CELEX: 62016CJ0135
Eelotsusetaotlus
Riigiabi
Taastuvenergiaallikate ja energia suurtarbijate toetamise kava
Otsus (EL) 2015/1585
Kehtivus ELTL artikli 107 seisukohast
Vastuvõetavus
Tühistamishagi esitamata jätmine põhikohtuasja kaebajate poolt

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kas komisjoni 25. novembri 2014. aasta otsus (EL) 2015/1585 riigiabi kava SA.33995 (2013/C) (ex 2013/NN) kohta, mida Saksamaa on rakendanud taastuvenergia ja energia suurtarbijate toetamiseks (
ELT 2015, L 250, lk 122
; edaspidi „vaidlusalune otsus“), on kehtiv.
Taotlus on esitatud kohtuvaidluses, mille pooled on ühelt poolt kontserni Georgsmarienhütte neli äriühingut ehk Georgsmarienhütte GmbH, Stahlwerk Bous GmbH, Schmiedag GmbH ja Harz Guss Zorge GmbH ning teiselt poolt Bundesrepublik Deutschland (Saksamaa Liitvabariik) ning mis käsitleb neile äriühingutele antud ebaseadusliku, ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud abi tagasinõudmist vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise tagajärjel.
Saksa õigus
Eelotsusetaotlusest nähtub, et taastuvenergiaallikatest elektrienergia tootmise toetamist käsitleva õigusliku raamistiku uuesti reguleerimise seaduses (Gesetz zur Neuregelung des Rechtsrahmens für die Förderung der Stromerzeugung aus erneuerbaren Energien) (
BGBl
. 2011 I, lk 1634, edaspidi „2012. aasta EEG“) on sisuliselt ette nähtud taastuvenergiaallikatest elektrienergia tootmisega kaasnevate kulude hüvitamise mehhanism liitvabariigi tasandil. See mehhanism põhineb eelkõige lisatasul (edaspidi „taastuvenergia lisatasu“), mis väljendab kulu, mille elektrienergia tarnijad üldjuhul kannavad edasi elektrienergia ostjatele ja lõpptarbijatele.
Erandina võimaldab 2012. aasta EEG hüvitamise erikorra raames energiaintensiivsete ettevõtjate puhul, kes on energia suurtarbijad (edaspidi „energiaintensiivsed ettevõtjad“), seada taastuvenergia lisatasu ülempiiri vastavalt selle seaduse §‑dele 40, 41 ja 43. Ülempiiri eesmärk on piirata nende ettevõtjate elektrikulu ja seega säilitada nende rahvusvaheline konkurentsivõime.
2012. aasta EEG §‑s 40 on ette nähtud, et taastuvenergia lisatasu ülempiir määratakse Bundesamt für Wirtschaft und Ausfuhrkontrollele (riiklik majanduse ja ekspordikontrolli amet, Saksamaa) (edaspidi „BAFA“) esitatud taotluse alusel.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Põhikohtuasja kaebajad on neli Georgsmarienhütte kontserni kuuluvat äriühingut. Nende tegevusala on terase ja malmi tootmine ning terase töötlemine ja neile kohaldati BAFA otsustega 2013. ja 2014. aastal taastuvenergia lisatasu ülempiiri.
Ülempiiri määramise otsused tunnistati asjaomase summa teatud osa suhtes BAFA 25. novembri 2014. aasta otsustega siiski tagasiulatuvalt kehtetuks (edaspidi „osalise kehtetuks tunnistamise otsused“). BAFA jättis ka põhikohtuasja kaebajate vaided osalise kehtetuks tunnistamise otsuste peale rahuldamata.
Osalise kehtetuks tunnistamise otsused võeti vastu rakendamaks vaidlusalust otsust, millega Euroopa Komisjon tunnistas ebaseaduslikuks riigiabiks muu hulgas energiaintensiivsete ettevõtjate suhtes kehtiva hüvitamise erikorra ja kohustas Saksamaa Liitvabariiki siseturuga kokkusobimatu abi selle saajatelt tagasi nõudma.
Täpsemalt tuvastas komisjon vaidlusaluses otsuses, et energiaintensiivsete ettevõtjate puhul taastuvenergia lisatasu vähendamises seisnev abi on siseturuga kokkusobiv, kui see kuulub ühte selle otsuse artikli 3 lõikes 1 nimetatud neljast kategooriast. Otsuse artikli 3 lõike 2 kohaselt on kogu abi, mis ei kuulu ühte artikli 3 lõikes 1 nimetatud kategooriatest, siseturuga kokkusobimatu ja Saksamaa Liitvabariik on sama otsuse artiklite 6 ja 7 alusel seega kohustatud kokkusobimatu abi selle saajatelt vaidlusaluse otsuse III lisas ette nähtud korra kohaselt tagasi nõudma.
Põhikohtuasja kaebajad esitasid Verwaltungsgericht Frankfurt am Mainile (Frankfurdi halduskohus, Saksamaa) kaebuse, mis oli suunatud eelkõige osalise kehtetuks tunnistamise otsuste vastu.
Kaebajad avaldasid selles kohtus kahtlust, kas komisjon võis taastuvenergia lisatasu ülempiiri kvalifitseerida ELTL artikli 107 tähenduses „riigiabiks“. Neil asjaoludel otsustas Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Frankfurdi halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [vaidlusalune] otsus on vastuolus [ELi] toimimise lepinguga, kuivõrd komisjon on taastuvenergia lisatasu ülempiiri kehtestamise kvalifitseerinud ELTL artikli 107 tähenduses riigiabiks?“
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
Põhikohtuasjas vaidlustatakse sisuliselt vaidlusaluse otsuse kehtivus osas, milles taastuvenergia lisatasu ülempiiri kehtestamine kvalifitseeriti ELTL artikli 107 tähenduses „riigiabiks“.
Komisjon väidab 9. märtsi 1994. aasta otsusele TWD Textilwerke Deggendorf (
C‑188/92
,
EU:C:1994:90
) tuginedes, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu, kuna põhikohtuasja kaebajad ei ole vaidlusaluse otsuse peale Euroopa Liidu Üldkohtule tühistamishagi esitanud.
Olgu meenutatud, et selle kohtuotsuse – mis tehti põhikohtuasjaga sarnases kohtuasjas – punktis 17 leidis Euroopa Kohus eelkõige õiguskindluse kaalutlustel sisuliselt, et kui komisjon on teinud otsuse, mis on otseselt adresseeritud ainult abisaaja päritoluliikmesriigile, kes oleks kaheldamatult saanud otsuse ELTL artikli 263 alusel vaidlustada ja kes laskis nimetatud sätte kuuendas lõigus ette nähtud imperatiivse tähtaja mööda, siis on välistatud selle otsuse esemeks oleva abi saaja võimalus kõnealuse otsuse õiguspärasust liikmesriigi kohtutes tulemuslikult vaidlustada kaebuse raames, mis on suunatud sama otsuse riigisiseste rakendusmeetmete vastu (vt samuti 15. veebruari 2001. aasta kohtuotsus Nachi Europe,
C‑239/99
,
EU:C:2001:101
, punkt
, ning 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Banco Privado Português ja Massa Insolvente do Banco Privado Português,
C‑667/13
,
EU:C:2015:151
, punkt
).
Euroopa Kohus leidis täpsemalt, et sellisel juhul tähendaks vastupidine lahendus, et tunnustataks abisaaja õigust kõrvale hoida otsuse lõplikust laadist, mis õiguskindluse põhimõtte kohaselt peab otsusel olema pärast hagi esitamise tähtaja möödumist (15. veebruari 2001. aasta kohtuotsus Nachi Europe,
C‑239/99
,
EU:C:2001:101
, punkt
, ning 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Banco Privado Português ja Massa Insolvente do Banco Privado Português,
C‑667/13
,
EU:C:2015:151
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleva kohtuotsuse punktis 14 mainitud välistamine on siiski põhjendatud ka juhul, kui abisaaja viitab komisjoni otsuse kehtetusele liikmesriigi kohtus enne, kui on möödunud selle otsuse peale hagi esitamise tähtaeg, mis on ette nähtud ELTL artikli 263 kuuendas lõigus.
Isiku võimalus liikmesriigi kohtule esitatud kaebuses viidata tema suhtes tehtud riigisisese otsuse aluseks olevas liidu aktis sisalduvate sätete kehtetusele eeldab seega, et ta on liidu akti peale ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel esitanud ettenähtud tähtaja jooksul ka tühistamishagi või et ta ei ole seda teinud, kuna tal puudub kaheldamatu õigus sellist hagi esitada (vt selle kohta 29. juuni 2010. aasta kohtuotsus E ja F,
C‑550/09
,
EU:C:2010:382
, punktid
ja
; 17. veebruari 2011. aasta kohtuotsus Bolton Alimentari,
C‑494/09
,
EU:C:2011:87
, punktid
ja
, ning 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Järelikult, kui isikul, kes kavatseb vaidlustada liidu akti, on igasuguse kahtluseta õigus ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel hagi esitada, on ta kohustatud selles sättes ette nähtud õiguskaitsevahendit kasutama ehk Üldkohtule hagi esitama.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 40–44 sisuliselt märkis, pakub tühistamishagi, millega kaasneb võimalus esitada Üldkohtu otsuse peale apellatsioonkaebus, nimelt eriti sobivat menetluslikku raamistikku nii fakti- kui ka õigusküsimuste põhjalikuks ja võistlevaks läbivaatamiseks eelkõige niisugustes tehnilistes ja keerulistes valdkondades nagu riigiabi valdkond, nagu nähtub nõukogu 24. oktoobri 1988. aasta otsuse 88/591/ESTÜ, EMÜ, Euratom Euroopa ühenduste esimese astme kohtu asutamise kohta (
EÜT 1988, L 319, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/01, lk 181) kolmandast põhjendusest.
Sellegipoolest tuleb täpsustada, et niisugune järeldus ei mõjuta seda, milline roll on eelotsusetaotlusel liidu õigusemõistmise süsteemis.
ELTL artiklis 267 ette nähtud eelotsusemenetlus paneb nimelt aluse Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute vahelisele vahetule koostööle, mille käigus viimased osalevad otseselt liidu õiguse nõuetekohases kohaldamises ja ühetaolises tõlgendamises ning samuti selles õiguskorras isikutele antud õiguste kaitsmises (8. märtsi 2011. aasta arvamus
1/09
,
EU:C:2011:123
, punkt
).
Sellest järeldub, et asjaolu, et liidu akti õiguspärasuse vaidlustamiseks peab füüsiline või juriidiline isik esitama ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi, kui tal on igasuguse kahtluseta õigus esitada hagi selle artikli neljanda lõigu tähenduses, ei mõjuta selle isiku võimalust vaidlustada kõnealuse akti riigisiseste rakendusaktide õiguspärasus pädevates liikmesriigi kohtutes.
Pealegi on leitud, et riigiabi saajat, kes on ELTL artikli 263 kuuendas lõigus ette nähtud tähtaja jooksul esitanud Üldkohtule tühistamishagi komisjoni otsuse peale, millega tunnistati see abi siseturuga kokkusobimatuks, ei saa käsitada selle otsuse lõplikust laadist kõrvale hoida soovivana põhjendusel, et ta on selle otsuse kehtivuse vaidlustanud ka eelotsusetaotluse esitanud kohtus (vt selle kohta 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Banco Privado Português ja Massa Insolvente do Banco Privado Português,
C‑667/13
,
EU:C:2015:151
, punkt
).
Veel tuleb märkida, et kui liikmesriigi kohtus pooleli oleva vaidluse lahendus sõltub komisjoni otsuse kehtivusest, tuleneb lojaalse koostöö kohustusest, et liikmesriigi kohus peab komisjoni otsusega vastuollu mineva lahendi tegemise vältimiseks peatama menetluse, kuni liidu kohtud teevad tühistamishagi suhtes lõpliku lahendi, välja arvatud juhul, kui liikmesriigi kohus leiab, et konkreetse juhtumi asjaoludel on põhjendatud esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimus komisjoni otsuse kehtivuse kohta (14. detsembri 2000. aasta kohtuotsus Masterfoods ja HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, punkt
).
Samuti tuleb märkida, et käesoleva kohtuotsuse punktis 19 nimetatud põhjustel võib hea õigusemõistmise põhimõte juhul, kui samal ajal on Üldkohtusse pöördutud tühistamishagiga ja Euroopa Kohtusse kehtivust puudutava eelotsusetaotlusega, anda alust selleks, et kui ta seda sobivaks peab, kasutab Euroopa Kohus Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 54 kolmandat lõiku, et peatada oma menetlus Üldkohtu menetluse kasuks.
Põhikohtuasjas tuleb käesoleva kohtuotsuse punktides 14–19 esitatud kaalutlusi silmas pidades seega analüüsida, kas põhikohtuasja kaebajatel oli igasuguse kahtluseta õigus esitada ELTL artikli 263 alusel Üldkohtule hagi vaidlusaluse otsuse tühistamise nõudes (vt selle kohta 14. märtsi 2017. aasta kohtuotsus A jt,
C‑158/14
,
EU:C:2017:202
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika), ning seda sõltumata küsimusest, kas kaebajad esitasid oma kaebuse liikmesriigi kohtutele enne Üldkohtule hagi esitamise tähtaja möödumist.
Sellega seoses tuleneb ELTL artikli 263 neljandast lõigust, et füüsiline või juriidiline isik võib teisele isikule adresseeritud otsuse peale hagi esitada üksnes juhul, kui see otsus puudutab teda otseselt ja isiklikult.
Käesolevas asjas on vaidlusaluse otsuse artiklis 10 sõnaselgelt ette nähtud, et otsuse adressaat on Saksamaa Liitvabariik.
Sellegipoolest tuleb esiteks tõdeda, et vaidlusaluse otsuse artiklitega 6 ja 7 on Saksamaa Liitvabariiki kohustatud antud kokkusobimatu abi tagasi nõudma, mistõttu olid Saksa ametiasutused kohustatud ilma vähimagi hindamisruumita asuma abi tagasi nõudma vastavalt vaidlusaluse otsuse III lisas määratletud korrale.
Järelikult tuleb asuda seisukohale, et otsus puudutab põhikohtuasja kaebajaid otseselt (vt selle kohta 19. oktoobri 2000. aasta kohtuotsus Itaalia ja Sardegna Lines vs. komisjon,
C‑15/98 ja C‑105/99
,
EU:C:2000:570
, punkt
; 17. septembri 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Koninklijke FrieslandCampina,
C‑519/07 P
,
EU:C:2009:556
, punktid
ja
, ning 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Stichting Woonlinie jt vs. komisjon,
C‑133/12 P
,
EU:C:2014:105
, punktid
ja
).
Teiseks on oluline mainida, et muud isikud, kes ei ole otsuse adressaadid, saavad väita, et see puudutab neid isiklikult, ainult siis, kui otsus mõjutab neid mingite neile omaste tunnuste või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaadiga (15. juuli 1963. aasta kohtuotsus Plaumann vs. komisjon,
25/62
,
EU:C:1963:17
, lk 223, ja 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑298/00 P
,
EU:C:2004:240
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on muu hulgas leidnud, et kui vaidlustatud akt mõjutab selliste isikute rühma, kes olid akti vastuvõtmise ajal tuvastatud või tuvastatavad rühma liikmetele omaste kriteeriumide põhjal, võib akt neid isikuid isiklikult puudutada, kuivõrd nad kuuluvad ettevõtjate ringi, mis on piiratud (17. septembri 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Koninklijke FrieslandCampina,
C‑519/07 P
,
EU:C:2009:556
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Isikuid, kes on tegelikult saanud individuaalset abi abikava alusel, mille kohta komisjon on andnud tagasinõudmise korralduse, puudutab otsus seetõttu isiklikult ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses. Abikava käsitleva komisjoni otsusega kehtestatud tagasinõudmiskohustus individualiseerib nimelt piisavalt kõiki kõnealuse kava alusel abi saajaid, kuna alates otsuse vastuvõtmisest ähvardab neid oht, et nende saadud soodustused nõutakse tagasi, ning see mõjutab nende õiguslikku olukorda (vt selle kohta 9. juuni 2011. aasta kohtuotsus Comitato Venezia vuole vivere jt vs. komisjon,
C‑71/09 P, C‑73/09 P ja C‑76/09 P
,
EU:C:2011:368
, punktid
ja
, ning 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus A 2A vs. komisjon,
C‑320/09 P
, ei avaldata,
EU:C:2011:858
, punktid
ja
).
Vaidlus puudub selle üle, et põhikohtuasja kaebajad said kasu BAFA üksikotsustest, mis võimaldasid neile seada taastuvenergia lisatasu ülempiiri.
Just selle ülempiiri kvalifitseeris komisjon aga „siseturuga kokkusobimatuks abiks“ ja anti korraldus nõuda abi tagasi vastavalt vaidlusaluses otsuses ette nähtud korrale.
Seetõttu ei puuduta vaidlusalune otsus põhikohtuasja kaebajaid ainuüksi seetõttu, et nad on energiaintensiivsed ettevõtjad, kes kuuluvad energiasektorisse, millele on suunatud kõnealuses otsuses analüüsitud abikava. See otsus puudutab neid isiklikult kui selle abi tegelikke saajaid, mis on antud kõnealuse kava alusel ja mille tagasinõudmiseks on komisjon korralduse andnud (vt selle kohta 19. oktoobri 2000. aasta kohtuotsus Itaalia ja Sardegna Lines vs. komisjon,
C‑15/98 ja C‑105/99
,
EU:C:2000:570
, punkt
, ning 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑298/00 P
,
EU:C:2004:240
, punkt
).
Eespool toodust järeldub, et põhikohtuasja kaebajatel oli igasuguse kahtluseta õigus esitada hagi vaidlusaluse otsuse tühistamise nõudes.
Vastab tõele, et põhikohtuasja iga kaebaja esitas Üldkohtule hagi, milles palus tühistada komisjoni 18. detsembri 2013. aasta otsuse C(2013) 4424 (final) algatada ELTL artikli 108 lõike 2 alusel ametlik uurimismenetlus seoses Saksamaa Liitvabariigi võetud meetmetega taastuvenergia ja energia suurtarbijate toetamiseks (Riigiabi SA.33995 (2013/C) (ex 2013/NN)).
Kuna ametlik uurimismenetlus vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisega vahepeal lõpetati, leidis Üldkohus 9. juuni 2015. aasta määrusega Stahlwerk Bous vs. komisjon (
T‑172/14
, ei avaldata,
EU:T:2015:402
), 9. juuni 2015. aasta määrusega Georgsmarienhütte vs. komisjon (
T‑176/14
, ei avaldata,
EU:T:2015:414
), 9. juuni 2015. aasta määrusega Harz Guss Zorge vs. komisjon (
T‑177/14
, ei avaldata,
EU:T:2015:395
) ja 9. juuni 2015. aasta määrusega Schmiedag vs. komisjon (
T‑183/14
, ei avaldata,
EU:T:2015:396
) siiski, et põhikohtuasja kaebajate esitatud hagide suhtes otsuse tegemise vajadus on ära langenud, põhjendusel et hagide ese oli ära langenud.
Hagidele olid pealegi lisatud nõuete kohandamise taotlused, mille põhikohtuasja kaebajad esitasid menetluse käigus ja mille eesmärk oli hagidega nõuda ka vaidlusaluse otsuse tühistamist. Üldkohus jättis need taotlused eelmises punktis viidatud kohtumäärustega siiski vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, põhjendusel et vaidlusaluse otsusega ei muudetud ega asendatud käesoleva kohtuotsuse punktis 38 nimetatud ametliku uurimismenetluse algatamise otsust ning ka selle ese ei olnud sama.
Lisaks tuleb rõhutada, et Üldkohus täpsustas käesoleva kohtuotsuse punktis 39 nimetatud kohtumääruste punktis 23 või 24 samas sõnastuses, et asjaolu, et nõuete kohandamise taotlused, millega sooviti saavutada vaidlusaluse otsuse tühistamine, jäeti läbi vaatamata, ei mõjuta põhikohtuasja kaebajate võimalust selle otsuse peale hagi esitada.
Ometi põhikohtuasja kaebajad Üldkohtule uut hagi ei esitanud.
Eespool toodud kaalutlusi silmas pidades tuleb tõdeda, et kuivõrd põhikohtuasja kaebajatel oli igasuguse kahtluseta õigus esitada vaidlusaluse otsuse peale tühistamishagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses, kuid nad ei kasutanud seda õigust, ei või nad tugineda selle otsuse kehtetusele, et põhjendada kaebusi, mille nad esitasid eelotsusetaotluse esitanud kohtule selle otsuse riigisiseste rakendusmeetmete peale.
Neil asjaoludel, kuna vaidlusaluse otsuse kehtivust ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtus õiguspäraselt kahtluse alla seatud, on eelotsusetaotlus vastuvõetamatu.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

Eelotsusetaotlus, mille Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Frankfurdi halduskohus, Saksamaa) esitas 23. veebruari 2016. aasta otsusega, on vastuvõetamatu.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.