CELEX: 62017CJ0643
Trimitere preliminară
Uniunea vamală
Regulamentul (CEE) nr. 2913/92
Articolul 37
Codul vamal comunitar
Regulamentul (CEE) nr. 2454/93
Articolul 313
Statutul vamal al mărfurilor
Prezumție privind caracterul comunitar al mărfurilor

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 37 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (
JO 1992, L 302, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 decembrie 1996 (
JO 1997, L 17, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 9, p. 250) (denumit în continuare „Codul vamal”), precum și a articolului 313 alineatul (1) și alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 (
JO 1993, L 253, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 75/98 al Comisiei din 12 ianuarie 1998 (
JO 1998, L 7, p. 3
, rectificare în
JO 1999, L 111, p. 88
, Ediție specială, 02/vol. 10, p. 185) (denumit în continuare „regulamentul de aplicare”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Suez II Water Technologies & Solutions Portugal Unipessoal Lda, fostă GE Power Controls Portugal, Material Eléctrico Lda și GE Power Controls Portugal Unipessoal Lda (denumită în continuare „Suez II”), pe de o parte, și Fazenda Pública (Trezoreria publică, Portugalia), pe de altă parte, cu privire la statutul vamal al anumitor mărfuri achiziționate de Suez II.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Codul vamal
Articolul 4 din Codul vamal, astfel cum era în vigoare în perioada în discuție în cauza principală, și anume perioada cuprinsă între 16 iunie 2000 și 24 august 2000, prevedea:
„În sensul prezentului cod, se aplică următoarele definiții:
[…]
6.
«Statut vamal» reprezintă statutul mărfurilor ca mărfuri comunitare sau necomunitare.
7.
«Mărfuri comunitare» reprezintă mărfurile:
–
obținute în întregime pe teritoriul vamal al Comunității în condițiile menționate în articolul 23 și care nu incorporează mărfurile importate din țări sau teritorii care nu fac parte din teritoriul vamal al Comunității. […]
–
importate din țări sau teritorii care nu fac parte din teritoriul vamal al Comunității și care au fost puse în liberă circulație;
–
obținute sau produse pe teritoriul vamal al Comunității, fie din mărfuri menționate doar la a doua liniuță, fie din mărfuri menționate la prima și a doua liniuță.
8.
«Mărfuri necomunitare» reprezintă alte mărfuri decât cele menționate la punctul 7.
[…]
13.
«Supravegherea de către autoritățile vamale» reprezintă acțiunile desfășurate, în general, de respectivele autorități pentru a asigura respectarea reglementărilor vamale și, atunci când este cazul, a altor dispoziții aplicabile mărfurilor aflate sub supraveghere vamală.
14.
«Control efectuat de autoritățile vamale» reprezintă îndeplinirea unor acțiuni specifice, cum ar fi examinarea mărfurilor, verificarea existenței și autenticității documentelor, examinarea evidențelor contabile ale întreprinderilor și a altor înregistrări, […] în scopul asigurării respectării reglementărilor vamale și, după caz, a altor dispoziții aplicabile mărfurilor aflate sub supraveghere vamală.
[…]
19.
«Prezentarea mărfurilor în vamă» reprezintă înștiințarea autorităților vamale, în maniera prevăzută, asupra sosirii mărfurilor la biroul vamal sau în orice alt loc desemnat sau aprobat de autoritățile vamale.
[…]”
Articolul 13 din Codul vamal prevedea:
„Autoritățile vamale pot desfășura, potrivit dispozițiilor în vigoare, toate controalele pe care le consideră necesare pentru a se asigura aplicarea corectă a legislației vamale.”
Articolul 14 din acest cod prevedea:
„În vederea aplicării legislației vamale, orice persoană implicată direct sau indirect în operațiunile având ca scop schimbul cu mărfuri furnizează autorităților vamale la cererea acestora și în termenul stabilit toate documentele și informațiile necesare, pe orice suport, precum și orice ajutor necesar.”
Conform articolului 16 din Codul vamal, persoanele interesate păstrează documentele menționate la articolul 14 în vederea controlului vamal, pentru un termen prevăzut în dispozițiile în vigoare și timp de cel puțin trei ani calendaristici, indiferent de suportul folosit.
Articolul 37 din capitolul I, intitulat „Introducerea mărfurilor pe teritoriul vamal al Comunității”, din cadrul titlului III din Codul vamal, intitulat „Dispoziții aplicabile mărfurilor introduse pe teritoriul vamal al Comunității până la atribuirea unei destinații vamale”, prevedea:
„(1)   Mărfurile introduse pe teritoriul vamal al Comunității se află sub supraveghere vamală din momentul intrării lor. Ele pot fi supuse controlului autorităților vamale în conformitate cu dispozițiile în vigoare.
(2)   Ele rămân sub o astfel de supraveghere atâta timp cât este necesar pentru a se stabili statutul lor vamal, dacă este cazul, și, în cazul mărfurilor necomunitare și fără a aduce atingere articolului 82 alineatul (1), până ce li se modifică statutul vamal, ele intră într‑o zonă liberă sau antrepozit liber sau se reexportă sau se distrug în conformitate cu articolul 182.”
Articolul 38 alineatele (1) și (5) din Codul vamal avea următorul cuprins:
„(1)   Mărfurile introduse pe teritoriul vamal al Comunității sunt transportate fără întârziere de persoana care le aduce în Comunitate, pe traseul specificat de autoritățile vamale și în conformitate cu instrucțiunile acestora, în cazul în care acestea există:
(a)
spre biroul vamal desemnat de autoritățile vamale sau către orice alt loc desemnat sau aprobat de acele autorități sau
(b)
într‑o zonă liberă, în cazul în care mărfurile sunt introduse în acea zonă liberă direct:
–
pe cale maritimă sau pe calea aerului sau
–
pe cale terestră, fără a trece printr‑o altă parte a teritoriului vamal al Comunității, acolo unde zona liberă se învecinează cu frontiera terestră dintre un stat membru și o țară terță.
[…]
(5)   Alineatele (1)-(4) și articolele 39-53 nu se aplică mărfurilor care au părăsit temporar teritoriul vamal al Comunității în deplasarea lor între două puncte pe acel teritoriu pe cale maritimă sau pe calea aerului, cu condiția ca transportul să se fi făcut pe o rută directă pe curse aeriene sau de linie regulate, fără oprire, în afara teritoriului vamal al Comunității.
Această dispoziție nu se aplică mărfurilor încărcate în porturile sau aeroporturile unei țări terțe sau în porturi libere.”
Articolul 40 din Codul vamal referitor la prezentarea în vamă a mărfurilor prevedea:
„Mărfurile care, în conformitate cu articolul 38 alineatul (1) litera (a), sosesc la biroul vamal sau în alt loc desemnat sau aprobat de autoritățile vamale sunt prezentate autorităților de persoana care a adus mărfurile pe teritoriul vamal al Comunității sau, după caz, de persoana care își asumă răspunderea pentru transportul mărfurilor ulterior acestei intrări.”
Articolul 43 din Codul vamal prevedea:
„În conformitate cu articolul 45, mărfurile prezentate în vamă […] sunt cuprinse într‑o declarație sumară.
Declarația sumară se depune imediat ce mărfurile au fost prezentate în vamă […]”
Potrivit articolului 44 din Codul vamal:
„(1)   Declarația sumară se întocmește pe un formular corespunzător modelului prevăzut de autoritățile vamale. Cu toate acestea, autoritățile vamale pot permite folosirea ca declarație sumară a oricărui document oficial sau comercial care conține datele necesare identificării mărfurilor.
(2)   Declarația sumară se depune de către:
(a)
persoana care a adus mărfurile pe teritoriul vamal al Comunității sau de persoana care își asumă răspunderea pentru transportarea mărfurilor după această intrare sau
(b)
persoana în al cărei nume acționează persoanele prevăzute la litera (a).”
Capitolul 4 din titlul III din Codul vamal, intitulat „Obligația de a atribui o destinație vamală mărfurilor prezentate în vamă”, cuprindea articolele 48 și 49.
Articolul 48 din Codul vamal prevedea:
„Mărfurilor necomunitare prezentate în vamă li se acordă o destinație vamală autorizată pentru astfel de mărfuri necomunitare.”
Articolul 49 alineatul (1) din Codul vamal avea următorul cuprins:
„Atunci când mărfurile sunt cuprinse într‑o declarație sumară, trebuie îndeplinite formalitățile necesare pentru a li se acorda o destinație vamală în termen de:
(a)
45 de zile de la data depunerii declarației sumare, în cazul mărfurilor transportate pe cale maritimă;
(b)
20 de zile de la data depunerii declarației sumare, în cazul mărfurilor transportate altfel decât pe cale maritimă.”
În cadrul titlului IV din Codul vamal, intitulat „Destinația vamală”, articolul 59 prevedea la alineatul (1):
„Toate mărfurile destinate plasării sub un regim vamal fac obiectul unei declarații pentru regimul vamal respectiv.”
Articolul 79 din acest cod prevedea:
„Punerea în liberă circulație conferă mărfurilor necomunitare statutul vamal de mărfuri comunitare.
Aceasta atrage după sine aplicarea măsurilor de politică comercială, încheierea celorlalte formalități prevăzute cu privire la importul mărfurilor și […] aplicarea drepturilor legal datorate.”
Potrivit articolului 180 din Codul vamal:
„(1)   Atunci când mărfurile sunt introduse sau reintroduse într‑o altă parte a teritoriului vamal al Comunității sau sunt plasate sub un regim vamal, certificatul menționat la articolul 170 alineatul (4) poate fi utilizat ca dovadă a statutului comunitar sau necomunitar al unor astfel de mărfuri.
(2)   Atunci când nu se dovedește cu certificatul sau alte mijloace că mărfurile au statut comunitar sau necomunitar, mărfurile pot fi considerate:
–
mărfuri comunitare, în scopul aplicării drepturilor de export și certificatelor de export sau a măsurilor prevăzute pentru export în cadrul politicii comerciale;
–
mărfuri necomunitare, în toate celelalte cazuri.”
În cadrul titlului VII din acest cod, intitulat „Datoria vamală”, articolul 202 prevedea:
„(1)   O datorie vamală la import poate să ia naștere prin:
(a)
introducerea ilegală pe teritoriul vamal al Comunității a mărfurilor supuse drepturilor de import
[…]
(2)   Datoria vamală ia naștere în momentul sustragerii mărfurilor de sub supravegherea vamală.
[…]”
Regulamentul de aplicare
Articolul 313 din regulamentul de aplicare, astfel cum era în vigoare în perioada în discuție în cauza principală, prevedea:
„(1)   Sub rezerva articolului 180 din Cod și a excepțiilor enumerate în alineatul (2) din prezentul articol, toate mărfurile de pe teritoriul vamal al Comunității se consideră mărfuri comunitare, cu excepția cazului în care s‑a stabilit că ele nu au statut comunitar.
(2)   Următoarele nu se consideră a fi mărfuri comunitare, cu excepția cazului în care se stabilește în conformitate cu articolele 314-323 că acestea au, într‑adevăr, statut comunitar:
(a)
mărfurile aduse pe teritoriul vamal al Comunității în conformitate cu articolul 37 din Cod;
(b)
mărfurile aflate în stare de depozitare temporară sau într‑o zonă liberă sau într‑un antrepozit liber;
(c)
mărfuri plasate sub un regim suspensiv.
[…]
Prin derogare de la această dispoziție și în conformitate cu articolul 38 alineatul (5) din Cod, mărfurile aduse pe teritoriul vamal al Comunității se consideră mărfuri comunitare, cu excepția cazului în care s‑a stabilit că ele nu au statut comunitar:
–
atunci când, în cazul în care sunt transportate pe calea aerului, mărfurile au fost încărcate sau transbordate la un aeroport al Comunității pentru expediere către un alt aeroport de pe teritoriul vamal al Comunității și transportate însoțite de un singur document de transport întocmit într‑un stat membru;
–
sau atunci când, în cazul în care sunt transportate pe mare, mărfurile au fost transportate între porturi din teritoriul vamal al Comunității de un serviciu de transport maritim regulat, autorizat în conformitate cu articolul 313a și articolul 313b.”
Articolele 314-323 din regulamentul de aplicare se refereau la dovada statutului comunitar al mărfurilor și la formele în care această dovadă putea fi stabilită.
Articolul 314 din regulamentul de aplicare prevedea:
„(1)   Dacă mărfurile nu sunt considerate a fi mărfuri comunitare în sensul articolului 313, statutul lor comunitar nu poate fi stabilit în conformitate cu alineatul (2) decât în cazul în care:
(a)
au fost aduse dintr‑un alt stat membru fără a tranzita teritoriul unei țări terțe sau
(b)
au fost aduse dintr‑un alt stat membru prin teritoriul unei țări terțe și transportate însoțite de un singur document de transport emis de un stat membru […]
[…]
(2)   Dovada că mărfurile [au] statut comunitar poate fi stabilită numai:
(a)
prin intermediul unui document prevăzut în articolele 315-318 sau
(b)
în conformitate cu normele stabilite în articolele 319-323
[…]”
Articolul 317 din regulamentul de aplicare prevedea:
„(1)   Dovada statutului comunitar al mărfurilor se furnizează în conformitate cu condițiile prezentate mai jos, prin prezentarea facturii sau a documentului de transport referitor la mărfuri.
[…]
(5)   Prezentul articol se aplică doar în cazul în care factura sau documentul de transport se referă exclusiv la mărfuri comunitare.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
Suez II operează în Portugalia și are ca obiect activitatea industrială și comerțul cu echipamente electrice. Aceasta a primit, în localurile sale, mărfuri destinate să fie utilizate în cadrul activității sale industriale. Aceste mărfuri au fost livrate și facturate în cursul anilor 2000-2002 de întreprinderi stabilite în Ungaria și în Polonia care erau, la data faptelor, țări terțe, precum și în Elveția.
Autoritățile vamale portugheze au efectuat o inspecție în localurile Suez II. Această inspecție a început la 18 noiembrie 2002.
Odată identificate toate facturile referitoare la livrările mărfurilor respective, autoritățile vamale au solicitat Suez II să prezinte documentele care dovedesc că aceleași mărfuri intraseră pe teritoriul Uniunii Europene, că fuseseră prezentate autorităților vamale și că făcuseră obiectul unei declarații sumare, astfel cum impun articolele 38 și 43 din Codul vamal.
Suez II a prezentat declarații de import efectuate la birourile vamale din mai multe state membre pentru majoritatea mărfurilor care fac obiectul acestor facturi, dar nu pentru toate.
Instanța de trimitere arată, astfel, că, în ceea ce privește mărfurile care provin de la GE Hungary, stabilită în Ungaria, precum și de la GE Polska și de la Elester, stabilite în Polonia, Suez II nu a prezentat documente care să dovedească punerea în liberă circulație a mărfurilor, din care să decurgă atribuirea statutului de mărfuri comunitare, sau o declarație sumară în fața autorităților vamale și s‑a limitat la prezentarea unor facturi emise în cursul anului 2000 de furnizori care au sediul în aceste țări terțe, și anume în afara teritoriului vamal al Uniunii.
Autoritățile vamale au considerat că mărfurile pentru care nu s‑a dovedit că fuseseră supuse procedurilor de punere în liberă circulație în fața autorităților vamale ale statelor membre trebuiau considerate necomunitare. Aceste mărfuri ar fi fost introduse pe teritoriul vamal al Uniunii în conformitate cu articolul 37 din Codul vamal și, în temeiul articolului 313 alineatul (2) litera (a) din regulamentul de aplicare, principiul prezumției privind statutul comunitar al mărfurilor de pe teritoriul vamal al Uniunii, consacrat la alineatul (1) al acestui din urmă articol, nu li s‑ar aplica.
Autoritățile vamale au concluzionat că mărfurile respective fuseseră introduse în mod ilegal pe teritoriul vamal al Uniunii, această neregulă atrăgând după sine nașterea unei datorii vamale la import, în conformitate cu articolul 202 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal, și, simultan, a unei datorii privind taxa pe valoarea adăugată (TVA) la import.
Prin decizia directorului regional pentru contencios și control vamal din Porto (Portugalia) din 21 august 2003, Suez II a fost obligată la plata unei sume de 353903,04 euro, cu titlu de datorie vamală. Înștiințarea de plată se referă la datoriile constituite în perioada cuprinsă între 16 iunie 2000 și 24 august 2000.
Suez II a achitat suma respectivă la 8 septembrie 2003. Cu toate acestea, întrucât a considerat că, deși nu a fost în măsură să prezinte dovada în acest sens, mărfurile respective fuseseră deja puse în liberă circulație pe teritoriul vamal al Uniunii de către diferiți operatori, la birouri vamale din diferite state membre, și că, în acest caz, sarcina probei în ceea ce privește caracterul necomunitar al acestor mărfuri revenea autorităților vamale, Suez II a introdus la Tribunal Tributário do Porto (Tribunalul Fiscal din Porto, Portugalia) o acțiune în anularea deciziei directorului regional pentru contencios și control vamal din Porto din 21 august 2003.
Întrucât Tribunal Tributário do Porto (Tribunalul Fiscal din Porto) a respins această acțiune printr‑o hotărâre din 28 februarie 2013, Suez II a atacat această hotărâre la Supremo Tribunal Administrativo (Curtea Administrativă Supremă, Portugalia).
În acest context, Supremo Tribunal Administrativo (Curtea Administrativă Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„În lumina articolului 313 alineatul (1) din regulamentul de aplicare, trebuie să se prezume că mărfurile în discuție în prezenta cauză au caracter comunitar dacă nu se dovedește că nu au un asemenea statut sau trebuie considerate mărfuri introduse pe teritoriul vamal al Uniunii, în sensul articolului [37] din Codul vamal și cărora le este aplicabilă excepția prevăzută la articolului 313 alineatul (2) litera (a) din regulamentul de aplicare, astfel încât se acceptă că au caracter comunitar numai mărfurile în privința cărora se prezintă dovezi în sensul că au fost supuse procedurilor de punere în liberă circulație pe teritoriul vamal al Uniunii?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 313 din regulamentul de aplicare trebuie interpretat în sensul că mărfurile, precum cele în discuție în litigiul principal, livrate și facturate de societăți stabilite în țări terțe unei societăți stabilite pe teritoriul vamal al Uniunii pentru a fi utilizate pe acest teritoriu trebuie să fie considerate, în conformitate cu alineatul (1) al acestui articol, ca având statutul de mărfuri comunitare dacă nu se stabilește că nu au acest statut sau ca fiind introduse pe teritoriul vamal al Uniunii, în sensul articolului 37 din Codul vamal și, în acest temei, ca intrând sub incidența excepției prevăzute la articolul 313 alineatul (2) litera (a) din regulamentul de aplicare, statutul de mărfuri comunitare nefiind recunoscut decât mărfurilor pentru care se face dovada că au fost supuse procedurilor de punere în liberă circulație pe teritoriul vamal al Uniunii.
Suez II susține că mărfurile precum cele în discuție în litigiul principal, care se află pe teritoriul vamal al Uniunii la data la care se ridică problema determinării statutului lor vamal, ar trebui să beneficieze de prezumția generală prevăzută la articolul 313 alineatul (1) din regulamentul de aplicare și ar trebui să fie considerate mărfuri comunitare, cu excepția cazului unei probe contrare aduse de administrația vamală. Faptul că aceste mărfuri nu sunt însoțite de documente care să dovedească punerea lor în liberă circulație nu poate însemna că au fost introduse ilegal pe teritoriul vamal al Uniunii.
Guvernele care au prezentat observații și Comisia Europeană susțin, în schimb, că mărfurile în discuție în litigiul principal intră sub incidența excepției prevăzute la articolul 313 alineatul (2) litera (a) din regulamentul de aplicare, deoarece, fiind considerate introduse pe teritoriul vamal al Uniunii, în sensul articolului 37 din Codul vamal, ele se află, din momentul intrării lor pe acest teritoriu, sub supraveghere vamală și rămân astfel atât timp cât este necesar pentru a se determina statutul lor vamal. Întrucât nu au fost declarate și plasate sub un regim vamal la momentul introducerii lor pe teritoriul vamal al Uniunii, ele ar trebui considerate ca fiind introduse ilegal pe acest teritoriu, iar o datorie vamală ar fi luat naștere, în conformitate cu articolul 202 din Codul vamal, la data acelei introduceri ilegale.
În această privință, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că, având în vedere textul articolului 313 alineatul (1) din regulamentul de aplicare, mărfurile de pe teritoriul vamal al Uniunii sunt considerate ca având statutul de mărfuri comunitare, pe de o parte, sub rezerva dispozițiilor articolului 180 din Codul vamal și a excepțiilor enumerate la articolul 313 alineatul (2) din regulamentul de aplicare, și, pe de altă parte, cu excepția situațiilor în care se stabilește că aceste mărfuri nu au statutul comunitar. Potrivit articolului 313 alineatul (2) din regulamentul de aplicare, mărfurile aduse pe teritoriul vamal al Uniunii în conformitate cu articolul 37 din Codul vamal nu se consideră a fi mărfuri comunitare, cu excepția cazului în care se stabilește, în conformitate cu articolele 314-323 din regulamentul de aplicare, că acestea au, într‑adevăr, statut comunitar.
Trebuie arătat, de la bun început, că rezerva prevăzută la articolul 180 din Codul vamal, referitor la scoaterea mărfurilor din zone libere sau din antrepozite libere, este, în speță, lipsită de pertinență având în vedere faptele din litigiul principal.
Pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, este necesar să se determine domeniul de aplicare al prezumției prevăzute la articolul 313 alineatul (1) din regulamentul de aplicare și al excepțiilor prevăzute la alineatul (2) al acestui articol, într‑o perspectivă sistemică mai largă, prin corelarea acestor dispoziții cu dispozițiile pertinente din Codul vamal, printre altele cu cele aplicabile mărfurilor introduse pe teritoriul vamal al Uniunii, statutului de mărfuri comunitare și procedurii de punere în liberă circulație pe teritoriul vamal al Uniunii a mărfurilor importate din țări terțe.
În această privință, în primul rând, în măsura în care articolul 313 alineatul (2) din regulamentul de aplicare se referă la noțiunea „mărfurile aduse pe teritoriul vamal al Uniunii”, în sensul articolului 37 din Codul vamal, el trebuie să fie interpretat în special în lumina articolului 4 punctele 13 și 19, precum și a articolelor 37, 38, 40, 43 și 45 din Codul vamal, care sunt cuprinse în titlul III din acesta din urmă, consacrat printre altele obligațiilor legate de introducerea mărfurilor pe teritoriul vamal al Uniunii, supunerii lor unei supravegheri vamale până când statutul lor vamal este stabilit, precum și normelor referitoare la prezentarea mărfurilor în vamă și la declarația vamală.
Supravegherea de către autoritățile vamale este definită la articolul 4 punctul 13 din Codul vamal ca fiind acțiunile desfășurate, în general, de respectivele autorități pentru a asigura respectarea reglementărilor vamale.
Potrivit articolului 37 din același cod, mărfurile introduse pe teritoriul vamal al Uniunii se află sub supraveghere vamală din momentul intrării lor. În cadrul acestei supravegheri, ele pot fi supuse controlului autorităților respective în conformitate cu dispozițiile în vigoare și rămân sub supraveghere atâta timp cât este necesar pentru a se stabili statutul lor vamal și, în cazul mărfurilor necomunitare, până ce li se modifică statutul vamal, ele intră într‑o zonă liberă sau antrepozit liber sau se reexportă sau se distrug (Hotărârea din 3 martie 2005, Papismedov și alții,
C‑195/03
,
EU:C:2005:131
, punctul
).
La punctul 22 din Hotărârea din 3 martie 2005, Papismedov și alții (
C‑195/03
,
EU:C:2005:131
), Curtea a arătat că mărfurile care sosesc pe teritoriul Uniunii se află sub supraveghere vamală din momentul intrării lor pe acest teritoriu, indiferent dacă aceasta este realizată în mod legal sau cu încălcarea articolelor 38-41 și a articolului 177 primul paragraf a doua liniuță din Codul vamal, ceea ce autoritățile de supraveghere trebuie să stabilească, prin controlul lor. Rezultă că supunerea mărfurilor unei astfel de supravegheri nu este legată de legalitatea introducerii acestora din urmă pe teritoriul respectiv.
Mai multe dispoziții din Codul vamal permit delimitarea noțiunii „introducere ilegală”. Articolul 202 din Codul vamal definește astfel introducerea ilegală ca fiind orice introducere care încalcă dispozițiile articolelor 38-41 și ale articolului 177 primul paragraf a doua liniuță din acest cod a unor mărfuri supuse drepturilor de import fie pe teritoriul vamal al Uniunii, fie într‑o altă parte a acestui teritoriu, atunci când ele se află într‑o zonă liberă sau într‑un antrepozit liber (Hotărârea din 3 martie 2005, Papismedov și alții,
C‑195/03
,
EU:C:2005:131
, punctul
).
În special, Curtea a statuat că reprezintă o introducere ilegală importul de mărfuri care nu respectă următoarele etape prevăzute de Codul vamal. În primul rând, potrivit articolului 38 alineatul (1) din cod, mărfurile care sunt introduse pe teritoriul vamal al Uniunii trebuie transportate fără întârziere fie la biroul vamal desemnat, fie într‑o zonă liberă. În al doilea rând, conform articolului 40 din cod, atunci când mărfurile sosesc la biroul vamal, trebuie prezentate la acest birou vamal. Prezentarea în vamă a mărfurilor este definită la articolul 4 punctul 19 din același cod drept înștiințarea autorităților vamale, în maniera prevăzută, asupra sosirii mărfurilor la acest birou sau în oricare alt loc desemnat sau aprobat (Hotărârea din 3 martie 2005, Papismedov și alții,
C‑195/03
,
EU:C:2005:131
, punctul
, precum și Hotărârea din 2 aprilie 2009, Elshani,
C‑459/07
,
EU:C:2009:224
, punctul
).
Din însuși cuprinsul dispozițiilor menționate rezultă că, pentru a se putea considera că o marfă a făcut obiectul unei introduceri legale pe teritoriul vamal al Uniunii, ea trebuie, încă de la sosire, să fie transportată spre biroul vamal sau în zona liberă și prezentată în vamă. Această din urmă obligație, care revine persoanei care o aduce sau persoanei care își asumă răspunderea pentru transport, are ca scop asigurarea faptului că autoritățile vamale au fost înștiințate nu numai cu privire la sosirea mărfurilor, ci și cu privire la toate datele pertinente privind tipul de articol sau de produs despre care este vorba, precum și cu privire la cantitatea acestor mărfuri. Astfel, aceste informații sunt cele care vor permite identificarea corectă a acestora în vederea clasificării lor tarifare și, dacă este cazul, în vederea calculării taxelor la import (Hotărârea din 2 aprilie 2009, Elshani,
C‑459/07
,
EU:C:2009:224
, punctul
și jurisprudența citată).
În această privință, Curtea a considerat că din cuprinsul și din economia articolului 4 punctul 19, a articolului 38 alineatul (1) și a articolului 40 din Codul vamal reiese cu claritate că toate mărfurile introduse pe teritoriul vamal al Uniunii trebuie prezentate în vamă (Hotărârea din 4 martie 2004, Viluckas și Jonusas,
C‑238/02 și C‑246/02
,
EU:C:2004:126
, punctul
, precum și Hotărârea din 2 aprilie 2009, Elshani,
C‑459/07
,
EU:C:2009:224
, punctul
). Introducerea ilegală a mărfurilor se produce din momentul trecerii acestora de primul birou vamal situat în interiorul teritoriului vamal al Uniunii fără ca acestea să fi fost prezentate la biroul vamal respectiv (Hotărârea din 2 aprilie 2009, Elshani,
C‑459/07
,
EU:C:2009:224
, punctul
).
Prin urmare, trebuie să se considere că, în sensul articolului 202 din Codul vamal, au făcut obiectul unei introduceri ilegale pe acest teritoriu mărfurile care, după trecerea frontierei terestre externe a Uniunii, se găsesc pe acest teritoriu după trecerea de primul birou vamal, fără să fi fost transportate spre acel birou vamal și fără să fi fost prezentate în vamă, având drept rezultat faptul că autoritățile vamale nu au fost înștiințate de persoanele care își asumă răspunderea pentru executarea acestor obligații cu privire la introducerea mărfurilor respective (Hotărârea din 2 aprilie 2009, Elshani,
C‑459/07
,
EU:C:2009:224
, punctul
).
Pe de altă parte, prezentarea mărfurilor în vamă, prevăzută la articolul 40 din Codul vamal, implică, având în vedere dispozițiile articolelor 43 și 45 din acest cod, o obligație corelativă de a depune imediat o declarație sumară sau de a îndeplini în același termen formalitățile necesare pentru ca mărfurilor respective să li se acorde o destinație vamală, și anume, dacă se solicita să fie plasate sub un regim vamal, să se efectueze o declarație vamală. Curtea a arătat că cele două operațiuni sunt efectuate, de regulă, simultan (Hotărârea din 3 martie 2005, Papismedov și alții,
C‑195/03
,
EU:C:2005:131
, punctul
).
Rezultă de aici că orice societate care, precum Suez II, are în localurile sale, situate pe teritoriul vamal al Uniunii, mărfuri cumpărate de la societăți stabilite în țări terțe trebuie, ca persoană implicată în operațiunile având ca scop schimbul de mărfuri, în sensul articolului 14 din Codul vamal, să poată dovedi că aceste mărfuri au fost prezentate într‑un birou vamal din Uniune și că o declarație sumară a fost prezentată la acest birou vamal sau că formalitățile necesare pentru acordarea unei destinații vamale mărfurilor în cauză au fost îndeplinite. Dacă aceste obligații nu au fost îndeplinite, trebuie să se considere că a avut loc „introducerea ilegală pe teritoriul vamal al Comunității a mărfurilor supuse drepturilor de import”, în sensul articolului 202 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal.
În al doilea rând, trebuie ca articolul 313 din regulamentul de aplicare să fie interpretat prin raportare la dispozițiile Codului vamal referitoare la statutul de marfă comunitară și la procedura de punere în liberă circulație pe teritoriul vamal al Uniunii a mărfurilor importate din țări terțe.
În acest context, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că instanța de trimitere arată că primirea mărfurilor în localurile Suez II și primirea facturilor corespunzătoare, înregistrate în contabilitatea întreprinderii și emise de un furnizor stabilit într‑o țară terță, nu sunt contestate. Nu se contestă nici faptul că îndeplinirea procedurilor de punere în liberă circulație la un birou vamal din Uniune nu a fost demonstrată în ceea ce privește mărfurile respective.
Suez II susține însă că articolul 313 din regulamentul de aplicare are la bază principiul consacrat la primul său alineat potrivit căruia mărfurile de pe teritoriul vamal al Uniunii se consideră a fi mărfuri ale Uniunii și, în consecință, ar trebui să se admită, în lipsa unei probe contrare, fie că aceste mărfuri au fost produse pe teritoriul respectiv, în condițiile prevăzute la articolul 4 punctul 7 prima și a treia liniuță din Codul vamal, fie că ele au fost puse în liberă circulație, în conformitate cu a doua liniuță a aceleiași dispoziții și cu articolul 79 din Codul vamal. Această prezumție a statutului vamal comunitar al unor mărfuri precum cele în discuție în litigiul principal s‑ar aplica, cu excepția cazului în care se stabilește de autoritățile vamale că au statutul de mărfuri necomunitare.
Astfel cum arată Comisia, un asemenea argument nu poate fi reținut.
Pe de o parte, mărfurile precum cele în discuție în litigiul principal, facturate de furnizori stabiliți în țări terțe unei societăți care își desfășoară activitatea pe teritoriul vamal al Uniunii, nu pot beneficia de statutul de mărfuri comunitare dacă nu se face dovada că au fost supuse procedurilor de punere în liberă circulație pe teritoriul vamal al Uniunii.
Astfel, în conformitate cu articolul 4 punctul 15 litera (a) și punctul 16 litera (a) din Codul vamal, una dintre destinațiile vamale ale mărfurilor este plasarea mărfurilor sub un regim vamal și unul dintre regimurile vamale sub care mărfurile pot fi plasate este punerea în liberă circulație. În plus, definiția mărfurilor Uniunii conținută la articolul 4 punctul 7 din Codul vamal atribuie acest statut, printre altele, mărfurilor importate din țări care nu fac parte din teritoriul vamal al Uniunii și care au fost puse în liberă circulație.
Articolul 24 CE, aplicabil la momentul faptelor din litigiul principal, prevedea că produsele care provin din țări terțe, pentru care au fost îndeplinite formalitățile de import și pentru care au fost percepute în statul membru respectiv taxele vamale și taxele cu efect echivalent exigibile, se consideră că se află în liberă circulație într‑un stat membru.
Articolul 79 din Codul vamal prevede că punerea în liberă circulație conferă mărfurilor necomunitare statutul vamal de mărfuri comunitare. Punerea în liberă circulație atrage după sine aplicarea măsurilor de politică comercială, îndeplinirea celorlalte formalități prevăzute pentru importul mărfurilor, precum și aplicarea drepturilor legal datorate.
Pe de altă parte, în ceea ce privește sarcina probei cu privire la statutul vamal al mărfurilor în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, trebuie să se considere că prezumția prevăzută la articolul 313 alineatul (1) din regulamentul de aplicare este răsturnată atunci când autoritatea vamală, în exercitarea competenței sale de control, stabilește că sunt îndeplinite condițiile anumitor excepții sau rezerve prevăzute de această dispoziție, printre altele, în cauza principală, condiția menționată la articolul 313 alineatul (2) litera (a) din regulamentul de aplicare. Într‑o asemenea situație, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 50 din prezenta hotărâre, revine societății importatoare sarcina de a dovedi statutul comunitar al mărfurilor în cauză. În absența unei astfel de dovezi, articolul 202 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal îi este aplicabil.
După cum reiese din cuprinsul punctului 50 din prezenta hotărâre și din coroborarea articolelor 13 și 16 din Codul vamal, o societate importatoare precum Suez II trebuie considerată o persoană implicată, în măsura în care aceasta avea în localurile sale mărfurile în cauză însoțite de facturile corespunzătoare emise de furnizorii săi stabiliți în țări terțe, și trebuie să furnizeze autorităților vamale toată asistența necesară, precum și toate documentele și informațiile, indiferent de suportul folosit.
Astfel cum se indică la punctele 41-43 din prezenta hotărâre, în aplicarea articolului 4 punctul 13 și a articolului 37 din Codul vamal, pe lângă competența generală de control pe care le‑o conferă articolul 13 din acest cod, autoritățile vamale au de asemenea competența de a controla mărfurile precum cele în discuție în litigiul principal în temeiul articolului 37 din Codul vamal, cu scopul de a determina dacă introducerea acestor mărfuri pe teritoriul vamal al Uniunii a fost realizată în mod legal sau cu încălcarea articolelor 38-41 și a articolul 177 alineatul (1) a doua liniuță din acest cod.
Rezultă de aici că, în împrejurări precum cele din litigiul principal, revine societății importatoare, precum Suez II, sarcina de a face dovada statutului vamal al mărfurilor respective, care constituie, în opinia sa, mărfuri comunitare. Dacă ea nu prezintă nicio probă care să ateste statutul comunitar al acestor mărfuri, autoritățile vamale pot deduce din aceasta că mărfurile respective au un statut de mărfuri necomunitare.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 313 din regulamentul de aplicare trebuie interpretat în sensul că mărfurile, precum cele în discuție în litigiul principal, care au fost livrate și facturate de societăți stabilite în țări terțe unei societăți stabilite pe teritoriul vamal al Uniunii pentru a fi utilizate pe acest teritoriu trebuie considerate ca fiind introduse pe acest teritoriu, în sensul articolului 37 din Codul vamal, și, în acest temei, ca intrând sub incidența excepției prevăzute la articolul 313 alineatul (2) litera (a) din regulamentul de aplicare, statutul de mărfuri comunitare nefiind recunoscut decât mărfurilor pentru care se face dovada că au fost supuse procedurilor de punere în liberă circulație pe teritoriul vamal al Uniunii.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

Articolul 313 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 75/98 al Comisiei din 12 ianuarie 1998, trebuie interpretat în sensul că mărfurile, precum cele în discuție în litigiul principal, care au fost livrate și facturate de societăți stabilite în țări terțe unei societăți stabilite pe teritoriul vamal al Uniunii pentru a fi utilizate pe acest teritoriu trebuie considerate ca fiind introduse pe acest teritoriu, în sensul articolului 37 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 decembrie 1996, și, în acest temei, ca intrând sub incidența excepției prevăzute la articolul 313 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 2454/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 75/98, statutul de mărfuri comunitare nefiind recunoscut decât mărfurilor pentru care se face dovada că au fost supuse procedurilor de punere în liberă circulație pe teritoriul vamal al Uniunii.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: portugheza.