CELEX: 62017CJ0653
Recurs
Marcă a Uniunii Europene
Regulamentul (CE) nr. 207/2009
Regulamentul (UE) 2015/2424
Procedură de declarare a nulității
Marca verbală Vermögensmanufaktur
Declarare a nulității
Dreptul la un proces echitabil
Examinare din oficiu a faptelor
Retroactivitate
Competența Tribunalului
Motivarea hotărârilor

Prin recursul formulat, VM Vermögens‑Management GmbH solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 7 septembrie 2017, VM/EUIPO – DAT Vermögensmanagement (Vermögensmanufaktur) (
T‑374/15
, denumită în continuare hotărârea atacată,
EU:T:2017:589
), prin care Tribunalul a respins acțiunea acesteia având ca obiect anularea Deciziei Camerei a cincea de recurs a Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) din 29 aprilie 2015 (cauza R 418/2014‑5) (denumită în continuare „decizia în litigiu”), privind o procedură de declarare a nulității între DAT Vermögensmanagement GmbH și VM Vermögens‑Management.
Cadrul juridic
Regulamentul (CE) nr. 207/2009
Articolul 7 din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind [marca Uniunii Europene] (
JO 2009, L 78, p. 1
), intitulat „Motive absolute de refuz”, prevede la alineatul (1):
„Se respinge înregistrarea următoarelor:
[…]
(b)
mărci care sunt lipsite de caracter distinctiv;
(c)
mărci care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească, în comerț, pentru a desemna specia, calitatea, cantitatea, destinația, valoarea, proveniența geografică sau data fabricației produsului sau a prestării serviciului sau alte caracteristici ale acestora;
[…]”
Articolul 65 din acest regulament, intitulat „Acțiune în fața Curții de Justiție”, prevede:
„(1)   Deciziile camerelor de recurs prin care se pronunță asupra unei căi de atac pot forma obiectul unei acțiuni în fața Curții de Justiție.
(2)   Acțiunea se înaintează pe motive de incompetență [a se citi «necompetență»], încălcarea unor norme fundamentale de procedură, nerespectarea tratatului, nerespectarea dispozițiilor prezentului regulament sau a oricărei norme de drept privind aplicarea acestuia sau abuzul de putere.
(3)   Curtea de Justiție are competența atât de a anula, cât și de a modifica hotărârea atacată.
[…]”
Potrivit articolului 75 din regulamentul menționat, intitulat „Motivarea hotărârilor”:
„Hotărârile Oficiului sunt motivate. Acestea nu se pot întemeia decât pe motive sau dovezi asupra cărora părțile interesate au avut posibilitatea de a formula observații.”
Articolul 76 din același regulament, intitulat „Examinarea din oficiu a faptelor”, are următorul cuprins:
„(1)   În cursul procedurii, Oficiul procedează la examinarea din oficiu a faptelor; cu toate acestea, în cazul unei proceduri privind motivele relative de respingere a înregistrării, examinarea este limitată la motivele invocate și la cererile introduse de părți.
(2)   Oficiul poate să nu ia în considerare faptele pe care părțile nu le‑au invocat sau dovezile pe care nu le‑au furnizat în timp util.”
Regulamentul (UE) 2015/2424
Articolul 1 punctul 28 din Regulamentul (UE) 2015/2424 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 decembrie 2015 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 207/2009 și a Regulamentului (CE) nr. 2868/95 al Comisiei de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 2869/95 al Comisiei privind taxele care trebuie plătite Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (
JO 2015, L 341, p. 21
) prevede:
„Articolul 28 [din Regulamentul nr. 207/2009] se înlocuiește cu următorul text:
«Articolul 28
Denumirea și clasificarea produselor și serviciilor
[…]
(8)   Titularii de mărci [ale Uniunii] solicitate înainte de 22 iunie 2012 care sunt înregistrate în raport cu întregul titlu al unei clase din Clasificarea [de la] Nisa pot declara că intenția lor la data de depunere a fost de a solicita protecția unor produse sau servicii în afara celor acoperite de sensul literal al titlului clasei respective, cu condiția ca produsele sau serviciile astfel desemnate să fie incluse în lista alfabetică a clasei respective din ediția Clasificării [de la] Nisa în vigoare la data de depunere a cererii.
Declarația se depune la Oficiu până la 24 septembrie 2016 și precizează, în mod clar, precis și specific, produsele și serviciile, altele decât cele acoperite în mod clar de sensul literal al indicațiilor oferite de titlul clasei, la care se referea inițial intenția titularului. Oficiul ia măsurile adecvate pentru a modifica registrul în mod corespunzător. Posibilitatea de a prezenta o declarație în conformitate cu primul paragraf de la prezentul alineat nu aduce atingere aplicării articolului 15, articolului 42 alineatul (2), articolului 51 alineatul (1) litera (a) și articolului 57 alineatul (2).
Se consideră că mărcile [Uniunii] pentru care nu se depune nicio declarație în termenul menționat la al doilea paragraf desemnează, începând cu expirarea termenului respectiv, doar produsele sau serviciile acoperite în mod clar de sensul literal al indicațiilor incluse în titlul clasei relevante.
(9)   În cazul în care registrul este modificat, drepturile exclusive conferite de marca [Uniunii] în temeiul articolului 9 nu împiedică un terț să continue să utilizeze o marcă pentru produse sau servicii, în cazul și în măsura în care utilizarea mărcii pentru produsele sau serviciile respective:
(a)
a început înainte ca registrul să fie modificat; și
(b)
nu a încălcat drepturile titularului pe baza sensului literal al înregistrării produselor și serviciilor în registru la momentul respectiv.
În plus, modificarea listei de produse sau servicii înregistrate în registru nu conferă titularului mărcii [Uniunii] dreptul de a se opune sau de a depune o cerere în nulitate a unei mărci depuse ulterior, în cazul și în măsura în care:
(a)
fie marca depusă ulterior se afla în utilizare, fie se depusese o cerere de înregistrare a mărcii pentru produse sau servicii înainte ca registrul să fie modificat; și
(b)
utilizarea mărcii pentru produsele sau serviciile respective nu a încălcat sau nu ar fi încălcat drepturile titularului pe baza sensului literal al înregistrării produselor și serviciilor în registru la momentul respectiv.»”
Comunicările nr. 4/03 și nr. 2/12
Punctul IV primul paragraf din Comunicarea nr. 4/03 a președintelui EUIPO din 16 iunie 2003 privind utilizarea titlurilor claselor în listele de produse și servicii pentru cererile și înregistrările de mărci comunitare avea următorul cuprins:
„Cele 34 de clase de produse și cele 11 clase de servicii cuprind totalitatea produselor și serviciilor și, în consecință, utilizarea tuturor indicațiilor generale din titlul unei anumite clase constituie o revendicare în privința tuturor produselor sau serviciilor care se încadrează în această clasă specifică.”
La 20 iunie 2012, președintele EUIPO a adoptat Comunicarea nr. 2/12 de abrogare a Comunicării nr. 4/03 și privind utilizarea titlurilor claselor în listele de produse și servicii pentru cererile și înregistrările de mărci comunitare. Punctul V din această comunicare avea următorul cuprins:
„În ceea ce privește mărcile [Uniunii Europene] înregistrate înainte de intrarea în vigoare a [Comunicării nr. 2/12] și care utilizează toate indicațiile generale enumerate în titlul unei anumite clase, [EUIPO] consideră că intenția solicitantului este, în lumina celor menționate în Comunicarea nr. 4/03, de a acoperi toate produsele și serviciile repertoriate în lista alfabetică a acestei clase din ediția în vigoare la momentul depunerii.”
Istoricul litigiului
Istoricul litigiului, care figurează la punctele 1-16 din hotărârea atacată, poate fi rezumat, în scopul prezentei proceduri, după cum urmează.
La 18 decembrie 2009, recurenta, VM Vermögens‑Management, a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene la EUIPO, în temeiul Regulamentului nr. 207/2009. Marca a cărei înregistrare a fost solicitată era semnul verbal „Vermögensmanufaktur” (denumită în continuare „marca contestată”).
Serviciile pentru care s‑a solicitat înregistrarea făceau parte din clasele 35 și 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor, din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare (denumit în continuare „Aranjamentul de la Nisa”), și corespundeau, pentru fiecare dintre aceste clase, următoarei descrieri:
–
clasa 35: „Publicitate; servicii de gestiune a afacerilor; administrație comercială; lucrări de birou”;
–
clasa 36: „Asigurări; afaceri financiare; afaceri monetare; gestionare de portofolii, consultații în domeniul financiar; afaceri imobiliare”.
La 8 februarie 2011, cererea de înregistrare a mărcii Uniunii Europene a fost publicată în
Buletinul mărcilor comunitare
nr. 26/2011. La 18 mai 2011, marca contestată a fost înregistrată sub numărul 8770042.
La 30 iulie 2012, intervenienta în primă instanță, DAT Vermögensmanagement, a depus la EUIPO o cerere având ca obiect declararea nulității mărcii contestate pentru toate serviciile pentru care fusese înregistrată, în temeiul articolului 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din acest regulament (denumită în continuare „cererea de declarare a nulității”).
La 15 ianuarie 2013, recurenta a formulat observații, solicitând respingerea cererii de declarare a nulității în totalitate. La 7 iunie 2013, intervenienta în primă instanță a formulat observații cu privire la observațiile recurentei din 15 ianuarie 2013 și a prezentat anexele 7-25, citate la punctul 3 din decizia în litigiu. Ea a solicitat de asemenea o prelungire a termenului pentru a prezenta elementele de probă suplimentare a căror consultare o solicitase la Deutsches Patent- und Markenamt (Oficiul German pentru Brevete și Mărci), dar pe care nu le primise încă.
La 12 august 2013, recurenta a solicitat o prelungire a termenului pentru a formula observații, care a fost acordată de divizia de anulare.
La 23 august 2013, intervenienta în primă instanță a prezentat noi observații, la care erau atașate anexele 26-30, citate la punctul 3 din decizia în litigiu (denumite în continuare „anexele în litigiu”). Divizia de anulare a calificat, din greșeală, observațiile respective drept observații ale recurentei și le‑a notificat, ca atare, intervenientei în primă instanță la 2 septembrie 2013. Aceasta a informat de asemenea cele două părți că faza contradictorie a procedurii era închisă. În aceeași zi, divizia de anulare, observându‑și greșeala, a anulat comunicarea adresată recurentei.
La 14 octombrie 2013, EUIPO a informat recurenta cu privire la respingerea cererii de prelungire a termenului formulate de intervenienta în primă instanță la 7 iunie 2013, pentru motivul că aceasta din urmă nu o motivase, precum și despre neluarea în considerare a observațiilor acesteia din 23 august 2013. EUIPO i‑a precizat că o copie a scrisorii intervenientei în primă instanță din 23 august 2013 îi era transmisă doar cu titlu informativ.
La 30 octombrie 2013, recurenta a prezentat observațiile sale cu privire la observațiile intervenientei în primă instanță din 7 iunie 2013.
La 8 noiembrie 2013, divizia de anulare a transmis intervenientei în primă instanță observațiile recurentei din 30 octombrie 2013, arătând că aceste observații se refereau la observațiile din 23 august 2013, și a închis, din nou, faza contradictorie a procedurii.
La 10 decembrie 2013, divizia de anulare a respins cererea de declarare a nulității în totalitate. În esență, ea și‑a întemeiat decizia pe faptul că cuvântul german „
Manufaktur
” nu putea avea o semnificație concretă în ceea ce privește serviciile vizate, dat fiind caracterul lor imaterial. În consecință, potrivit acesteia, combinarea cuvintelor germane „
Vermögen
” și „
Manufaktur
” prezenta, la data depunerii cererii de înregistrare a mărcii contestate, un caracter distinctiv și nu era de natură să descrie servicii.
La 5 februarie 2014, intervenienta în primă instanță a formulat o cale de atac la EUIPO împotriva deciziei diviziei de anulare, în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009.
Prin decizia în litigiu, Camera a cincea de recurs a EUIPO a admis această cale de atac. Ea a apreciat, în primul rând, că documentele prezentate în fața sa de recurentă și de intervenienta în primă instanță nu erau decât dovezi care completau și concretizau dovezile deja prezentate în fața diviziei de anulare și că, în consecință, își exercita puterea de apreciere, în temeiul articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, pentru a le accepta. În al doilea rând, ea a considerat că marca contestată era descriptivă și lipsită de caracter distinctiv. Prin urmare, Camera a cincea de recurs a EUIPO a anulat decizia diviziei de anulare și a declarat nulitatea mărcii contestate pentru serviciile din clasele 35 și 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 9 iulie 2015, recurenta a introdus o acțiune având ca obiect anularea deciziei în litigiu. Recurenta a invocat patru motive în susținerea acțiunii respective, întemeiate, primul, pe o încălcare a articolului 75 din Regulamentul nr. 207/2009, întrucât camera de recurs ar fi luat în considerare observațiile prezentate de intervenienta în primă instanță la 23 august 2013, deși acestea ar fi fost respinse ca tardive, al doilea, pe o încălcare a articolului 76 din acest regulament, întrucât camera de recurs ar fi inclus din oficiu în cadrul examinării sale fapte pe care părțile nu le‑ar fi invocat în timp util, al treilea, pe o încălcare a articolului 7 alineatul (1) litera (c) din regulamentul menționat, care a determinat camera de recurs să concluzioneze că marca contestată era descriptivă în ceea ce privește serviciile vizate, și, în sfârșit, al patrulea, pe o încălcare a articolului 7 alineatul (1) litera (b) din același regulament întrucât camera de recurs ar fi concluzionat în mod greșit că marca contestată era lipsită de caracter distinctiv.
Ulterior introducerii acțiunii, la 15 noiembrie 2016, EUIPO a informat Tribunalul cu privire la faptul că, la 23 septembrie 2016, recurenta a depus o declarație în temeiul articolului 28 alineatul (8) din Regulamentul nr. 207/2009, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul 2015/2424 (denumită în continuare „declarația din 2016”), pentru a preciza serviciile pe care avusese intenția de a le viza în momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii contestate. EUIPO a indicat că, potrivit noii liste a serviciilor, publicată la 7 noiembrie 2016 în
Buletinul mărcilor Uniunii Europene
, pe lângă serviciile menționate la punctul 11 din prezenta hotărâre, serviciile desemnate de marca contestată, care fac parte din clasele 35 și 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa, corespundeau, pentru fiecare dintre aceste clase, următoarei descrieri:
–
clasa 35: „Vânzare prin licitație publică; cercetări pentru afaceri; informații și asistență comerciale pentru consumatori; previziuni economice; agenții de informații comerciale; investigații pentru afaceri; studii de piață; […] servicii de revista presei; sondaje de opinie; servicii de comparare a prețurilor; servicii de relații cu publicul [a se citi «servicii de relații publice»]; căutare de sponsorizare”;
–
clasa 36: „Consultații în domeniul financiar; informații financiare; consultanță în domeniul asigurărilor; informații în domeniul asigurărilor; servicii de depunere în casete valorice; sponsorizare; depozit de obiecte valoroase”.
În observațiile sale cu privire la scrisoarea EUIPO din 15 noiembrie 2016, recurenta a solicitat Tribunalului, cu titlu subsidiar, să confirme decizia în litigiu numai pentru serviciile care fac parte din clasele 35 și 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa, menționate la punctul 11 din prezenta hotărâre, și să declare că marca contestată rămânea înregistrată legal pentru serviciile vizate de declarația din 2016 și, cu titlu încă mai subsidiar, să confirme decizia în litigiu numai pentru serviciile care fac parte din clasele 35 și 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa, menționate la punctul 11 din prezenta hotărâre, și să trimită cauza spre rejudecare diviziei de anulare a EUIPO pentru o primă examinare în ceea ce privește serviciile vizate de declarația din 2016.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins acțiunea recurentei în totalitate.
Concluziile părților în fața Curții
Recurenta solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal și
–
obligarea EUIPO la plata cheltuielilor de judecată.
EUIPO solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului formulat, recurenta invocă șase motive, întemeiate, primul, pe o încălcare a articolului 65 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolele 17 și 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), al doilea, pe o încălcare a articolului 36 prima teză din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, al treilea, pe o încălcare a articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, al patrulea, pe o încălcare a articolului 7 alineatul (1) litera (b) din acest regulament, al cincilea, pe o încălcare a articolului 75 din regulamentul menționat și, al șaselea, pe o încălcare a articolului 76 din același regulament.
Cu privire la primul și la al doilea motiv
Argumentația părților
Prin intermediul primelor două motive, recurenta reproșează Tribunalului că a încălcat articolul 65 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolele 17 și 47 din cartă, întrucât a refuzat să recunoască, în esență, că, prin efectul retroactiv al modificării Registrului mărcilor Uniunii Europene (denumit în continuare „registrul”), în urma declarației sale din 2016, decizia în litigiu a anulat marca contestată numai pentru serviciile care țin în sens literal de titlul claselor 35 și 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa și că, prin urmare, caracterul înregistrabil al acestei mărci pentru serviciile nou‑adăugate prin această declarație nu a putut fi verificat în niciun moment. Recurenta reproșează de asemenea Tribunalului că, procedând astfel, a afectat hotărârea atacată de nemotivare.
În primul rând, Tribunalul ar fi considerat, la punctul 152 din hotărârea atacată, că, prin argumentele sale, recurenta i‑ar fi solicitat modificarea deciziei în litigiu, astfel cum ar fi prevăzută la articolul 65 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009.
Or, Tribunalul ar fi constatat, la punctul 153 din această hotărâre, că articolul 65 alineatul (2) din regulamentul menționat îi permitea să anuleze sau să modifice decizia unei camere de recurs a EUIPO numai pentru necompetență, încălcarea unor norme fundamentale de procedură, nerespectarea tratatului, nerespectarea dispozițiilor regulamentului respectiv sau a oricărei norme de drept privind aplicarea acestuia ori abuzul de putere.
După ce a amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, Tribunalul nu poate anula sau modifica o astfel de decizie pentru motive care ar interveni ulterior adoptării sale, acesta ar fi constatat, la punctul 154 din hotărârea atacată, că declarația din 2016 era ulterioară deciziei în litigiu și, în consecință, ar fi înlăturat ca fiind inadmisibile, la punctul 155 din această hotărâre, capetele de cerere formulate de recurentă în observațiile sale menționate la punctul 25 din prezenta hotărâre.
Recurenta susține însă că aplicarea acestor principii trebuie exclusă dacă are drept consecință faptul că interesele sale, care sunt protejate prin principii fundamentale, sunt afectate fără justificare factuală sau motivare aprofundată, situație care s‑ar întâlni în speță.
În urma Hotărârii din 19 iunie 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (
C‑307/10
,
EU:C:2012:361
), articolul 28 alineatul (8) din Regulamentul nr. 207/2009, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul 2015/2424, ar prevedea, pentru a proteja încrederea legitimă a titularilor de mărci ale Uniunii Europene, o perioadă de tranziție în care acești titulari, care s‑au bazat pe practica EUIPO în vigoare în acel moment și care au înregistrat mărcile lor în raport cu întregul titlu al unor clase din Aranjamentul de la Nisa, ar putea declara că intenția lor la data de depunere a cererii a fost de a solicita protecția unor produse sau servicii în afara celor acoperite de sensul literal al titlului clasei respective, cu condiția ca produsele sau serviciile astfel desemnate să figureze în lista alfabetică a claselor respective în sensul Aranjamentului de la Nisa.
Întrucât la această dispoziție era vizată în special intenția titularului unei mărci a Uniunii Europene la data de depunere a cererii, s‑ar fi înțeles că modificarea registrului, ca urmare a unei declarații efectuate în temeiul articolului 28 alineatul (8) din Regulamentul nr. 207/2009, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul 2015/2424, retroactivează la data de depunere a cererii de înregistrare a mărcii Uniunii Europene.
Prin urmare, Tribunalul ar fi trebuit să considere marca contestată în sensul că, la data deciziei în litigiu, ea fusese înregistrată nu numai pentru indicațiile generale din titlurile claselor 35 și 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa, ci și pentru serviciile nou‑adăugate prin declarația din 2016.
Or, Tribunalul nu ar fi respectat efectul retroactiv al modificării registrului care rezultă din declarația din 2016 întrucât a constatat, la punctul 154 din hotărârea atacată, că concluziile recurentei erau întemeiate pe un fapt apărut ulterior adoptării deciziei în litigiu.
Procedând astfel, Tribunalul ar fi lipsit recurenta de posibilitatea de a verifica caracterul înregistrabil ca marcă a Uniunii Europene al expresiei „
Vermögensmanufaktur
” în ceea ce privește serviciile care ar fi fost adăugate prin declarația din 2016 și, în consecință, ar fi adus o atingere nejustificată protecției dreptului său la proprietate intelectuală vizat la articolul 17 din cartă și ar fi săvârșit o încălcare a dreptului său de a fi ascultată care decurge din articolul 47 din carta respectivă.
În al doilea rând, recurenta susține că raționamentul urmat de Tribunal la punctele 149-155 din hotărârea atacată, care l‑au determinat să respingă ca inadmisibile argumentele în temeiul cărora recurenta i‑a solicitat să recunoască, în esență, că decizia în litigiu nu a anulat marca contestată pentru serviciile vizate de declarația din 2016, este afectat de nemotivare.
Așa cum ar reieși dintr‑o jurisprudență constantă, motivarea unei hotărâri a Tribunalului ar trebui să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul urmat, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile deciziei adoptate, iar Curții să își exercite controlul jurisdicțional. Recurenta arată că, deși motivarea Tribunalului poate fi implicită, trebuie totuși ca acesta să examineze în mod corespunzător ansamblul concluziilor și al punctelor principale din argumentația părților.
Or, cu titlu de motivare, Tribunalul ar reține, la punctele 152-154 din hotărârea atacată, faptul că Tribunalul nu poate anula sau modifica decizia în litigiu pentru motive care ar interveni ulterior adoptării sale, fără a examina efectul retroactiv al modificării registrului ca urmare a declarației din 2016. În pofida observațiilor prezentate de recurentă, Tribunalul ar fi omis, prin urmare, să examineze un punct esențial al argumentației sale.
În plus, recurenta a susținut în memoriul său în replică faptul că motivarea camerei de recurs referitoare la pretinsa imposibilitate de a înregistra ca marcă a Uniunii Europene expresia „
Vermögensmanufaktur
” pentru indicațiile generale din titlurile claselor 35 și 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa nu poate fi pur și simplu transpusă la serviciile care ar fi fost adăugate prin declarația din 2016.
O astfel de transpunere ar fi posibilă numai pentru acele servicii care prezintă o legătură suficient de directă și de concretă cu indicațiile generale ale titlurilor claselor din Aranjamentul de la Nisa pentru a forma o categorie omogenă de servicii.
Or, nici EUIPO, nici Tribunalul nu ar fi demonstrat că motivarea referitoare la pretinsa imposibilitate de a înregistra marca contestată ar fi aplicabilă nu numai indicațiilor generale din titlurile claselor 35 și 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa, ci și serviciilor nou‑adăugate prin declarația din 2016.
EUIPO susține că primele două motive nu sunt fondate.
Aprecierea Curții
În măsura în care recurenta reproșează Tribunalului că, la punctele 149-155 din hotărârea atacată, pe de o parte, a încălcat articolul 65 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolele 17 și 47 din cartă și, pe de altă parte, a afectat hotărârea atacată de nemotivare, este necesar să se observe că argumentele pe care recurenta le invocă se întemeiază pe premisa potrivit căreia înregistrarea mărcii contestate și, prin urmare, decizia în litigiu supusă controlului Tribunalului priveau numai indicațiile generale din titlurile claselor 35 și 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa, cu consecința că protecția acestei mărci ar fi fost extinsă, ca urmare a declarației din 2016, la serviciile adăugate de recurentă, care, în consecință, nu ar fi făcut obiectul deciziei în litigiu, prin care se declară nulitatea mărcii contestate.
Or, este necesar să se observe că, în conformitate cu abordarea prezentată la punctul IV primul paragraf din Comunicarea nr. 4/03, precum și la punctul V din Comunicarea nr. 2/12, desemnarea titlurilor claselor 35 și 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa în cererea de înregistrare a mărcii Vermögensmanufaktur urmărea protejarea acestei mărci pentru totalitatea serviciilor care figurează în lista alfabetică a claselor respective (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 februarie 2017, Brandconcern/EUIPO și Scooters India,
C‑577/14 P
,
EU:C:2017:122
, punctele
și
).
Rezultă că, la data înregistrării sale, protecția de care beneficia marca contestată includea deja serviciile vizate de declarația din 2016. În această privință, trebuie să se observe că articolul 28 alineatul (8) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 207/2009, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul 2015/2424, prevede că mărcile, precum cea în discuție în litigiul principal, pentru care nu se depune nicio declarație sunt considerate începând cu 24 septembrie 2016 că desemnează doar produsele sau serviciile acoperite în mod clar de sensul literal al indicațiilor incluse în titlul clasei relevante din Aranjamentul de la Nisa.
Astfel, contrar celor pretinse de recurentă, declarația din 2016 nu a avut ca obiect adăugarea de noi servicii la protecția de care beneficiază marca contestată, ci de a asigura că, începând de la expirarea termenului vizat la articolul 28 alineatul (8) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 207/2009, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul 2015/2424, serviciile vizate de această declarație continuă să beneficieze de protecția respectivă în pofida faptului că ele nu sunt acoperite în mod clar de sensul literal al indicațiilor incluse în titlul claselor 35 și 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa.
Așadar, astfel cum a arătat în mod întemeiat EUIPO în înscrisurile sale, deși decizia în litigiu a intervenit înainte de declarația din 2016, aceasta privea toate serviciile pentru care marca contestată a fost înregistrată și, prin urmare, ansamblul serviciilor din clasele 35 și 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa, inclusiv cele vizate de declarația respectivă, astfel încât decizia menționată a declarat nulitatea acestei mărci pentru totalitatea acestor servicii.
În consecință, întrucât se întemeiază pe o premisă care nu corespunde întinderii protecției de care beneficia în mod efectiv marca contestată, argumentele dezvoltate de recurentă în cadrul primelor două motive sunt fondate pe o premisă eronată din punct de vedere juridic.
Trebuie să se arate de asemenea că la punctul 154 din hotărârea atacată Tribunalul a furnizat o motivare care permite recurentei să cunoască motivele pentru care acesta a respins cererile sale de modificare a deciziei în litigiu. Prin urmare, hotărârea atacată nu este afectată, în această privință, de nemotivare.
În consecință, primele două motive trebuie respinse.
Cu privire la al treilea motiv
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al treilea motiv, recurenta reproșează Tribunalului că a încălcat articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 întrucât a constatat că marca contestată era descriptivă în ceea ce privește toate serviciile acoperite de această marcă, cu excepția serviciilor de „publicitate” și de „lucrări de birou”.
În primul rând, hotărârea atacată s‑ar întemeia pe considerații inexacte în ceea ce privește perceperea de către publicul relevant a expresiei „
Vermögensmanufaktur
”.
Tribunalul ar fi considerat, pe de o parte, la punctul 53 din această hotărâre, că publicul respectiv era în măsură să înțeleagă semnificația cuvintelor germane „
Vermögen
” și „
Manufaktur
”. Pe de altă parte, la punctele 57 și 58 din hotărârea menționată, Tribunalul ar fi constatat că combinația dintre aceste două cuvinte ar avea o semnificație clară și neechivocă, și anume cea de „manufactură de patrimoniu”, care nu ar depăși suma indicațiilor furnizate de aceste două elemente și ar fi dedus de aici că publicul relevant era în măsură să înțeleagă că marca contestată făcea trimitere la o structură sau la un anumit loc în care erau produse sau oferite, în mod nestandardizat, servicii având un conținut tematic care era foarte exact și care avea o legătură strânsă cu patrimoniul și cu finanțele.
Or, potrivit recurentei, termenul „
Manufaktur
” ar fi utilizat în limbajul curent numai în ceea ce privește mărfurile. Prin urmare, în ceea ce privește serviciile, cuvântul „
Vermögensmanufaktur
” ar declanșa, în percepția publicului relevant, un proces de reflecție și nu ar fi direct și imediat asociat unor servicii individualizate și de calitate ridicată.
În al doilea rând, Tribunalul ar fi constatat caracterul descriptiv al mărcii contestate în ceea ce privește „serviciile de gestiune a afacerilor” și serviciile de „administrație comercială”, care fac parte din clasa 35 în sensul Aranjamentului de la Nisa, în temeiul unei interpretări eronate a articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009.
Mai întâi, la punctul 73 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi observat că cuvântul „
Manufaktur
” poate să facă trimitere la locul furnizării serviciilor și că expresia „
Vermögensmanufaktur
” poate fi, prin urmare, considerată drept indicația unui astfel de loc. În consecință, Tribunalul ar fi considerat că „serviciile de gestiune a afacerilor”, precum și serviciile de „administrație comercială” pot fi furnizate într‑o astfel de „manufactură de patrimoniu”.
În continuare, la punctul 74 din această hotărâre, Tribunalul ar fi arătat că termenul „
Manufaktur
” poate să facă trimitere la servicii individualizate și de calitate ridicată, astfel încât expresia „manufactură de patrimoniu” ar descrie destinația „serviciilor de gestiune a afacerilor” și a serviciilor de „administrație comercială” în sensul că respectivele servicii ar fi înțelese drept servicii de calitate superioară care permit obținerea unui patrimoniu în mod individualizat.
Or, contrar celor impuse la articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, marca contestată nu ar consta exclusiv într‑o indicație care servește la desemnarea în comerț a destinației unor asemenea servicii. „Serviciile de gestiune a afacerilor” și serviciile de „administrație comercială” ar fi destinate să asigure succesul operațional și economic al unei întreprinderi. Acestea nu ar fi, așadar, destinate obținerii unui patrimoniu.
Nici eventualele mențiuni referitoare la servicii de „calitate deosebit de ridicată” sau la „servicii individualizate” nu ar furniza informații cu privire la destinația acestor servicii.
În al treilea rând, Tribunalul s‑ar fi întemeiat și pe o interpretare eronată a articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 pentru a concluziona, la punctele 66-69 din hotărârea atacată, că marca contestată este descriptivă în ceea ce privește serviciile din clasa 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa.
Un astfel de raționament s‑ar întemeia în exclusivitate pe afirmația potrivit căreia termenul „
Vermögensmanufaktur
” ar fi înțeles ca fiind locul în care sunt furnizate serviciile din clasa 36 menționată. Or, cel mult numai furnizorul acestor servicii este cel care ar fi astfel desemnat, iar nu o caracteristică a serviciilor respective.
Pe de altă parte, motivarea hotărârii atacate ar fi contradictorie. În timp ce Tribunalul ar presupune la punctele 46 și 47 din această hotărâre că cuvântul „
Manufaktur
” ar fi perceput, dincolo de semnificația sa inițială, ca raportându‑se la servicii de calitate ridicată, ar reieși din cuprinsul punctului 69 din hotărârea menționată că, în ceea ce privește serviciile din clasa 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa, acest termen ar trebui să își păstreze semnificația inițială și să se refere la locul exact în care serviciile respective sunt furnizate.
EUIPO consideră că al treilea motiv este vădit nefondat.
Aprecierea Curții
Este necesar să se amintească faptul că, potrivit articolului 256 TFUE și articolului 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, recursul se limitează la chestiuni de drept. Tribunalul este singurul competent să constate și să aprecieze faptele pertinente, precum și să aprecieze elementele de probă. Aprecierea acestor fapte și elemente de probă nu constituie, așadar, cu excepția cazului denaturării acestora, o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții în cadrul unui recurs (a se vedea în special Hotărârea din 6 septembrie 2018, Bundesverband Souvenir – Geschenke – Ehrenpreise/EUIPO,
C‑488/16 P
,
EU:C:2018:673
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, trebuie să se constate că, sub acoperirea unei interpretări pretins eronate a articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 și a unei motivări pretins contradictorii a hotărârii atacate, recurenta se limitează să conteste aprecierile de fapt efectuate de Tribunal atât în ceea ce privește perceperea de către publicul relevant a mărcii contestate, cât și în ceea ce privește caracterul său descriptiv sub aspectul serviciilor din clasele 35 și 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa.
Astfel, recurenta invită în realitate Curtea să substituie cu propria analiză analiza efectuată de Tribunal în cadrul aprecierii sale suverane a faptelor și a elementelor de probă, fără a invoca totuși în această privință vreo denaturare a acestora.
În consecință, al treilea motiv trebuie respins ca inadmisibil.
Cu privire la al patrulea motiv
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, recurenta reproșează Tribunalului că a aplicat în mod eronat articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, ceea ce l‑a determinat să concluzioneze, la punctul 113 din hotărârea atacată, că marca contestată era lipsită de caracter distinctiv.
Recurenta susține mai întâi că, la punctul 110 din această hotărâre, Tribunalul se limitează să indice că, în ceea ce privește serviciile vizate, marca respectivă este percepută în mod clar și direct de publicul relevant ca referindu‑se la servicii de calitate ridicată și ca permițându‑i să spere că furnizarea acestor servicii îi va aduce un câștig patrimonial.
În continuare, la punctul 111 din hotărârea menționată, Tribunalul s‑ar limita să indice că marca contestată nu este nici suficient de originală sau pregnantă, nici suficient de neobișnuită pe planul structurii sale formale pentru a necesita un minimum de efort de interpretare, de reflecție sau de analiză din partea publicului relevant, deși, potrivit jurisprudenței Curții (Hotărârea din 21 ianuarie 2010, Audi/OAPI,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
, punctul
), existența unor asemenea caracteristici nu ar constitui o condiție necesară pentru a stabili caracterul distinctiv al unei referințe elogioase.
Astfel, în special la punctele 112 și 113 din hotărârea atacată, Tribunalul și‑ar motiva concluzia potrivit căreia marca contestată este lipsită de caracter distinctiv susținând numai că aceasta că ar fi percepută de publicul relevant ca o referință elogioasă sau ca o informație promoțională referitoare la eficiența serviciilor în cauză.
Procedând astfel, Tribunalul nu ar fi respectat jurisprudența Curții potrivit căreia o asemenea constatare nu ar fi suficientă pentru a considera că o marcă nu are caracter distinctiv, dat fiind că aceasta ar putea fi percepută în același timp drept o informație promoțională și o indicație a originii, având un caracter distinctiv (Hotărârea din 21 ianuarie 2010, Audi/OAPI,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
, punctul
).
Prin urmare, Tribunalul nici nu ar fi dovedit, nici nu ar fi motivat suficient lipsa caracterului distinctiv al mărcii contestate, întrucât o asemenea absență nu poate fi justificată, potrivit recurentei, prin caracterul pretins descriptiv al expresiei „
Vermögensmanufaktur
”, dat fiind că condițiile vizate la articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 nu ar fi îndeplinite.
EUIPO consideră că al patrulea motiv este vădit nefondat.
Aprecierea Curții
Argumentul recurentei potrivit căruia Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept întrucât a constatat, în esență, că marca contestată era lipsită de caracter distinctiv, în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, ca urmare a simplului fapt că expresia „
Vermögensmanufaktur
” constituie o referință elogioasă se întemeiază pe o lectură eronată a hotărârii atacate.
În această privință, este necesar să se observe, pe de o parte, că Tribunalul a amintit, la punctul 95 din hotărârea respectivă, că o marcă care este descriptivă, în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, este, ca urmare a acestui fapt, lipsită în mod necesar de caracter distinctiv.
Pe de altă parte, la punctul 96 din hotărârea menționată, Tribunalul a constatat că, în schimb, în cazul în care o marcă nu este descriptivă în sensul acestei dispoziții, ea nu este, ca urmare a acestui fapt, în mod necesar distinctivă și că, într‑un astfel de caz, mai trebuie să se examineze dacă, în mod intrinsec, ea poate să îndeplinească funcția esențială a mărcii, și anume aceea de a identifica originea comercială a produsului sau a serviciului în cauză pentru a permite consumatorului care achiziționează produsul sau serviciul pe care îl desemnează marca să facă la o achiziție ulterioară aceeași alegere în cazul în care experiența se dovedește pozitivă sau să facă o altă alegere dacă aceasta se dovedește negativă.
Pe de altă parte, la punctul 99 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit de asemenea că, potrivit jurisprudenței Curții, conotația elogioasă a unei mărci verbale nu exclude ca aceasta să fie aptă să garanteze consumatorilor proveniența produselor sau a serviciilor pe care le desemnează. Astfel, o marcă poate fi percepută de publicul vizat concomitent drept o formulă promoțională și drept o indicație a originii comerciale a produselor sau a serviciilor pe care aceasta le desemnează (Hotărârea din 21 ianuarie 2010, Audi/OAPI,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
, punctul
).
Totuși, la punctul 111 din această hotărâre, Tribunalul a observat că marca contestată nu este nici suficient de originală, nici pregnantă și nici nu are o structură neobișnuită în mod formal pentru a necesita un minimum de efort de interpretare, de reflecție sau de analiză din partea publicului relevant, așa încât acesta din urmă să fie astfel determinat să o asocieze de la bun început cu serviciile pe care marca le desemnează.
În aceste împrejurări, Tribunalul a dedus că nu se poate admite ca o întreprindere să poată monopoliza expresia „
Vermögensmanufaktur
” ca marcă a Uniunii, deși aceasta nu permite publicului relevant să distingă serviciile furnizate de întreprinderea respectivă de cele furnizate de o altă întreprindere din același sector de activitate.
În consecință, Tribunalul a constatat, la punctul 112 din hotărârea menționată, că publicul relevant nu este determinat să perceapă în marca contestată, dincolo de o informație promoțională, o indicație de origine comercială particulară care să îi permită să facă la o achiziție ulterioară aceeași alegere în cazul în care experiența se dovedește pozitivă sau să facă o altă alegere dacă aceasta se dovedește negativă.
Rezultă că recurenta nu poate susține că concluzia Tribunalului potrivit căreia, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 113 din hotărârea atacată, marca contestată este lipsită de caracter distinctiv este motivată numai de caracterul elogios al acestei mărci.
Rezultă de aici că al patrulea motiv trebuie să fie respins ca nefondat.
Cu privire la al cincilea și la al șaselea motiv
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al cincilea și al celui de al șaselea motiv, recurenta susține că, întrucât a considerat, la punctele 123-133 și 135-148 din hotărârea atacată, că anexele în litigiu 26-30 prezentate de intervenienta în primă instanță nu fuseseră luate în considerare în mod determinant de camera de recurs în cadrul aprecierii caracterului înregistrabil al mărcii contestate, Tribunalul a încălcat, pe de o parte, articolul 75 a doua teză din Regulamentul nr. 207/2009, potrivit căruia deciziile EUIPO nu ar putea fi întemeiate decât pe motive sau dovezi asupra cărora părțile interesate au avut posibilitatea de a formula observații, și, pe de altă parte, articolul 76 alineatul (2) din acest regulament, în temeiul căruia EUIPO ar putea să nu ia în considerare faptele pe care părțile nu le‑au invocat sau dovezile pe care nu le‑au furnizat în timp util.
În ceea ce privește anexele în litigiu 27, 29 și 30, Tribunalul ar fi constatat, la punctele 125 și 141 din hotărârea atacată, că acestea nu ar fi fost menționate în mod expres în cadrul aprecierii camerei de recurs.
Or, deși recurenta admite că camera de recurs nu a făcut referire în mod expres la aceste anexe, ea susține că punctele 29 și 40 din decizia în litigiu constituie o reluare a termenilor din anexa în litigiu 29. În consecință, potrivit recurentei, această anexă ar fi fost luată în considerare de camera de recurs fără ca recurenta să fi avut posibilitatea de a‑și prezenta observațiile cu privire la anexele în litigiu.
Pe de altă parte, întrucât Tribunalul a înlăturat criticile întemeiate pe o încălcare a articolului 75 a doua teză și a articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 pentru simplul motiv că anexele în litigiu 27, 29 și 30 nu fuseseră menționate în mod expres în decizia în litigiu, acesta nu ar fi verificat dacă anexele respective au constituit factori determinanți în cadrul aprecierii camerei de recurs sau numai elemente de probă suplimentare.
În ceea ce privește anexele în litigiu 26 și 28, Tribunalul ar fi considerat, în special la punctele 128, 132 și 142 din hotărârea atacată, că acestea nu fuseseră determinante în vederea aprecierii de către camera de recurs și că ele constituiau numai elemente de probă complementare.
Or, în ceea ce privește anexa în litigiu 28, aceasta ar privi tocmai aceeași marcă germană Finanzmanufaktur precum cea vizată în anexa în litigiu 29, care ar fi fost reluată în aceiași termeni de camera de recurs. Prin urmare, ar fi evident că camera de recurs a luat în considerare și această anexă 28 în aprecierea sa.
În ceea ce privește anexa în litigiu 26, ea ar viza o decizie a Oficiului German pentru Brevete și Mărci privind caracterul înregistrabil al mărcii Kreditmanufaktur. Întrucât motivarea acestei decizii a fost preluată aproape identic de camera de recurs, afirmația Tribunalului potrivit căreia anexă respectivă nu ar fi decât un element de probă suplimentar și nu ar fi fost determinantă în cadrul aprecierii camerei de recurs ar fi eronată.
EUIPO susține că al cincilea și al șaselea motiv sunt vădit nefondate.
Aprecierea Curții
În măsura în care este posibil să se observe similitudini între anexele în litigiu și motivarea deciziei în litigiu, astfel cum arată recurenta, caracterul criticabil al preluării unor elemente de probă care nu au fost depuse în timp util și cu privire la care părțile nu au putut să ia poziție nu poate fi negat. Totuși, este necesar să se observe că, la punctele 128, 130 și 131 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că camera de recurs a putut să își întemeieze raționamentul pe alte anexe prezentate de intervenienta în primă instanță, care sunt menționate în special la punctele 43 și 50 din hotărârea atacată, și despre care nu se contestă că au fost prezentate în timp util, că recurenta a avut cunoștință de ele și că aceasta a putut să ia poziție în privința lor.
Tribunalul a dedus de aici, la punctele 132 și 142 din această hotărâre, că anexele în litigiu nu fuseseră determinante în scopul aprecierii efectuate de camera de recurs și că ele nu erau decât elemente de probă suplimentare.
Prin urmare, trebuie să se constate că, în cadrul recursului formulat, recurenta se limitează, în esență, să reitereze argumentele pe care le‑a dezvoltat în primă instanță, fără a indica în ce mod Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a concluzionat, la punctele 134 și 144 din hotărârea atacată, că motivele întemeiate pe o eventuală luare în considerare a anexelor în litigiu de către camera de recurs erau inoperante.
În consecință, al cincilea și al șaselea motiv trebuie respinse ca inadmisibile.
Rezultă că recursul trebuie respins în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
În conformitate cu articolul 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din regulamentul menționat, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât EUIPO a solicitat obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta a căzut în pretenții, se impune obligarea recurentei să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de EUIPO.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
VM Vermögens‑Management GmbH
suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO)
.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.