să ia măsurile necesare pentru reglementarea situației, ținând seama de orice informație nouă de care dispun (Hotărârea din 12 octombrie 2017, Tigers,
C‑156/16
,
EU:C:2017:754
, punctul
).
Astfel, reiese din cuprinsul întregului articol 78 din Codul vamal că este permisă prezentarea unor informații noi care să poată fi luate în considerare de autoritățile vamale, chiar ulterior declarației vamale. Astfel, economia articolului menționat constă în adaptarea procedurii vamale la situația reală (Hotărârea din 12 octombrie 2017, Tigers,
C‑156/16
,
EU:C:2017:754
, punctul
).
În speță, trebuie să se stabilească dacă, în împrejurările din cauza principală, articolul 78 din acest cod permite autorităților vamale să modifice informațiile referitoare la persoana declarantului și, mai precis, să indice existența unui raport de reprezentare indirectă între declarant și persoana care l‑a mandatat.
Trebuie amintit că, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, este necesar să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul ei și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte (Hotărârea din 22 iunie 2016, Thomas Philipps,
C‑419/15
,
EU:C:2016:468
, punctul
și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 21 noiembrie 2019, Procureur‑Generaal bij de Hoge Raad der Nederlanden,
C‑678/18
,
EU:C:2019:998
, punctul
).
În ceea ce privește, în primul rând, formularea articolului 78 din Codul vamal, trebuie amintit că modul de redactare a acestui articol nu se opune dreptului autorităților vamale nici de a efectua o modificare a declarației vamale, în sensul alineatului (1) al articolului menționat, sau un control ulterior al acesteia, în sensul alineatului (2) al acestui articol, nici de a adopta măsurile necesare pentru reglementarea situației, care sunt prevăzute la alineatul (3) al articolului menționat (Hotărârea din 10 decembrie 2015, Veloserviss,
C‑427/14
,
EU:C:2015:803
, punctul
).
Curtea a constatat de asemenea că acest articol nu stabilește o diferență între erori sau omisiuni care ar fi susceptibile de corectare și alte situații de acest tip care nu ar fi susceptibile de corectare. Termenii „informații incomplete sau incorecte” trebuie să fie interpretați în sensul că acoperă atât erorile sau omisiunile materiale, cât și erorile de interpretare a dreptului aplicabil (Hotărârea din 16 octombrie 2014, VAEX Varkens- en Veehandel,
C‑387/13
,
EU:C:2014:2296
, punctul
și jurisprudența citată).
În ceea ce privește, în al doilea rând, contextul în care se înscrie această dispoziție, trebuie să se constate că nicio dispoziție din acest cod nu interzice ca unele informații din declarația vamală, precum informațiile care privesc persoana declarantului, în special existența unui raport de reprezentare indirectă, să poată fi modificate în temeiul articolului 78 alineatul (3) din codul menționat.
În plus, trebuie respins argumentul, invocat de biroul vamal principal și de guvernul neerlandez, referitor la faptul că articolul 78 din Codul vamal face parte din titlul IV al acestuia din urmă, care privește destinațiile vamale, în timp ce dispozițiile referitoare la persoana declarantului fac parte din titlul I al acestui cod, care conține dispozițiile generale. Astfel, această împrejurare nu permite să se excludă posibilitatea autorităților vamale de a efectua revizuirea informațiilor privind persoana declarantului, care au fost indicate în declarațiile vamale, prin menționarea existenței unui raport de reprezentare indirectă, pentru a reglementa, dacă este cazul, situația. Curtea a statuat în această privință că declarațiile referitoare la valoarea mărfurilor puteau fi modificate în anumite împrejurări, chiar dacă dispozițiile referitoare la această valoare erau cuprinse în titlul II al Codului vamal, iar nu în titlul IV al acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear,
C‑468/03
,
EU:C:2005:624
, punctul
).
Pe de altă parte, contrar argumentului invocat de biroul vamal principal și de guvernul neerlandez, articolul 66 din Codul vamal privind invalidarea unei declarații vamale nu se opune unei asemenea revizuiri. Astfel, procedura de invalidare a unei declarații vamale, ale cărei condiții sunt precizate la articolul menționat, este aplicabilă doar în două situații, și anume în cazul în care declarantul dovedește că mărfurile au fost declarate din eroare pentru regimul vamal corespunzător declarației respective sau în cazul în care, din cauza unor împrejurări speciale, plasarea mărfurilor sub un regim vamal pentru care au fost declarate nu se mai justifică. În caz de invalidare, datoria vamală ce rezultă din declarația invalidată este stinsă. Alineatul (2) al acestui articol 66 precizează, în plus, că o declarație nu poate, în principiu, să fie invalidată după ce s‑a acordat liberul de vamă.
Spre deosebire de articolul 66 menționat, articolul 78 din Codul vamal implică numai revizuirea unei declarații existente și nu are ca efect caducitatea acestei declarații sau a datoriei rezultate din ea. În plus, acest din urmă articol se aplică numai cererilor de revizuire depuse după acordarea liberului de vamă, adică într‑un stadiu în care nu mai este posibil să se verifice exactitatea informațiilor privind mărfurile în cauză.
În această privință, în Hotărârea din 12 iulie 2012, Südzucker și alții (
C‑608/10, C‑10/11 și C‑23/11
,
EU:C:2012:444
, punctul
), Curtea a statuat că simplul fapt că un control fizic al mărfurilor înainte de export a devenit imposibil, întrucât aceste mărfuri au părăsit deja teritoriul Uniunii Europene înainte de data depunerii cererii de revizuire a declarației de export, nu implică imposibilitatea recurgerii la o asemenea revizuire.
Trebuie de asemenea să se constate că o modificare a informațiilor care privesc persoana declarantului într‑un mod ce reflectă existența unui raport de reprezentare indirectă nu este comparabilă cu o modificare a informațiilor care privesc natura sau caracteristicile mărfurilor, în legătură cu care Curtea a considerat, în Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (
C‑468/03
,
EU:C:2005:624
, punctele
și
), că autoritățile vamale pot refuza să recurgă la o revizuire atunci când informațiile care trebuie verificate necesită un control fizic și atunci când, în urma acordării liberului de vamă, aceste mărfuri nu mai pot fi prezentate autorităților vamale.
Astfel, articolul 78 din Codul vamal își poate găsi aplicarea într‑o situație în care mandatarul este în măsură, inclusiv după acordarea liberului de vamă, să prezinte împuternicirea prin care i s‑au dat instrucțiuni să depună declarația vamală.
În ceea ce privește, în al treilea rând, obiectivul urmărit de articolul 78 din Codul vamal, trebuie amintit, astfel cum s‑a subliniat la punctul 32 din prezenta hotărâre, că acesta constă în adaptarea procedurii vamale la situația reală.
În această privință, trebuie totuși să existe garanția că revizuirea solicitată nu este susceptibilă să compromită celelalte obiective ale reglementării vamale, printre care se numără obiectivul combaterii fraudei, astfel cum acesta reiese din al optulea considerent al Codului vamal.
Astfel, Curtea a statuat că, atunci când revizuirea indică faptul că obiectivele reglementării în cauză nu au fost puse în pericol, în special faptul că mărfurile care fac obiectul unei declarații de export au fost efectiv exportate, iar probe suficiente aflate la dispoziția autorităților competente permit să se stabilească legătura dintre cantitatea exportată și licența care acoperă efectiv exportul, autoritățile vamale trebuie, potrivit articolului 78 alineatul (3) din Codul vamal, să ia măsurile necesare pentru reglementarea situației, ținând seama de orice informație de care dispun (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 octombrie 2014, VAEX Varkens- en Veehandel,
C‑387/13
,
EU:C:2014:2296
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, instanța de trimitere pare să înlăture ipoteza unui abuz de drept. Reiese astfel din decizia de trimitere că informațiile indicate în declarația vamală nu sunt conforme cu cele din împuternicirea care a fost prezentată de declarantă în momentul depunerii declarației vamale și că puterea de reprezentare de care dispune aceasta din urmă în temeiul împuternicirii respective a fost prezentată în timp util, în sensul articolului 5 alineatul (4) din Codul vamal. În plus, reiese de asemenea din informațiile furnizate de instanța de trimitere că mărfurile au fost efectiv importate pentru titularul licenței de import, și anume Zahărul Oradea, și că, în realitate, Pfeifer & Langen a depus declarația vamală numai pe seama Zahărul Oradea, prezentând împuternicirea acordată deja.
În ceea ce privește riscul de fraudă, trebuie arătat, astfel cum a procedat domnul avocat general la punctul 65 din concluziile sale, că modificarea unei declarații prin care se urmărește menționarea existenței unui raport de reprezentare indirectă a Zahărul Oradea de către Pfeifer & Langen, pentru a permite Zahărul Oradea să beneficieze de un tarif preferențial la import sau de o restituire la export, nu conferă niciun avantaj nedatorat în favoarea acestei persoane, ci îi permite doar să beneficieze de avantajul la care ar fi avut dreptul dacă, de la început, în această declarație s‑ar fi menționat că Pfeifer & Langen a acționat pe seama acestei persoane.
În plus, astfel cum arată domnul avocat general la punctul 66 și următoarele din concluziile sale, alte dispoziții din Codul vamal limitează în mod considerabil riscul de fraudă legat de modificarea informațiilor referitoare la persoana declarantului.
În primul rând, articolul 74 alineatul (1) din Codul vamal precizează că datoria vamală trebuie plătită sau garantată înainte să se acorde liberul de vamă pentru mărfurile în discuție. În măsura în care articolul 78 din acest cod se aplică după acordarea liberului de vamă și, în consecință, după plata sau garantarea datoriei vamale, modificarea informațiilor referitoare la persoana declarantului nu are incidență asupra existenței riscului de neplată a datoriei vamale. O atare concluzie este valabilă cu atât mai mult cu cât, după cum aceasta reiese din coroborarea articolului 4 punctul 18, a articolului 5 alineatul (2) și a articolului 201 alineatul (3) primul paragraf din acest cod, o modificare a acestor informații pentru a se menționa existența unui raport de reprezentare indirectă ar avea ca efect de a califica drept debitoare ale acestei datorii nu numai persoana care a întocmit inițial, în numele și pe seama sa, declarația vamală, ci și persoana reprezentată în mod indirect.
În continuare, în ceea ce privește importurile precum cel în discuție în litigiul principal, articolul 201 alineatul (3) al doilea paragraf din Codul vamal prevede că, atunci când se întocmește o declarație vamală pe baza unor informații eronate, „persoanele care au oferit informațiile necesare la întocmirea declarației și care știau sau care ar fi trebuit să știe în mod normal că aceste informații erau false pot fi considerate de asemenea debitori vamali în conformitate cu dispozițiile naționale în vigoare”. Din moment ce persoana care a întocmit inițial, în nume propriu și pe seama sa, declarația vamală a furnizat în mod necesar anumite date menționate în declarație, ea poate fi de asemenea considerată „debitor”, în sensul acestei dispoziții, a datoriei vamale dacă datele respective s‑ar dovedi inexacte.
În sfârșit, trebuie să se sublinieze că remiterea sau rambursarea taxelor la import sau a taxelor la export noului declarant este condiționată de îndeplinirea condițiilor prevăzute la articolul 236 din Codul vamal, și anume, în special, inexistența unei acțiuni deliberate din partea declarantului și respectarea unui termen de trei ani pentru depunerea cererii remitere sau de rambursare.
Pe de altă parte, trebuie să se țină seama de faptul că motivul pentru care reclamanta din litigiul principal a arătat că a acționat în nume propriu și pe seama sa la momentul depunerii declarației vamale, furnizând concomitent o împuternicire în temeiul căreia, în opinia sa, trebuia să fie considerată reprezentanta indirectă a Zahărul Oradea, rezultă dintr‑o eroare în interpretarea dreptului aplicabil îndeplinirii formalităților vamale, iar nu dintr‑o alegere deliberată.
Astfel cum s‑a arătat deja la punctul 36 din prezenta hotărâre, noțiunea de „eroare” cuprinde nu numai erorile materiale, ci și omisiunile fără intenție, precum și orice declarație care nu ar fi respectat o regulă vamală (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 iulie 2019, CEVA Freight Holland,
C‑249/18
,
EU:C:2019:587
, punctele
-
și jurisprudența citată).
În această privință, trebuie amintit că articolul 5 alineatul (4) al doilea paragraf din Codul vamal impune ca puterea de reprezentare să fie deja constituită în momentul depunerii declarației vamale. În plus, această dispoziție precizează că persoanele care nu declară puterea lor de reprezentare sunt considerate că acționează în nume propriu și pe seama lor. Reprezentarea trebuie să fie, așadar, expresă și nu se prezumă [Hotărârea din 7 aprilie 2011, Sony Supply Chain Solutions (Europe),
C‑153/10
,
EU:C:2011:224
, punctul
].
Astfel cum arată Comisia Europeană, articolul 78 din Codul vamal nu poate fi interpretat în sensul că nu ar face abstracție de dispozițiile articolului 5 alineatul (4) din acest cod, în special de obligația de publicitate explicită a puterii de reprezentare pe care o prevede.
Instanța de trimitere precizează în această privință că Pfeifer & Langen a primit o împuternicire din partea Zahărul Oradea pe care a prezentat‑o în timp util în sensul articolului 5 alineatul (4) din Codul vamal, și anume la depunerea declarației vamale.
În plus, din decizia de trimitere reiese că mărfurile au fost importate efectiv pentru titularul licenței de import, Zahărul Oradea, și că autoritățile vamale au consemnat cantitatea importată pe baza acestei licențe de import. În realitate, reclamanta în litigiul principal a depus, așadar, declarația vamală doar pe seama acestei societăți.
Având în vedere cele ce precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 78 alineatul (3) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că autoritățile vamale pot da un răspuns pozitiv unei cereri de revizuire a unei declarații vamale prin care se urmărește să se menționeze existența unui raport de reprezentare indirectă între, pe de o parte, un mandatar care, din eroare, a indicat că acționează exclusiv în nume propriu și pe seama sa, deși dispunea de o împuternicire din partea persoanei titulare a licenței de import, și, pe de altă parte, mandantul pe seama căruia a fost efectuată declarația.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

Articolul 78 alineatul (3) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar trebuie interpretat în sensul că autoritățile vamale pot da un răspuns pozitiv unei cereri de revizuire a unei declarații vamale prin care se urmărește să se menționeze existența unui raport de reprezentare indirectă între, pe de o parte, un mandatar care, din eroare, a indicat că acționează exclusiv în nume propriu și pe seama sa, deși dispunea de o împuternicire din partea persoanei titulare a licenței de import, și, pe de altă parte, mandantul pe seama căruia a fost efectuată declarația.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.