CELEX: 62021CJ0389
Överklagande
Ekonomisk och monetär politik
Tillsyn över kreditinstitut
Förordning (EU) nr 575/2013
Beräkning av bruttosoliditeten
Exponeringsmått
Artikel 429.14
Uteslutande av exponeringar som uppfyller vissa villkor
Delvis nekat tillstånd
Europeiska centralbankens (ECB) utrymme för skönsmässig bedömning
Talan om ogiltigförklaring
Uppenbart oriktig bedömning
Domstolsprövning

Europeiska centralbanken (ECB) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som Europeiska unionens tribunal meddelade den 14 april 2021, Crédit lyonnais/ECB (T‑504/19) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom biföll tribunalen Crédit lyonnais talan om ogiltigförklaring av ECB:s beslut ECB-SSM-2019-FRCAG-39 av den 3 maj 2019 (nedan kallat det omtvistade beslutet), antaget med tillämpning av artiklarna 4.1 d och 10 i rådets förordning nr 1024/2013 av den 15 oktober 2013 om tilldelning av särskilda uppgifter till Europeiska centralbanken i fråga om politiken för tillsyn över kreditinstitut (EUT L 287, 2013, s. 63) och artikel 429.14 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013 av den 26 juni 2013 om tillsynskrav för kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av förordning (EU) nr 648/2012 (EUT L 176, 2013, s. 1), i dess lydelse enligt kommissionens delegerade förordning (EU) 2015/62 av den 10 oktober 2014 (EUT L 11, 2015, s. 37) (nedan kallad förordning nr 575/2013), i den mån Crédit lyonnais där nekades undantag för viss exponering vid beräkningen av dess bruttosoliditetsgrad.

Tillämpliga bestämmelser

Förordning
nr
575/2013
I skälen 90, 91 och 94 i förordning nr 575/2013 anges följande:
”(90)      Åren före den finansiella krisen kännetecknades av en kraftig ökning av institutens exponeringar i förhållande till den egna kapitalbasen (bruttosoliditet). Under den finansiella krisen tvingades institut på grund av förluster och bristande finansiering att på kort tid kraftigt stärka sin bruttosoliditet. Detta förstärkte den nedåtgående pressen på tillgångspriserna och orsakade ytterligare förluster för institut, vilket i sin tur ledde till ytterligare minskning av deras kapitalbas. Slutresultatet av denna negativa spiral var en minskad tillgång till krediter i den reella ekonomin och en djupare och längre kris. Slutresultatet av denna negativa spiral var en minskad tillgång till krediter i den reella ekonomin och en djupare och längre kris.
(91)      Riskbaserade kapitalbaskrav är av största vikt för att säkerställa tillräcklig kapitalbas för täckning av oväntade förluster. Krisen visade emellertid också att enbart dessa krav inte räcker för att förhindra att institut tar alltför stora och ohållbara bruttosoliditetsrisker.
…
(94)      Bruttosoliditet är ett nytt reglerings- och övervakningsinstrument för [Europeiska] unionen. I enlighet med internationella överenskommelser ska den först införas som en extra faktor, som kan tillämpas på enskilda institut efter beslut av tillsynsmyndigheterna. Genom att instituten måste lämna rapporter möjliggörs lämplig översyn och kalibrering, med sikte på en bindande åtgärd 2018.”
Artikel 4.1 leden 93 och 94 i denna förordning anger följande:
”I denna förordning gäller följande definitioner:
…
(93)      bruttosoliditet: den relativa storleken av ett instituts tillgångar, förbindelser utanför balansräkningen och ansvarsförbindelser att betala eller leverera eller ställa säkerheter, inbegripet skyldigheter som härrör från mottagen finansiering, gjorda åtaganden, derivat eller repor, men med uteslutande av skyldigheter som endast kan genomdrivas i händelse av institutets likvidation, ställt i förhållande till institutets kapitalbas.
(94)      risk för alltför låg bruttosoliditet: den risk som beror på ett instituts sårbarhet på grund av dess bruttosoliditet eller eventuella bruttosoliditet och som kan kräva oplanerade korrigeringar av dess affärsplan, däribland en framtvingad utförsäljning av tillgångar som kan leda till förluster eller värderingskorrigeringar för de kvarvarande tillgångarna.”
I artikel 116.4 i nämnda förordning föreskrivs följande:
”Under exceptionella omständigheter får exponeringar mot offentliga organ behandlas på samma sätt som exponeringar mot den nationella regeringen, delstatliga eller lokala självstyrelseorgan eller myndigheter inom vars jurisdiktion de är belägna, om det enligt de behöriga myndigheterna i den berörda jurisdiktionen inte föreligger någon skillnad i risk mellan dessa exponeringar på grund av att det finns en lämplig garanti från den nationella regeringen eller det delstatliga eller lokala självstyrelseorganet eller myndigheten.”
Artikel 412.1 i samma förordning har följande lydelse:
”Instituten ska ha tillräckliga likvida tillgångar till ett sammanlagt värde som täcker likviditetsutflödena minus likviditetsinflöden i stressituationer, för att se till att instituten har likviditetsbuffertar som är tillräckliga för att möta eventuella obalanser mellan likviditetsinflöden och -utflöden i svåra stressituationer under en period av trettio dagar. …”
Artikel 429.2 och 429.14 i förordning nr 575/2013 föreskriver följande:
”2.      Bruttosoliditetsgraden ska beräknas som ett instituts kapitalmått dividerat med institutets totala exponeringsmått och ska uttryckas i procent.
…
14.      De behöriga myndigheterna får tillåta ett institut att i sitt exponeringsmått avstå från att ta upp en exponering som uppfyller samtliga följande kriterier:
a)      Exponeringen är mot ett offentligt organ.
b)      Exponeringen behandlas enligt artikel 116.4.
c)      Exponeringen avser en insättning som institutet är rättsligt skyldigt att överföra till ett offentligt organ enligt a, för investeringar av allmänt intresse.”
I artikel 429a.1 j i förordning nr 575/2013, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/876 av den 20 maj 2019 (EUT L 150, 2019, s. 1) (nedan kallad förordning nr 575/2013 i ändrad lydelse), som enligt artikel 3.2 i förordning 2019/876 är tillämplig från den 28 juni 2021, föreskrivs följande:
”1.      Genom undantag från artikel 429.4 får ett institut undanta följande typer av exponeringar från det totala exponeringsmåttet:
…
j)      Exponeringar som uppfyller samtliga följande villkor:
i)      Det rör sig om exponeringar mot ett offentligt organ.
ii)      De behandlas i enlighet med artikel 116.4.
iii)      De avser insättningar som institutet är rättsligt skyldigt att överföra till det offentliga organ som avses i led i, och syftar till att finansiera investeringar av allmänt intresse.”

Förordning
nr
1024/2013
I skäl 55 i förordning nr 1024/2013 anges följande:
”Tilldelningen av tillsynsuppgifterna innebär ett stort ansvar för ECB att bevara den finansiella stabiliteten i unionen och att använda sina tillsynsbefogenheter på det sätt som är mest effektivt och proportionellt. …”
Artikel 4.1 d och 4.3 i samma förordning stadgar följande:
”1.      Inom ramen för artikel 6 ska ECB, i enlighet med punkt 3 i denna artikel, ha exklusiv befogenhet att för tillsynsändamål utföra följande uppgifter i förhållande till alla kreditinstitut som är etablerade i de deltagande medlemsstaterna:
…
d)      Säkerställa efterlevnad av de akter som avses i artikel 4.3 första stycket, som föreskriver krav på kreditinstitut på områdena kapitalbaskrav, värdepapperisering, gränsvärden för stora exponeringar, likviditet, skuldsättning samt rapportering och offentliggörande av information om detta.
…
3.      ECB ska, för att utföra de uppgifter som ECB tilldelats enligt denna förordning och med målet att säkerställa hög tillsynsstandard, tillämpa all tillämplig unionsrätt och, när denna unionslagsrätt utgörs av direktiv, den nationella lagstiftning som införlivar dessa direktiv. …”
Artikel 6.1 i nämnda förordning har följande lydelse:
”ECB ska utföra sina uppgifter inom en gemensam tillsynsmekanism som består av ECB och nationella behöriga myndigheter. ECB ska vara ansvarigt för att den gemensamma tillsynsmekanismen fungerar på ett effektivt och enhetligt sätt.”

Bakgrund till tvisten
Crédit Lyonnais är ett publikt aktiebolag bildat enligt fransk rätt, med tillstånd som kreditinstitut. Det är ett dotterbolag till Crédit agricole SA och står i denna egenskap under direkt tillsyn av Europeiska centralbanken (ECB).
Den 5 maj 2015 ansökte Crédit agricole SA, i eget namn samt för de enheter som ingår i Crédit agricole-koncernen, däribland Crédit lyonnais, om tillstånd från ECB att vid beräkningen av bruttosoliditetsgraden från exponeringsmåttet undanta exponeringar mot Caisse des dépôts et consignations (Frankrike) (nedan kallad CDC), till följd av insättningar som gjorts i sparformerna ”livret A”, ”livret d'épargne populaire” och ”livret de développement durable et solidaire”, vilka enligt den tillämpliga franska lagstiftningen obligatoriskt ska överföras till CDC (nedan gemensamt kallade det reglerade sparandet).
Genom beslut av den 24 augusti 2016 avslog ECB Crédit agricole SA:s tillståndsansökan. Det beslutet ogiltigförklarades genom tribunalens dom av den 13 juli 2018, Crédit agricole/ECB (T‑504/16, EU:T:2018:472).
Crédit agricole SA ansökte den 26 juli 2018, i eget namn och för de olika enheterna i Crédit Agricole-koncernen, däribland Crédit lyonnais, på nytt om tillstånd att undanta exponeringen mot CDC, till följd av insättningar i det reglerade sparandet, från exponeringsmåttet vid beräkningen av bruttosoliditetsgraden.
Efter att ha tillställt Crédit agricole ett utkast till beslut och mottagit synpunkter på det, antog ECB den 3 maj 2019 nedan kallat det omtvistade beslutet.
Genom detta beslut tilläts Crédit agricole och de enheter som ingår i Crédit agricole-koncernen, med undantag av Crédit lyonnais, att undanta alla sina exponeringar mot CDC, till följd av insättningar i det reglerade sparandet, från exponeringsmåttet vid beräkningen av bruttosoliditetsgraden. Crédit lyonnais tilläts däremot endast att utesluta 66 procent.
Till stöd för sitt beslut fann ECB att kriterierna i artikel 429.14 a–c i förordning nr 575/2013 var uppfyllda i det aktuella fallet. ECB bedömde att den hade ett utrymme för skönsmässig bedömning att bevilja ett undantag enligt denna bestämmelse och tillämpade en metod som tog hänsyn till tre omständigheter, nämligen den franska centralförvaltningens kreditvärdighet, risken för akutförsäljningar och koncentrationsnivån för exponeringarna mot CDC, till följd av inlåningen i det reglerade sparandet.
Sammanfattningsvis ansåg ECB att exponeringarna mot CDC för enheter som står under dess tillsyn utgör en låg risk. När det gäller Crédit lyonnais ansåg den emellertid, på grundval av en bedömning av de tre delarna enligt dess metod och, i synnerhet, justeringsperioden på tio dagar mellan Crédit lyonnais och CDC:s positioner, den höga och ökande koncentrationen av dess exponeringar mot CDC avseende det reglerade sparandet och den omständigheten att detta institut inte omfattas av den befintliga solidaritetsmekanismen inom Crédit agricole-koncernen, att en balans mellan intresset av att tillämpa en neutral bruttosoliditetsgrad i risktermer och intresset av att undanta vissa lågriskexponeringar motiverade att endast 66 procent av dess exponeringar mot CDC fick undantas vid beräkningen av denna kvot.

Talan vid tribunalen och den överklagade domen
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 12 juli 2019 väckte Crédit lyonnais talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet i den del Crédit lyonnais genom detta beslut inte tilläts att undanta alla sina exponeringar mot CDC, till följd av insättningar i det reglerade sparandet, från exponeringsmåttet vid beräkningen av bruttosoliditetsgraden.
Till stöd för sin talan åberopade Crédit Lyonnais tre rättsliga grunder, nämligen att ECB för det första åsidosatt artikel 266 FEUF genom ett oriktigt genomförande av tribunalens dom av den 13 juli 2018, Crédit agricole/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472), för det andra åsidosatt artiklarna 429.14 och 400.1 a i förordning nr 575/2013 och för det tredje gjort uppenbart oriktiga bedömningar.
Tribunalen underkände den första och den andra grunden och fann i punkt 69 i den överklagade domen att argumentet i den första grundens tredje del, som avsåg frågan huruvida ECB:s bedömning var förenlig med punkt 81 i tribunalens dom av den 13 juli 2018, Crédit agricole/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472), skulle prövas tillsammans med den tredje grunden.
I punkterna 101–123 i den överklagade domen prövade tribunalen den tredje grundens första del, avseende att ECB gjort en uppenbart oriktig bedömning i det omtvistade beslutet vid bedömningen av risken för akutförsäljningar.
I en första del påpekade tribunalen, i punkterna 107–114 i den överklagade domen, att det reglerade sparandet har vissa väsentliga särdrag, nämligen för det första att detta sparande utgör en ”tillflyktsort” i händelse av en bankkris, vilket inte nämndes i det omtvistade beslutet, för det andra att Republiken Frankrike har en dubbel garanti i förhållande till reglerade sparkonton och för det tredje att nämnda sparande knappast kan bidra till att skapa en alltför låg bruttosoliditet, eftersom det ska överföras till CDC och således, till skillnad från andra typer av bankinsättningar, inte kan investeras i riskfyllda eller icke-likvida tillgångar.
I en andra del fann tribunalen, i punkterna 105 och 115–117 i den överklagade domen, att motiveringen i det omtvistade beslutet avseende det reglerade sparandets särskilt likvida karaktär inte, mot bakgrund av de omständigheter som angavs i punkterna 107–114 i den överklagade domen, i sig räckte för att stödja ECB:s slutsats avseende Crédit lyonnais att det i förevarande fall förelåg en risk för akutförsäljningar. Frågan huruvida denna slutsats var välgrundad berodde på den andra omständighet som ECB i huvudsak hade grundat sig på, nämligen erfarenheterna av nyligen inträffade bankkriser.
I en tredje del fann tribunalen i detta avseende, i punkterna 118–122 i samma dom, att det exempel som ECB beaktade för att dra slutsatsen att erfarenheten från nyligen inträffade bankkriser visade att det hade förekommit massuttag inte avsåg insättningar som, mot bakgrund av de omständigheter som det erinrats om i punkt 23 ovan, uppvisar tillräckligt nära likheter med inlåningen i det reglerade sparandet.
Tribunalen fann, i punkt 123 i den överklagade domen, att talan skulle bifallas såvitt avsåg den tredje grundens första del, eftersom ECB, vid bedömningen av risken för akutförsäljningar, inte hade beaktat det reglerade sparandets alla särdrag och drog därav, i punkt 124 i samma dom, slutsatsen att ECB inte hade gjort en ”korrekt tillämpning” av punkt 81 i domen av den 13 juli 2018, Crédit agricole/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472). Det argument som i detta avseende framförts i den första grundens tredje del skulle därför godtas.
I punkt 125 i den överklagade domen fann tribunalen att det skäl i det omtvistade beslutet som avsåg bedömningen av risken för akutförsäljningar således var rättsstridigt.
I punkt 126 i den överklagade domen fann tribunalen, mot bakgrund av den metod som ECB använde i det omtvistade beslutet, att de övriga skälen i detta beslut, avseende den franska centralförvaltningens kreditvärdighet respektive exponeringsnivån mot CDC, även om de antogs inte vara rättsstridiga, inte kunde motivera ECB:s avslag på Crédit lyonnais ansökan. Att beakta enbart dessa skäl skulle nämligen, på grundval av den metoden, inte ha lett till att sökanden helt nekats det undantag som föreskrivs i artikel 429.14 i förordning nr 575/2013.
Följaktligen ogiltigförklarade tribunalen, utan att pröva de argument som avsåg de övriga skälen i det omtvistade beslutet, detta beslut i den del ECB hade nekat att undanta 34 procent av Crédit lyonnais exponeringar mot CDC, till följd av insättningar i det reglerade sparandet, från exponeringsmåttet vid beräkningen av bruttosoliditetsgraden.

Parternas yrkanden
ECB har i sitt överklagande yrkat att domstolen ska
–        upphäva den överklagade domen, och
–        förplikta Crédit lyonnais att ersätta rättegångskostnaderna.
Crédit lyonnais har yrkat att domstolen ska
–        ogilla överklagandet såsom uppenbart ogrundat, och
–        förplikta ECB att ersätta rättegångskostnaderna.

Prövning av överklagandet
ECB har åberopat fyra grunder för överklagandet. Den första grunden avser att tribunalen har överskridit gränserna för sin prövning. Den andra, den tredje och den fjärde grunden avser åsidosättande av motiveringsskyldigheten, missuppfattning av de omständigheter som redovisats inför tribunalen respektive åsidosättande av artikel 4.1 led 94 och artikel 429.14 i förordning nr 575/2013.

Parternas argument
Som första grund har ECB gjort gällande att tribunalen har överskridit gränserna för sin domstolsprövning.
ECB har inledningsvis påpekat att när unionens institutioner eller organ förfogar över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, bland annat på grund av de komplicerade ekonomiska bedömningar som de ska göra, är unionsdomstolens prövningsrätt begränsad. Förutom avsaknad av eller bristande motivering, missuppfattning av de faktiska omständigheterna, felaktig rättstillämpning och maktmissbruk, kan den endast beivra att institutionen eller organet i fråga har gjort en uppenbart oriktig bedömning när den antog sitt beslut. Den kan inte ersätta institutionens eller organets bedömning med sin egen.
Det framgår av ordalydelsen i artikel 429.14 i förordning nr 575/2013 att de behöriga myndigheter som avses i denna bestämmelse har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, bland annat med hänsyn till deras tekniska kompetens på området för banktillsyn och till de konfidentiella uppgifter som de kan få tillgång till i detta avseende. I denna bestämmelse föreskrivs nämligen att de behöriga myndigheterna, även om de berörda exponeringarna uppfyller de villkor som räknas upp i bestämmelsen, får bevilja eller neka det undantag från exponeringsmåttet som ett institut begärt.
Tribunalen visade emellertid inte att det var uppenbart att ECB:s slutsatser var ogrundade mot bakgrund av de faktiska omständigheter som banken hade fastställt. I själva verket grundade sig tribunalen på andra skäl än dem som ECB hade anfört till stöd för det omtvistade beslutet. Förutom att tribunalens motivering är felaktig, innebär tribunalens prövning i förevarande fall att den tagit över komplexa ekonomiska bedömningar.
Trots att ECB i det omtvistade beslutet hade ansett att det förelåg en viss, om än låg, risk för akutförsäljningar och att den, om den förverkligades i Crédit lyonnais fall, skulle kunna ge upphov till betydande förluster med hänsyn till dess exponeringsnivå mot CDC, fann tribunalen, på grundval av sin egen bedömning av vissa särdrag hos det reglerade sparandet, att denna risk inte hade fastställts i Crédit lyonnais fall. Tribunalen ersatte således ECB:s bedömning med sin egen.
Så skedde avseende flera skäl i det omtvistade beslutet.
ECB har för det första kritiserat tribunalen för att, i punkterna 107–110 i den överklagade domen, ha slagit fast att eftersom det reglerade sparandet har karaktären av ”tillflyktsort”, torde inlåningen i det reglerade sparandet inte eller endast i liten utsträckning bli föremål för massuttag av insättarna under en kort tidsperiod. Banken bortsåg emellertid inte från denna karaktär av ”tillflyktsort” i händelse av en bankkris, men drog slutsatsen att det inte av den anledningen gick att helt utesluta risken för massuttag i avsaknad av rättsliga bestämmelser som begränsade insättarnas möjlighet till uttag.
ECB anser att även om det resonemang som låg till grund för det omtvistade beslutet var konsekvent, så är den bevisning som tribunalen grundade sig på i den överklagade domen irrelevant, på grund av dess ålder eller generella karaktär. Den anser även att tribunalen gjorde en felaktig tolkning av bevisningen och att den inte kan ligga till grund för de slutsatser som tribunalen drog av den i den överklagade domen.
För det andra har ECB gjort gällande att tribunalen, i punkt 113 i den överklagade domen, felaktigt fann att de insättningar som gjorts i det reglerade sparandet som Crédit lyonnais överfört till CDC inte kunde ge upphov till en alltför stor risk för bruttosoliditeten, trots att ECB i det omtvistade beslutet hade ansett att denna risk, även om den var låg, inte kunde ignoreras.
ECB har i detta avseende påpekat att skyldigheten att till CDC överföra en del av inlåningen i det reglerade sparandet är ett av de villkor som exponeringarna ska uppfylla enligt artikel 429.14 c i förordning nr 575/2013 för att kunna uteslutas från exponeringsmåttet vid beräkningen av bruttosoliditetsgraden. Genom att anse att detta villkor räckte för att undanröja varje risk för alltför låg bruttosoliditet ersatte tribunalen ECB:s bedömning med sin egen och åsidosatte definitionen av denna risk i artikel 4.1 led 94 i denna förordning, vilken inte hänvisar till friheten att förfoga över insatta medel. ECB anser att det, för att avgöra om det föreligger en risk för alltför låg bruttosoliditet i den mening som avses i denna bestämmelse, ska fastställas huruvida institutet kan uppfylla en skyldighet vid den tidpunkt då den ska uppfyllas och, om så inte är fallet, huruvida institutet måste genomföra akutförsäljningar för att kunna uppfylla denna skyldighet. I förevarande fall kunde en risk för en alltför låg bruttosoliditet inte uteslutas, eftersom det inte var säkert dels att insättarnas uttag av de belopp som satts in i det reglerade sparandet skulle ske samtidigt med CDC:s återbetalning av dessa belopp, dels att det inte fanns någon rättslig bestämmelse som begränsade möjligheten att ta ut dessa belopp.
För det tredje har ECB påpekat att tribunalen, i punkt 122 i den överklagade domen, fann att insättarna, till följd av skyddet för det reglerade sparandet genom en dubbel garanti från Republiken Frankrike, får en högre grad av säkerhet än vad som gäller för de insättningar som omfattas av insättningsskyddet till följd av införlivandet av Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/49/EU av den 16 april 2014 om insättningsgarantisystem (EUT L 173, 2014, s. 149). Tribunalen fann att denna dubbla garanti bidrar till att förhindra att detta sparande blir föremål för massuttag under en kort tidsperiod. ECB ansåg emellertid i det omtvistade beslutet att denna dubbla garanti inte kunde förhindra varje risk för massuttag under en sådan tidsperiod och att denna risk följaktligen skulle beaktas vid bedömningen av risken för alltför låg bruttosoliditet.
För det fjärde har ECB hävdat att tribunalen, i punkt 116 i den överklagade domen, ersatte ECB:s bedömning med sin egen, genom att anse att den omständigheten att inlåningen i det reglerade sparandet var likvida bidrog till att det sparandet under kristider kunde fungera som ”tillflyktsort”. ECB ansåg emellertid att det var nödvändigt att beakta att det reglerade sparandets likvida karaktär gjorde att det inte gick att utesluta varje risk för massuttag under en kort tidsperiod.
Tribunalen grundade sig dessutom på ett utdrag ur årsrapporten från observatoriet för det reglerade sparandet (Frankrike), vars innehåll inte ger stöd för de slutsatser som tribunalen drog av rapporten.
Crédit lyonnais har bestritt ECB:s argument.
Crédit lyonnais har hävdat att tribunalen på ett korrekt sätt tillämpade de normer för domstolsprövning som fastställts i domstolens praxis på de områden där den som fattat det beslut som det yrkas ogiltigförklaring av förfogar över ett utrymme för skönsmässig bedömning. Denna kontroll innebär enligt denna rättspraxis, även på det penningpolitiska området, att det ska kontrolleras huruvida vissa processuella krav har iakttagits, däribland skyldigheten att omsorgsfullt och opartiskt pröva alla omständigheter i den aktuella situationen.
Tribunalen fann i den överklagade domen att ECB, inom ramen för sin bedömning av egenskaperna hos det reglerade sparandet, vilken syftade till att bedöma den tillsynsrisk som var förknippad med Crédit lyonnais exponering mot CDC, uppenbarligen hade grundat sig på omständigheter som inte var relevanta i detta avseende och hade förbisett, eller avsiktligt underlåtit, att beakta relevanta omständigheter, nämligen att detta sparande fungerade som ”tillflyktsort” under kristider, att institutet inte hade någon frihet att använda inlåningen i detta sparande samt Republiken Frankrikes dubbla garanti.
Crédit lyonnais har bestritt de argument som ECB anfört mot tribunalens resonemang.
Crédit lyonnais har för det första gjort gällande att tribunalen påpekade en lucka i ECB:s resonemang, eftersom detta uteslutande grundade sig på likviditeten hos de insättningar som gjorts i det reglerade sparandet, utan att beakta att detta sparande hade karaktären av ”tillflyktsort” under kristider. Att detta sparande har en sådan karaktär, vilket ECB inte bestritt, innebär att sannolikheten är låg att det skulle utsätta det institut där insättningen sker för en risk för massuttag i händelse av kris.
Crédit lyonnais har dessutom gjort gällande att ECB vid tribunalen inte ifrågasatte den bevisning som banken åberopat i sin talan i första instans och som angavs i domskälen i den överklagade domen.
Vad för det andra gäller bedömningen av risken för bruttosoliditeten, gjorde tribunalen en riktig bedömning när den beaktade lagstiftarens avsikt, såsom den anges i punkterna 48–51 i domen av den 13 juli 2018, Crédit agricole/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472), och Europeiska bankmyndighetens (nedan kallad EBA) analyser. Den begränsade sig dessutom sig till att konstatera att inlåningen i det reglerade sparandet inte står till förfogande för de institut som hanterar inlåningen.
För det tredje konstaterade tribunalen endast, i punkterna 114 och 122 i den överklagade domen, vad gäller Republiken Frankrikes dubbla garanti till förmån för insättningar i reglerat sparande, att det insättningsgarantisystem som införts genom direktiv 2014/49 inte har samma kännetecken som denna mekanism för dubbel garanti, bland annat vad gäller säkerheten för spararnas inlåning. Tribunalen fann således att ECB:s resonemang, eftersom det uteslutande grundar sig på det system som inrättats genom detta direktiv och inte beaktar Republiken Frankrikes dubbla garanti, inte var relevant för bedömningen av den risk för bruttosoliditeten som beloppen i det reglerade sparandet exponerade Crédit lyonnais för.
För det fjärde beaktade tribunalen, i   punkt 115 i den överklagade domen, all bevisning som lagts fram för den inom ramen för prövningen av den tvist som den hade att pröva, och gjorde inte en felaktig rättstillämpning vid tolkningen av dessa bevis. ECB har för sin del inte lagt fram någon bevisning till stöd för sitt argument att den likvida karaktären av inlåningen i det reglerade sparandet i sig medför en risk för akutförsäljningar. Tribunalen beaktade således, i punkt 116 i den överklagade domen, att denna likviditet faktiskt kan gynna spararnas uttag från nämnda sparande, men den konstaterade att det fanns en lucka i skälen till det omtvistade beslutet, eftersom det uteslutande grundade sig på den likvida karaktären och bortsåg från den bevisning som lagts fram i motsatt riktning.

Domstolens bedömning
I punkt 98 i den överklagade domen erinrade tribunalen om att  eftersom ECB förfogar över en beslutanderätt och följaktligen över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning beträffande valet att bevilja eller inte bevilja en fördel enligt artikel 429.14 i förordning nr 575/2013, så får den domstolsprövning som unionsdomstolen ska göra av om det angripna beslutet är välgrundat inte föranleda unionsdomstolen att ersätta ECB:s bedömning med sin egen. Syftet är i  stället att kontrollera att det omtvistade beslutet inte är fattat på grundval av oriktiga uppgifter om de faktiska omständigheterna, att det inte gjorts en uppenbart oriktig bedömning eller förekommit maktmissbruk (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 januari 1979, Racke, 98/78, EU:C:1979:14, punkt 5, dom av den 18 juli 2007, Industrias Químicas del Vallés/kommissionen, C‑326/05 P, EU:C:2007:443, punkt 76, dom av den 11 september 2014, CB/kommissionen, C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, punkt 46, och dom av den 11 december 2018, Weiss m.fl., C‑493/17, EU:C:2018:1000, punkt 24).
I detta avseende följer det av fast rättspraxis att unionsdomstolen inte bara ska pröva huruvida de bevis som åberopats är materiellt riktiga, tillförlitliga och samstämmiga, utan även huruvida dessa bevis utgör samtliga relevanta uppgifter som ska beaktas för att bedöma en komplicerad situation och huruvida de kan ligga till grund för de slutsatser som dragits (dom av den 26 mars 2019, kommissionen/Italien, C‑621/16 P, EU:C:2019:251, punkt 104, och dom av den 11 november 2021, Autostrada Wielkopolska/kommissionen och Polen, C‑933/19 P, EU:C:2021:905, punkt 117).
När en institution har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, är iakttagandet av processuella garantier av grundläggande betydelse. Dessa garantier omfattar den behöriga institutionens skyldighet att omsorgsfullt och opartiskt pröva alla omständigheter som är relevanta i det enskilda fallet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 november 1991, Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, punkt 14, och dom av den 11 december 2018, Weiss m.fl., C‑493/17, EU:C:2018:1000, punkt 30).
För att i förevarande fall uttala sig om huruvida ECB:s bedömning att det förelåg en risk för akutförsäljningar var välgrundad, bedömde tribunalen, i punkterna 107–114 i den överklagade domen, för det första vissa omständigheter som rörde särdragen hos det reglerade sparandet som Crédit lyonnais framhöll i sin ansökan i första instans, nämligen deras egenskap av ”tillflyktsort” i händelse av en bankkris, den omständigheten att det institut som hanterar sparmedlen inte har frihet att använda de insatta medlen samt Republiken Frankrikes dubbla garanti för dessa insättningar.
Vid denna bedömning gjorde tribunalen särskilt en jämförelse mellan inlåningen i det reglerade sparandet och vanliga insättningar. Tribunalen fann således, i punkterna 111 och 113 i den överklagade domen, att de sistnämnda kunde investeras i tillgångar som kunde bidra till en alltför låg bruttosoliditet, medan denna risk var mycket låg för de förstnämnda.
I punkt 115 i den överklagade domen och mot bakgrund av den bedömning som den hade gjort av de omständigheter som angetts i punkterna 107–114 i samma dom, slog tribunalen därefter fast att motiveringen avseende den särskilt likvida karaktären av insättningarna i samma sparande inte i sig räckte för att visa att ECB:s slutsats att exponeringarna mot CDC för dessa insättningar innebar en risk för akutförsäljningar var välgrundad.
Tribunalen tillade, i punkt 116 i samma dom, att det framgick av den bevisning som Crédit lyonnais hade lagt fram att ECB:s bedömning av hur den omständigheten att dessa insättningar var särskilt likvida påverkade risken för akutförsäljningar inte tog hänsyn till att detta även bidrog till att det reglerade sparandet, i händelse av en bankkris, utgjorde en ”tillflyktsort”, och att detsamma gällde dess höga säkerhetsnivå.
Tribunalen fann slutligen, i punkt 120 i den överklagade domen, att det exempel som låg till grund för ECB:s slutsats, enligt vilket exponeringarna mot CDC för insättningar på det reglerade sparandet utgjorde en risk för akutförsäljningar, inte avsåg insättningar som var tillräckligt likartade detta sparande för att vara relevanta att beakta.
I detta avseende fann tribunalen, i punkt 122 i den överklagade domen, med hänvisning till bedömningen i punkterna 107–110 och 114 i den överklagade domen, att risken för att dessa insättningar skulle bli föremål för massiva, plötsliga uttag i händelse av en kris skilde sig från den som påverkade de insättningar som ECB hade beaktat som exempel i det omtvistade beslutet.
Av detta drog tribunalen, i punkterna 125 och 126 i den överklagade domen, slutsatsen att det skäl i det omtvistade beslutet som avsåg graden av risk för akutförsäljning var ”rättsstridigt” och följaktligen att de två andra faktorerna i den metod som avses i punkt 17 i förevarande dom, det vill säga den franska centralförvaltningens kreditvärdighet och graden av koncentration av Crédit lyonnais exponeringar mot CDC, inte kunde motivera att ECB i det omtvistade beslutet avslog ansökan om att tillämpa undantaget i artikel 429.14 i förordning nr 575/2013 på Crédit lyonnais samtliga exponeringar mot CDC. Tribunalen ogiltigförklarade följaktligen, i punkt 127 i den överklagade domen, detta beslut i den del det innebar att Crédit lyonnais nekades att utesluta 34 procent av dessa exponeringar vid beräkningen av dess bruttosoliditetsgrad.
Det framgår av de punkter i den överklagade domen som avses i punkterna 58–64 ovan att tribunalen, för att motivera denna delvisa ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet, dels gjorde en egen bedömning av det reglerade sparandets särdrag genom att särskilt slå fast att det reglerade sparandets likviditet uppvägdes av att det utgjorde en ”tillflyktsort”, dels fann att ECB hade grundat sin motivering rörande erfarenheter från nyligen inträffade bankkriser på ett exempel på uttag av insättningar som inte var tillräckligt likartade det reglerade sparandet, eftersom det sistnämnda skiljer sig från de insättningar som avses med detta exempel, exempelvis genom att det institut som hanterade insättningarna inte var fria att använda de insatta medlen, samt egenskapen av ”tillflyktsort” i händelse av en bankkris knuten till den dubbla garanti från Republiken Frankrike som dessa insättningar omfattas av.
Tribunalen fann således att den risknivå för akutförsäljningar som framgick av dess egen bedömning av det reglerade sparandets särdrag och deras kumulativa effekt inte var tillräckligt hög för att motivera beslutet att inte undanta Crédit lyonnais samtliga exponeringar mot CDC vid beräkningen av bruttosoliditetsgraden.
För det första ska det konstateras att tribunalen inte ifrågasatte ECB:s konstateranden avseende det reglerade sparandets särdrag. Dessa konstateranden ledde till slutsatsen att dessa särdrag inte gjorde det möjligt att helt utesluta varje risk för massuttag som kunde tvinga Crédit lyonnais att genomföra akutförsäljningar under justeringsperioden på tio dagar mellan dess egen och CDC:s positioner.
Det framgår således av punkt 116 i den överklagade domen att tribunalen, vid bedömningen av det reglerade sparandets särdrag, ansåg att den höga likviditeten i detta sparande och den dubbla garantin från Republiken Frankrike för de medel som satts in på dessa konton bidrog till att ge sparandet en ställning som ”tillflyktsort” i händelse av en bankkris. Såsom ECB har gjort gällande vid domstolen beaktade den, vid bedömningen av risken för akutförsäljningar, de särdrag som enligt tribunalen ger detta sparande egenskapen av ”tillflyktsort”.
Det ska i detta hänseende understrykas att tribunalen inte ifrågasatte ECB:s konstateranden i det omtvistade beslutet avseende det reglerade sparandets höga likviditet i avsaknad av en rättslig bestämmelse som begränsade uttagen från sparandet och Crédit lyonnais skyldighet att återbetala insättarna även under justeringsperioden på tio dagar mellan Crédit lyonnais och CDC:s positioner.
Tribunalens resonemang för att delvis ogiltigförklara det omtvistade beslutet kan följaktligen inte anses ifrågasätta att de uppgifter som beaktats i det omtvistade beslutet är materiellt riktiga, tillförlitliga och samstämmiga eller att detta resonemang visar att dessa omständigheter inte utgör samtliga relevanta uppgifter som ECB i förevarande fall ska beakta.
För det andra, i den mån tribunalen ändå drar slutsatsen att de uppgifter som ECB beaktade inte kunde ligga till grund för de slutsatser som dragits av dem i det omtvistade beslutet, konstaterar domstolen att tribunalens slutsats följer av en egen bedömning av risken för akutförsäljningar, en bedömning som, samtidigt som den grundar sig på samma omständigheter som dem som beaktats av ECB, avviker från den institutionens bedömning utan att fastställa att den sistnämnda var uppenbart felaktig.
Genom att resonera på detta sätt prövade tribunalen inte om det förelåg en uppenbart oriktig bedömning, vilket är vad som ankommer på den, enligt den rättspraxis som erinras om i punkterna 55–57 ovan, utan ersatte i stället ECB:s bedömning med sin egen i ett fall där ECB har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning.
Vad vidare gäller tribunalens bedömning i punkterna 117–122 i den överklagade domen av ECB:s motivering med hänvisning till erfarenheterna från nyligen inträffade bankkriser, visade inte tribunalen i sin dom hur de överväganden som nämns i punkt 121 i den domen – enligt vilka det reglerade sparandet, till skillnad från de insättningar som avses i punkt 118 i nämnda dom, inte kan investeras i riskfyllda eller icke-likvida tillgångar – kan visa att ECB:s bedömning av det scenario med massiva uttag som skulle användas för att analysera den risk för akutförsäljningar som Crédit lyonnais var exponerad för var uppenbart oriktig. Detsamma gäller övervägandena i punkt 122 i samma dom, vilka grundar sig på skillnaden mellan den dubbla garanti från Republiken Frankrike som gäller för det reglerade sparandet och den garantimekanism som följer av direktiv 2014/49.
Av detta följer att tribunalen ogiltigförklarade det omtvistade beslutet i den del det avsåg Crédit lyonnais genom att sätta sin egen bedömning av risken för akutförsäljningar i stället, utan att fastställa på vilket sätt ECB:s bedömning i detta avseende var uppenbart oriktig. Tribunalen överskred därigenom gränserna för sin domstolsprövning, vilka det erinras om i punkt 55 ovan. Tribunalen gjorde även en felaktig bedömning när den fann att ECB hade åsidosatt sin skyldighet, som följer av den rättspraxis som det erinras om i punkt 57 ovan, att omsorgsfullt och opartiskt pröva samtliga relevanta omständigheter i den aktuella situationen.
Av detta följer, utan att det är nödvändigt att pröva de övriga grunderna för överklagandet, att överklagandet ska bifallas såvitt avser den första grunden. Den överklagade domen ska följaktligen upphävas i den del talan där bifalls såvitt avser den första delen av den tredje grunden och, delvis, den tredje delen av den första grunden för talan i första instans och det omtvistade beslutet delvis ogiltigförklaras.

Talan i första instans
Enligt artikel 61 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol kan denna, om den upphäver tribunalens avgörande, själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande.
Så är fallet i förevarande mål, eftersom domstolen förfogar över alla uppgifter som är nödvändiga för att pröva Crédit lyonnais talan i första instans.
Till stöd för denna talan har fem grunder åberopats, vilka nämns i punkt 20 ovan.
Såsom framgår av punkt 21 ovan har tribunalen underkänt den första grunden, med undantag för argumentet i den tredje delen, avseende ett åsidosättande av artikel 266 FEUF till följd av ECB:s bristfälliga genomförande av punkt 81 i domen av den 13 juli 2018, Crédit agricole/ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472), och den andra grunden. Crédit lyonnais har inte, genom anslutningsöverklagande, bestritt tribunalens bedömning av dessa grunder. Den överklagade domen har därför rättskraft vad gäller dessa bedömningar, trots att den domen delvis har upphävts till följd av att ECB:s överklagande bifalls såvitt avser den första grunden (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 mars 2021, kommissionen/Fútbol Club Barcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, punkterna 109–111).
Härav följer att domstolen endast ska pröva den tredje grunden för talan i första instans samt argumentet i den första grundens tredje del som nämns i föregående punkt.

Den första grundens tredje del och den tredje grundens första del

Parternas argument
Crédit lyonnais har genom den första grundens tredje del och den tredje grundens första del, vilka ska prövas tillsammans, gjort gällande att ECB vid bedömningen av risken för akutförsäljningar inte gjorde någon fördjupad analys av det reglerade sparandets särdrag, trots att den borde ha gjort detta enligt den rättspraxis som erinras om i punkt 57 ovan.
Crédit lyonnais har för det första hävdat att flera studier och ekonomiska rapporter visar att detta sparande utgör en ”tillflyktsort” i händelse av en bankkris, på grund av den garanti från Republiken Frankrike som inlåningen åtnjuter, vilket gör dem till en särskilt säker sparprodukt, vilket innebär att hypotesen om ett massivt uttag av dessa insättningar under kristider inte är trovärdig.
Lyonnais har i detta avseende bestritt ECB:s hänvisning till ett scenario med uttag på 10–30 procent av de garanterade insättningarna på mindre än fem dagar, vilket utgör en okontrollerbar hypotes som saknar relevans.
ECB har inte heller visat på vilket sätt tidsfristen på tio dagar mellan uttagen av insättare som innehar reglerade sparkonton och återbetalningen från CDC till Crédit lyonnais av belopp som motsvarar dessa uttag medför en likviditetsrisk vid bedömningen av bruttosoliditetsgraden, trots att den inte skulle medföra en sådan inom ramen för likviditetsgraden, vilket ECB medgett.
Crédit lyonnais anser för det andra att det reglerade sparandet omfattas av en strukturellt balanserad mekanism i balansräkningen, eftersom de insättningar som gjorts i detta sparande, centraliserade till CDC, motsvarar Crédit lyonnais fordringar på samma belopp mot CDC. De belopp som finns på dessa konton får inte investeras i riskfyllda tillgångar, och de täcks fullt ut av skyldigheten för CDC att återbetala de belopp som spararna tar ut, vilket innebär att ett institut som, i likhet med Crédit lyonnais, tar in dessa insättningar inte behöver avyttra tillgångar i en nödsituation för att skaffa de likvida medel som krävs för att kunna tillmötesgå begäran om uttag.
Crédit lyonnais har för det tredje anfört att storleken på inlåningen i det reglerade sparandet inte beror på den strategi som tillämpas av det institut som tar in sparmedlen, utan på faktorer som ligger utanför dess kontroll. Det institutet fungerar endast som ett överföringsmedium mellan insättaren och CDC.
Dessa särdrag hos det reglerade sparandet visar att den inte utsätter de institut där insättning sker för en risk för alltför låg bruttosoliditet, vilket bekräftas av en rapport från EBA av den 3 augusti 2016 om de exponeringar som omfattas av de särskilda lagstadgade garantimekanismerna och av artikel 429a.1 j i förordning nr 575/2013 i ändrad lydelse.
ECB har anfört att detta argument inte kan godtas.

Domstolens bedömning
Såsom har påpekats i punkterna 55–57 i förevarande dom har ECB, när den avgör huruvida förmånen enligt artikel 429.14 i förordning nr 575/2013 ska beviljas eller inte, ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. Den prövning som unionsdomstolen ska göra av huruvida skälen till ett sådant beslut som det omtvistade beslutet är välgrundade får således inte innebära att den ersätter ECB:s bedömning med sin egen, utan den ska syfta till att kontrollera att beslutet inte är fattat på grundval av materiellt oriktiga uppgifter om de faktiska omständigheterna och att det inte är behäftat med någon uppenbart oriktig bedömning eller maktmissbruk.
I förevarande fall bedömde ECB att exponeringarna mot CDC till följd av insättningar på reglerade sparkonton utgjorde en låg tillsynsrisk för de institut som stod under dess tillsyn, men att det, vad gäller Crédit lyonnais, kvarstod en tillsynsrisk som skulle beaktas genom att till 66 procent begränsa uteslutandet av dessa exponeringar från exponeringsmåttet vid beräkningen av detta instituts bruttosoliditetsgrad.
Inom ramen för den analys som låg till grund för denna slutsats, gjorde ECB en bedömning av huruvida – med beaktande av det reglerade sparandets särdrag, inbegripet, såsom uttryckligen framgår av bedömningen av yttrandena nr 2 och 4 från Crédit agricole, vilka återfinns i bilagan till det omtvistade beslutet, förekomsten av en dubbel garanti från Republiken Frankrike – de institut som står under ECB:s tillsyn vid en bankkris riskerade att utsättas för massuttag under en kort tidsperiod som kan kräva att oplanerade korrigerande åtgärder vidtas avseende av dess affärsplan, däribland en framtvingad utförsäljning av tillgångar för att få de medel som krävs för att tillmötesgå begäran om uttag, i den mening som avses i artikel 4.1 led 94 i förordning nr 575/2013.
Härav följer att ECB gjorde en tillsynsanalys av prognostiserad art, genom att fastställa vilka effekter som händelser vilka inte nödvändigtvis skulle inträffa skulle kunna få på ett instituts förmåga att hantera dessa händelser.
Även om ECB, inom ramen för det stora utrymme för skönsmässig bedömning som den förfogar över, måste grunda sin bedömning på scenarier som inte är helt osannolika mot bakgrund av tillgängliga uppgifter, kan ECB emellertid inte, mot bakgrund av den prognostiserade arten av nämnda analys, anses vara skyldig att bevisa förekomsten av tidigare händelser som uppvisar samma egenskaper som det analyserade scenariot.
När det gäller hänvisningen till ett scenario för uttag som omfattar 10–30 procent av de garanterade insättningarna på mindre än fem dagar, vilket ECB valde i det omtvistade beslutet, framgår det emellertid inte att detta scenario, som grundar sig på ett exempel som faktiskt inträffat i en situation där omständigheterna var jämförbara med dem som gäller för exponeringar mot CDC till följd av inlåningen i det reglerade sparandet, är uppenbart osannolikt.
De argument och omständigheter som anförts av Crédit lyonnais i fråga om detta sparandes egenskap av ”tillflyktsort”, som bland annat hänger samman med att det omfattas av en garanti från Republiken Frankrike, gör det visserligen möjligt att konstatera att den totala nivån på inlåningen på vissa reglerade sparkonton under vissa tidigare bankkrishändelser har haft en tendens att öka.
Detta allmänna konstaterande medför dock inte att det scenario som ECB beskrev i sin prognostiserade analys av risken för akutförsäljningar – det vill säga en risk, om än begränsad, för massuttag i händelse av en bankkris från det reglerade sparandet hos Crédit lyonnais – förlorar all sannolikhet.
Även om de argument och omständigheter som anförts av Crédit lyonnais och som gör det möjligt att göra detta konstaterande kan, vilken ECB medgett, förklara att spararna i händelse av stress eller kris på finansmarknaderna i regel kommer att vara benägna att övergå till dessa former av säker och likvid placering på bekostnad av andra, mer riskfyllda eller mindre likvida investeringar, kan dessa argument och omständigheter emellertid inte uppenbart undanröja varje risk för att insättarna gör omedelbara och massiva uttag från detta sparande i syfte att exempelvis återinvestera det i sundare institut. Dessa argument kan således inte godtas.
När det gäller förekomsten av en dubbel garanti från Republiken Frankrike avseende det reglerade sparandet, har Crédit lyonnais inte visat på vilket sätt ECB, i det omtvistade beslutet, gjorde en uppenbart oriktig bedömning genom att inte betrakta detta särdrag, mot bakgrund av erfarenheten av nyligen inträffade bankkriser, som ägnat att skydda Crédit lyonnais mot varje risk för massuttag och följaktligen mot varje risk för akutförsäljningar.
Vad vidare gäller Crédit lyonnais argument att det reglerade sparandet tar sig uttryck i strukturellt balanserade transaktioner i balansräkningen för det institut som tar emot inlåning som gjorts i detta syfte, ska det påpekas att ECB ansåg att i ett sådant system för överföring som det som avses med villkoret i artikel 429.14 c i förordning nr 575/2013, vilket uppfylls av exponeringarna mot CDC till följd av sådana insättningar, medför massiva uttag inte i sig otillräckliga tillgångar för det institut som är skyldigt att tillmötesgå begäran om uttag, om ett sådant institut, i avsaknad av en mekanism som begränsar uttagsmöjligheterna, kan kräva och omedelbart från de enheter inom den offentliga sektorn till vilka nämnda insättningar har överförts erhålla de belopp som motsvarar de sålunda uttagna beloppen. ECB konstaterade emellertid i det omtvistade beslutet att så inte var fallet i förevarande mål.
Den beaktade nämligen den omständigheten att de belopp som satts in i det reglerade sparandet överfördes till CDC för att finansiera investeringar av allmänt intresse och att CDC hade en skyldighet, som garanterades av Republiken Frankrike, att återbetala de belopp som insättarna hade tagit ut till de inlåningsinstitut som hanterade insättningarna. Den ansåg emellertid att justeringsperioden på tio dagar mellan uttaget av de insatta beloppen och CDC:s återbetalning av de belopp som dragits tillbaka innebar att risken för akutförsäljningar kvarstod.
Det framgår emellertid inte att denna institutions val, som grundar sig på ett scenario med uttag som inte är uppenbart osannolikt och som består i att beakta de konsekvenser som denna justeringsperiod på tio dagar skulle kunna få för det berörda institutets behov av att vidta korrigerande åtgärder som inte föreskrivs i affärsplanen, inbegripet en nödförsäljning av tillgångar, har överskridit gränserna för det förvisso stora utrymme för skönsmässig bedömning som ECB har för att bedöma den risknivå som anses relevant vid tillämpningen av artikel 429.14 i förordning nr 575/2013.
Detta övervägande påverkas inte av Crédit lyonnais argument att ECB inte har visat på vilket sätt denna justeringsperiod på tio dagar skulle kunna ge upphov till en likviditetsrisk inom ramen för den bedömning som gjordes för att fastställa bruttosoliditetsgraden, trots att så inte var fallet inom ramen för den bedömning som gjordes för att fastställa kravet på likviditetstäckning.
Det ska nämligen påpekas att ECB, i det omtvistade beslutet, motiverade beaktandet av en sådan tiodagarsfrist genom att understryka att det vid beräkningen av bruttosoliditetsgraden inte fastställs någon specifik lämplig tidshorisont, i motsats till vad som är fallet vid beräkningen av likviditetsgraden.
Såsom ECB påpekade vid tribunalen syftar kravet på likviditetstäckning, som bland annat regleras i artikel 412 i förordning nr 575/2013, till att de likvida tillgångarnas totala värde ska ”täck[a] likviditetsutflödena minus likviditetsinflöden i stressituationer”, för att säkerställa att instituten har ”likviditetsbuffertar som är tillräckliga för att möta eventuella obalanser mellan likviditetsinflöden och -utflöden i svåra stressituationer under en period av trettio dagar”. Bruttosoliditet regleras för sin del i artikel 429 i den förordningen och syftar till att varna instituten för en risk för alltför låg bruttosoliditet, det vill säga ”den risk som beror på ett instituts sårbarhet på grund av dess bruttosoliditet eller eventuella bruttosoliditet och som kan kräva oplanerade korrigeringar av dess affärsplan, däribland en framtvingad utförsäljning av tillgångar som kan leda till förluster eller värderingskorrigeringar för de kvarvarande tillgångarna”. Medan likviditetskravet syftar till att säkerställa en tillräcklig täckning av likviditetsutflöden i svåra stressituationer i upp till 30 dagar, syftar bruttosoliditetsgraden för sin del till att förhindra att ett institut som befinner sig i en situation med bristande likviditet tvingas vidta korrigerande åtgärder, såsom ”akut” försäljning av tillgångar på försämrade villkor.
ECB påpekade att om ett uttag motsvarande 30 procent av insättningarna skulle ske på mindre än fem dagar, skulle det för Crédit lyonnais motsvara en volym på 5,4 miljarder euro. Den ansåg att uttag av den omfattningen och hastigheten inte kunde uteslutas för detta institut och att det i så fall skulle kunna behöva vidta oplanerade korrigeringar av sin affärsplan, inbegripet en akut försäljning av tillgångar för att få tillgång till de medel som krävdes för att tillmötesgå begäran om uttag.
Av detta följer, mot bakgrund av dessa skillnader i tidshorisont som följer av förordning nr 575/2013, att ECB:s bedömning avseende beaktandet av tiodagarsfristen mellan insättarnas uttag och återbetalningen från CDC enligt artikel 429.14 i denna förordning inte framstår som uppenbart felaktig.
Vad vidare gäller Crédit lyonnais argument att storleken på det reglerade sparandet inte är beroende av den strategi som tillämpas av det institut som hanterar detta sparande, utan av faktorer som ligger utanför dess kontroll, ska det konstateras att Crédit lyonnais endast har åberopat omständigheter som kan visa att även faktorer utanför dess agerande påverkade denna volym. Crédit lyonnais har däremot varken påstått eller visat att den inte hade någon form av inflytande över omfattningen av de insättningar som gjordes i det reglerade sparandet.
Under dessa förhållanden kan Crédit lyonnais argument inte godtas.
Inte heller kan domstolen godta Crédit lyonnais argument avseende artikel 429a.1 j i förordning nr 575/2013 i ändrad lydelse och den rapport från EBA som nämns i punkt 87 ovan.
För det första trädde den bestämmelsen i kraft efter det att det omtvistade beslutet hade antagits och är således inte tillämplig i tiden (
ratione temporis
) i förevarande mål. Som framgår av dess lydelse har denna bestämmelse inte till syfte att automatiskt utesluta vissa exponeringar, såsom de som är knutna till det reglerade sparandet, från det totala exponeringsmåttet vid beräkningen av bruttosoliditetsgraden, utan att avskaffa skyldigheten för de berörda instituten att erhålla tillstånd från de behöriga myndigheterna för ett sådant undantag, genom att överföra ansvaret för att bedöma huruvida detta undantag är motiverat för exponeringar som uppfyller de villkor som föreskrivs i förordning nr 575/2013 till instituten.
I den mån denna lagändring kan betyda att lagstiftaren bedömde att de exponeringar som är knutna till det reglerade sparandet inte skulle skapa en risk för bruttosoliditeten, kan detta konstaterande inte läggas till grund för slutsatsen att ECB borde ha beaktat Crédit lyonnais situation mot bakgrund av de indikationer som artikel 429a.1 j i förordning nr 575/2013 ger om lagstiftarens avsikter om det framtida regelverket för dessa exponeringar.
Vad för det andra gäller den rapport från EBA som nämns i punkt 87 ovan, ska det påpekas att den förordade att ett undantag liknande det som följer av artikel 429.14 i förordning nr 575/2013 ska tillämpas på andra exponeringar än de som följer av insättningar i det reglerade sparandet.
I alla händelser kan denna rapport, som inte är bindande för ECB när den antar ett beslut på grundval av denna artikel, på sin höjd understryka att EBA ansåg att även dessa andra exponeringar hade en låg riskprofil, vilket, såsom påpekats i punkt 90 ovan, motsvarar den helhetsbedömning som ECB gjorde i det omtvistade beslutet beträffande det reglerade sparandet.
Av det ovan anförda följer att Crédit lyonnais inte genom sina argument har visat att det uppenbart saknas stöd för ECB:s bedömning av risken för akutförsäljningar till följd av dess exponeringar mot CDC till följd av inlåningen på det reglerade sparandet, som bidrog till att endast 66 procent av dessa exponeringar uteslöts från exponeringsmåttet för beräkningen av bruttosoliditetsgraden.
Av detta följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den tredje grundens första del och den första grundens tredje del.

Den tredje grundens andra del

Parternas argument
Crédit lyonnais anser att ECB inte har lagt fram några uppgifter som kan bekräfta sannolikheten för en underlåtelse från Republiken Frankrikes sida som skulle kunna motivera en vägran, ens delvis, att tillåta det undantag som föreskrivs i artikel 429.14 i förordning nr 575/2013.
ECB har anfört att detta argument inte kan godtas.

Domstolens bedömning
I punkt 2.2.1 i det omtvistade beslutet beaktade ECB den franska centralförvaltningens kreditvärdighet för att bedöma huruvida det förelåg en risk – för det fall CDC inte skulle fullgöra sina skyldigheter – att den inte skulle kunna återbetala de belopp som överförts till CDC, och som motsvarade den inlåning i det reglerade sparandet som spararna skulle ta ut, till de tillsynspliktiga enheterna.
Det framgår dessutom av denna punkt i det omtvistade beslutet att ECB ansåg att denna risk inte i sig gav upphov till ”tillsynsproblem” som motiverade att ECB nekade det begärda undantaget enligt artikel 429.14 i förordning nr 575/2013.
Med hänsyn till det kreditbetyg som tilldelats Republiken Frankrike av de externa organen för kreditvärdering, däribland Standard & Poor's, som inte var ”det högsta möjliga”, och noteringen av kreditswappar med en löptid på fem år, som innebar ”en risk för inställda betalningar [för detta land] som inte är noll”, bedömde ECB att omfattningen av exponeringen mot CDC för de institut som står under dess tillsyn var en relevant omständighet som skulle beaktas vid bedömningen av den totala tillsynsrisk som situationen för dessa institut utgjorde.
Härav följer att ECB gjorde en bedömning av risken att Republiken Frankrike ställer in betalningarna på grundval av uppgifter som rimligen gjorde det möjligt att anse att den risk som var knuten till den franska centralförvaltningens kreditvärdighet inte var obefintlig, och att Crédit lyonnais inte kunnat visa att denna bedömning var uppenbart oriktig.
Det ska i detta hänseende påpekas att det i förevarande fall ankom på ECB att inom ramen för sitt stora utrymme för skönsmässig bedömning avgöra om den låga risken för att Republiken Frankrike ställer in betalningarna som den konstaterat, på grundval av en bedömning som inte var uppenbart oriktig, skulle beaktas vid den bedömning som den hade att göra.
Av detta följer att det, mot bakgrund av detta stora utrymme för skönsmässig bedömning, inte kan anses att den fastställda risknivån och riskens inverkan på situationen för de institut som står under dess tillsyn är följden av en uppenbart oriktig bedömning.
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den tredje grundens andra del och därmed inte såvitt avser någon del av den tredje grunden.
Av det ovan anförda följer att talan i första instans ska ogillas.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i rättegångsreglerna för Europeiska unionens domstol ska domstolen när överklagandet bifalls och domstolen själv avgör saken besluta om rättegångskostnaderna.
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 i dessa ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
I förevarande mål har Crédit lyonnais tappat målet. Eftersom ECB såväl vid domstolen som vid tribunalen har yrkat att Crédit lyonnais ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, ska sistnämna institut förpliktas att bära sina rättegångskostnader och ersätta ECB:s rättegångskostnader i första instans och i detta mål om överklagande.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
1)
Domen från Europeiska unionens tribunal av den 14 april 2021, Crédit lyonnais/ECB (T
‑
504/19, EU:T:2021:185), upphävs i den mån den bifaller talan avseende den första delen av den tredje grund som åberopats i första instans liksom delvis avseende den tredje delen av den första grunden och ogiltigförklarar Europeiska centralbankens (ECB) beslut ECB-SSM-2019-FRCAG-39 av den 3 maj 2019, i den mån den i det beslutet nekade att undanta 34 procent av Crédit lyonnais exponering mot Caisse des dépôts et consignations från beräkningen av Crédit lyonnais bruttosoliditetsgrad.
2)
Crédit lyonnais talan i mål T
‑
504/19 i första instans ogillas.
3)
Crédit lyonnais ska ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.