CELEX: 62019CJ0107
Zahtjev za prethodnu odluku
Socijalna politika
Direktiva 2003/88/EZ
Organizacija radnog vremena
Pojmovi ,radno vrijeme’ i ,vrijeme odmora’
Stanka tijekom koje je radnik obvezan biti spreman otići na intervenciju u roku od dvije minute
Nadređenost prava Unije

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (
SL 2003., L 299, str. 9
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.).
Ovaj je zahtjev podnesen u okviru spora između osobe XR i društva Dopravní podnik hl. m. Prahy, akciová společnost (u daljnjem tekstu: DPP) u vezi s odbijanjem potonjeg da osobi XR isplati iznos od 95335 čeških kruna (CZK) (oko 3600 eura) uvećan za zatezne kamate na osnovi naknade za stanke korištene tijekom njezine profesionalne djelatnosti u razdoblju između studenoga 2005. i prosinca 2008.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uvodne izjave 4. i 5. Direktive 2003/88 glase:
„(4)
Poboljšanje sigurnosti, higijene i zdravlja radnika na radu ciljevi su koji ne smiju biti podređeni isključivo ekonomskim interesima.
(5)
Svi radnici moraju ostvariti odgovarajuće vrijeme za odmor. Pojam ‚odmor' mora se izraziti u jedinicama vremena, tj. u danima, satima i/ili njihovim dijelovima. Radnicima unutar [Europske unije] treba osigurati minimalni dnevni, tjedni i godišnji odmor, kao i odgovarajuće stanke. […]”
Članak 1. te direktive određuje:
„1.   Ova Direktiva postavlja minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena.
2.   Ova se Direktiva primjenjuje na:
(a)
najkraća razdoblja dnevnog odmora, tjednog odmora i godišnjeg odmora, na stanke i najveći broj radnih sati tjedno; i
(b)
određene aspekte noćnog rada, rada u smjenama i radnog rasporeda.
[…]”
Člankom 2. navedene direktive, naslovljenim „Definicije”, predviđa se:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeći pojmovi:
1.
‚radno vrijeme’ je vremensko razdoblje u kojem radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove i zadatke u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom;
2.
‚vrijeme odmora’ je vremensko razdoblje koje nije radno vrijeme;
[…]
5.
‚rad u smjenama’ je svaki oblik organizacije rada u smjenama, pri čemu se radnici smjenjuju na istom radnom mjestu prema određenom rasporedu, koji može biti prekinut ili neprekinut, uključujući rotacijski raspored, tako da moraju raditi u različito vrijeme tijekom određenog dnevnog ili tjednog razdoblja;
[…]”
U skladu s člankom 4. Direktive 2003/88 naslovljenim „Stanke”:
„Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se svakome radniku čiji je radni dan dulji od šest sati, osigurala stanka za odmor, a pojedinosti o trajanju stanke i uvjeti pod kojima se stanka daje, propisuju se kolektivnim ugovorima ili sporazumima između socijalnih partnera ili, ako tog nema, nacionalnim propisima.”
Češko pravo
Članak 83. zákona č. 65/1965 Sb., zákoník práce (Zakon br. 65/1965 o zakoniku o radu), koji se primjenjivao do 31. prosinca 2006., predviđao je:
„1.   Radno vrijeme je razdoblje u kojem je zaposlenik dužan izvršavati posao za poslodavca.
2.   Vrijeme odmora je razdoblje koje nije radno vrijeme;
[…]
5.   Dežurstvo je razdoblje u kojem je zaposlenik, na temelju svojeg ugovora o radu, spreman za moguću zadaću koja će se u slučaju hitne potrebe morati izvršiti izvan rasporeda u njegovoj smjeni.
[…]”
U članku 89. tog zakona, koji se odnosi na „stanku”, navedeno je:
„1.   Poslodavac će svojim zaposlenicima omogućiti stanku za obrok i odmor u trajanju od najmanje 30 minuta, nakon maksimalno šest sati neprekidnog rada; osobi mlađoj od 18 godina bit će omogućena takva stanka nakon maksimalno četiri i pol sata neprekidnog rada. Ako se rad o kojem je riječ ne može prekidati, zaposleniku će se osigurati odgovarajuće vrijeme za obrok i odmor, pa i bez prekidanja službe ili rada; osobi mlađoj od 18 godina uvijek će se ponuditi stanka za obrok i odmor u skladu s prvom rečenicom.
2.   Nakon savjetovanja s nadležnim sindikalnim tijelom, poslodavac može na odgovarajući način odrediti trajanje stanke za obrok.
3.   Nakon savjetovanja s nadležnim sindikalnim tijelom, poslodavac određuje početak i kraj tih stanki.
4.   Stanke za obrok i odmor ne dodjeljuju se na početku ili kraju radnog vremena.
5.   Stanke dodijeljene za obrok i odmor nisu uključene u izračun radnog vremena.”
Te su odredbe bile stavljene izvan snage i zamijenjene zákonom č. 262/2006 Sb., zákoník práce (Zakon br. 262/2006 o zakoniku o radu), koji je stupio na snagu 1. siječnja 2007. U skladu s člankom 78. tog zakona:
„1.   Za potrebe odredaba kojima je uređeno radno vrijeme i vrijeme odmora primjenjuju se sljedeći pojmovi:
(a)
,radno vrijeme’ je razdoblje tijekom kojeg je zaposlenik dužan obavljati posao za poslodavca i razdoblje tijekom kojeg je zaposlenik na radnom mjestu spreman obaviti zadaću prema uputama poslodavca;
[…]
(h)
,dežurstvo’ je razdoblje tijekom kojeg je zaposlenik, na temelju svojeg ugovora o radu, spreman za moguću zadaću koja će se u slučaju krajnje nužde morati izvršiti izvan radnog vremena u njegovoj smjeni. Dežurstvo se može obaviti samo na drugom mjestu dogovorenom sa zaposlenikom koje je različito od radnog mjesta poslodavca;
[…]”
Glede stanke i sigurnosne stanke, članak 88. navedenog zakona određuje:
„1.   Poslodavac će svojim zaposlenicima pružiti stanku za obrok i odmor u trajanju od najmanje 30 minuta, nakon maksimalno šest sati neprekidnog rada; zaposleniku mlađem od 18 godina bit će omogućena takva stanka nakon maksimalno četiri i pol sata neprekidnog rada. Ako se rad o kojem je riječ ne može prekidati, zaposleniku će se osigurati odgovarajuće vrijeme za obrok i odmor, pa i bez prekidanja službe ili rada; to se razdoblje računa kao radno vrijeme. U slučaju zaposlenika mlađih od 18 godina uvijek će se ponuditi stanka za obrok i odmor u skladu s prvom rečenicom.
2.   Ako se vrijeme za stanku za obrok i odmor mora podijeliti, dio te stanke mora trajati barem 15 minuta. […]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Od studenoga 2005. do prosinca 2008. osoba XR obavljala je u društvu DPP zanimanje vatrogasca.
Na osobu XR primjenjivao se sustav rada u uzastopnim smjenama, koji je podrazumijevao dnevnu smjenu, koja je obuhvaćala razdoblje od 06.45 do 19.00 sati, i noćnu smjenu u razdoblju od 18.45 do 07.00 sati. Njezin dnevni radni raspored obuhvaćao je dvije stanke za obrok i odmor, od kojih je svaka trajala 30 minuta.
Između 06.30 i 13.30 sati osoba XR se mogla uputiti u kantinu za zaposlenike koja se nalazi 200 metara od njezina radnog mjesta, pod uvjetom da nosi prijamnik koji ju u slučaju potrebe upozorava da će je interventno vozilo, u roku od dvije minute, potražiti pred kantinom za zaposlenike. Osim toga, objekt u kojem je osoba XR obavljala svoj posao bio je opremljen prostorom u kojem se mogao pripremati obrok izvan radnog vremena kantine.
Stanka se računala kao radno vrijeme osobe XR samo ako je bila prekinuta odlaskom na intervenciju. Posljedično, stanka koja nije bila prekinuta nije bila predmet naknade.
Osoba XR je osporavala taj način izračuna svoje naknade. Smatrajući da je stanka, čak i ako je neprekinuta, radno vrijeme, potraživala je svotu od 95335 čeških kruna, uvećanu za zatezne kamate na osnovi naknade koja joj se, prema njezinu mišljenju, morala isplatiti za dvije dnevne stanke koje nisu bile uzete u obzir za izračun naknade tijekom razdoblja radnog odnosa o kojem je riječ u glavnom postupku.
Obvodní soud pro Prahu 9 (Sud gradske četvrti Prag 9, Češka Republika), koji je sud koji je uputio zahtjev, prihvatio je zahtjev osobe XR presudom od 14. rujna 2016., koja je potvrđena u žalbenom postupku presudom od 22. ožujka 2017.
Protiv tih presuda DPP je podnio žalbu pred Nejvyšší soudom (Vrhovni sud, Češka Republika), koji ih je ukinuo svojom presudom od 12. lipnja 2018. Taj je sud smatrao, na temelju relevantnih nacionalnih odredaba, da iako doduše nije bilo isključeno da se stanke mogu prekidati zbog odlaska na intervenciju, ti prekidi nastaju tek slučajno i nepredvidljivo, tako da ih se ne može smatrati redovitim elementom ispunjavanja profesionalnih obveza. Stoga, prema mišljenju tog suda, stanka se u načelu nije mogla smatrati radnim vremenom.
Nejvyšší soud (Vrhovni sud) stoga je vratio predmet sudu koji je uputio zahtjev na odlučivanje o meritumu. Potonji naglašava da je u skladu s nacionalnim postupovnim pravilima on vezan pravnim ocjenama Nejvyšší souda (Vrhovni sud).
Međutim, sud koji je uputio zahtjev ocjenjuje da okolnosti u kojima je osoba XR morala uzeti stanke mogu dovesti do njihove kvalifikacije kao „radnog vremena” u smislu članka 2. Direktive 2003/88.
U tim je okolnostima Obvodní soud pro Prahu 9 (Sud gradske četvrti Prag 9) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li stanku tijekom koje se zaposlenik mora u slučaju hitne intervencije staviti na raspolaganje poslodavcu u roku od dvije minute smatrati ,radnim vremenom’ u smislu članka 2. Direktive [2003/88]?
2.
Utječe li na ocjenu izvršenu u odnosu na [prvo] prethodno pitanje činjenica da do takvog prekida [stanke] u slučaju hitne intervencije dolazi samo nasumično i nepredviđeno [i], ovisno o slučaju, učestalost takvog prekida […]?
3.
Može li prvostupanjski sud, odlučujući nakon što je njegovu odluku ukinuo viši sud i vratio predmet [na ponovno suđenje ili kako bi odlučio o meritumu], ne postupiti u skladu s pravnom [ocjenom] višeg suda koja je obvezujuć[a] za prvostupanjski sud, ako se ta [ocjena] protivi pravu Unije?”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
Prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. Direktive 2003/88 tumačiti na način da stanku omogućenu radniku tijekom njegova radnog vremena i tijekom koje mora biti spreman otići na intervenciju u roku od dvije minute u slučaju potrebe treba kvalificirati kao „radno vrijeme” ili „vrijeme odmora” u smislu te odredbe i ima li nasumičnost i nepredvidivost kao i učestalost odlazaka na intervenciju tijekom stanke utjecaja na tu kvalifikaciju.
Uvodno valja utvrditi da se glavni postupak odnosi na naknadu na koju radnik smatra da ima pravo na temelju stanke na koju ima pravo tijekom svojeg radnog dana.
Iz sudske prakse Suda proizlazi da se Direktivom 2003/88, osim posebnog slučaja iz njezina članka 7. stavka 1. koji se odnosi na plaćeni godišnji odmor, uređuju samo određeni vidovi organizacije radnog vremena, u svrhu zaštite sigurnosti i zdravlja radnika, tako da se načelno ne primjenjuje na njihovu naknadu za rad (presuda od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, t.
57.
i navedena sudska praksa).
S obzirom na navedeno, budući da, kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, u okviru glavnog postupka pitanje naknade za stanke ovisi o kvalifikaciji tih razdoblja kao „radnog vremena” ili „vremena odmora” u smislu Direktive 2003/88, valja odgovoriti na postavljena pitanja koja se odnose na navedenu kvalifikaciju.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da članak 2. točka 1. Direktive 2003/88 pod pojmom „radno vrijeme” podrazumijeva „[s]vako vremensko razdoblje u kojem radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove i zadatke”. Članak 2. točka 2. te direktive definira pojam „vrijeme odmora” negativno, to jest kao svako vremensko razdoblje koje nije radno vrijeme.
Drugo poglavlje Direktive 2003/88 posvećeno je, među ostalim, „najkraćim razdobljima odmora”. Osim dnevnog i tjednog odmora, to se poglavlje u članku 4. te direktive odnosi na „stanku” na koju svaki radnik čiji je radni dan dulji od šest sati mora imati pravo, a čije se pojedinosti i osobito trajanje i uvjeti pod kojima se stanka daje propisuju kolektivnim ugovorima ili sporazumima između socijalnih partnera ili, ako tog nema, nacionalnim propisima.
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da tijekom svoje stanke osoba XR nije bila zamijenjena na svojem radnom mjestu i bila je opremljena prijamnikom koji joj omogućuje da bude obaviještena u slučaju da mora prekinuti svoju stanku zbog iznenadnog odlaska na intervenciju. Iz toga proizlazi da je tužitelj iz glavnog postupka tijekom svojih stanki bio podvrgnut sustavu dežurstva koji općenito obuhvaća sva razdoblja tijekom kojih radnik ostaje na raspolaganju svojem poslodavcu kako bi mogao osigurati obavljanje posla na njegov zahtjev (vidjeti u tom smislu presudu od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, t.
2.
).
U tom pogledu valja podsjetiti na to da su pojmovi „radno vrijeme” i „vrijeme odmora” međusobno isključivi. Radnikovo dežurstvo mora se stoga u svrhu primjene Direktive 2003/88 kvalificirati ili kao „radno vrijeme” ili kao „vrijeme odmora” jer ona ne predviđa međukategoriju (vidjeti u tom smislu presudu od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, t.
29.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, pojmovi „radno vrijeme” i „vrijeme odmora” pojmovi su prava Unije koje valja definirati prema objektivnim značajkama, upućujući na sustav i cilj Direktive 2003/88. Naime, samo takvo autonomno tumačenje može toj direktivi osigurati punu učinkovitost i ujednačenu primjenu tih pojmova u svim državama članicama (presuda od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, t.
30.
i navedena sudska praksa).
Kada je, preciznije, riječ o razdobljima dežurstava, iz sudske prakse Suda proizlazi da razdoblje u kojem radnik ne izvršava nikakvu aktivnost u korist svojeg poslodavca ne čini nužno „vrijeme odmora” u svrhu primjene Direktive 2003/88 (presuda od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, t.
32.
).
Tako je, s jedne strane, u pogledu dežurstava koja se obavljaju na mjestu rada koje se ne podudara s radnikovim domicilom Sud presudio da je odlučujući čimbenik kako bi se smatralo da su ispunjene značajke pojma „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88 činjenica da je radnik obvezan biti fizički prisutan na mjestu koje je odredio poslodavac i da mu ondje bude na raspolaganju kako bi u slučaju potrebe mogao odmah pružiti svoje usluge (presuda od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, t.
33.
i navedena sudska praksa).
Sud je smatrao da je tijekom takvog dežurstva radnik koji je dužan ostati na svojem mjestu rada i biti trenutačno dostupan poslodavcu nužno udaljen od svojeg društvenog i obiteljskog okruženja te ima ograničenu slobodu upravljanja svojim vremenom tijekom kojeg nisu tražene njegove profesionalne usluge. Stoga se cijelo to dežurstvo mora kvalificirati kao „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88, neovisno o poslu koji je radnik zaista obavio tijekom navedenog dežurstva (presuda od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, t.
35.
i navedena sudska praksa).
S druge strane, Sud je odlučio da se dežurstvo u stanju pripravnosti, odnosno razdoblje tijekom kojeg radnik ostaje na raspolaganju svojem poslodavcu kako bi mogao osigurati obavljanje posla na njegov zahtjev, iako ne nalaže radniku da ostane na svojem mjestu rada, mora također u cijelosti kvalificirati kao „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88 kada se, s obzirom na objektivan i vrlo značajan učinak nametnutih ograničenja na radnikove mogućnosti da se posveti svojim osobnim i društvenim interesima, ono razlikuje od razdoblja tijekom kojeg radnik mora tek biti na raspolaganju svojem poslodavcu kako bi on mogao stupiti u kontakt s njim (vidjeti u tom smislu presudu od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, t.
36.
i navedenu sudsku praksu).
Iz toga proizlazi da pojam „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88 obuhvaća cijelo vrijeme dežurstva, uključujući ono u stanju pripravnosti tijekom kojeg su ograničenja nametnuta radniku takve prirode da objektivno i u velikoj mjeri utječu na mogućnost da radnik tijekom tih razdoblja slobodno upravlja vremenom tijekom kojeg njegove profesionalne usluge nisu tražene i da posveti to vrijeme vlastitim interesima (vidjeti u tom smislu presudu od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, t.
37.
).
Preciznije, Sud je naglasio da dežurstvo tijekom kojeg radnik može, s obzirom na razuman rok koji mu je dan kako bi se vratio obavljanju profesionalnih aktivnosti, planirati svoje osobne i društvene aktivnosti ne čini
a priori
„radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88. Nasuprot tomu, dežurstvo tijekom kojeg je rok koji je nametnut radniku kako bi se vratio na posao ograničen na nekoliko minuta mora se načelno smatrati u cijelosti kao „radno vrijeme” u smislu te direktive, pri čemu je radnik u tom slučaju u praksi snažno odvraćen od planiranja bilo kakve, makar i kratke rekreacije (presuda od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, t.
48.
).
Međutim, kako je Sud naglasio, utjecaj takvog roka u kojem se treba odazvati na poziv mora se ocijeniti na temelju konkretne procjene, kojom se, prema potrebi, uzimaju u obzir druga ograničenja koja su nametnuta radniku tijekom dežurstva, kao i pogodnosti koje su mu dane u tom razdoblju (presuda od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, t.
49.
).
U ovom slučaju, na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni, s obzirom na sve relevantne okolnosti, je li ograničenje kojem je bila podvrgnuta osoba XR tijekom svoje stanke, koje proizlazi iz potrebe da bude spremna otići na intervenciju u roku od dvije minute, moglo objektivno i vrlo značajno ograničiti mogućnosti koje je taj radnik imao da slobodno upravlja svojim vremenom kako bi se posvetio aktivnostima po vlastitom izboru.
U tom pogledu, s obzirom na prigovore DPP‑a i Europske komisije u njihovim pisanim očitovanjima, valja još istaknuti, kao prvo, da margina prosudbe kojom države članice raspolažu u skladu s člankom 4. Direktive 2003/88 kako bi se odredili načini stanke, a osobito trajanje i uvjeti za njezino odobravanje, nije relevantna za kvalifikaciju razdoblja o kojima je riječ u glavnom postupku kao „radnog vremena” ili „vremena odmora” u smislu članka 2. Direktive 2003/88, s obzirom na to da ta dva pojma čine autonomne pojmove prava Unije, kao što je to već navedeno u točki 29. ove presude.
S obzirom na to, budući da su, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, stanke koje je osoba XR imala bile kratke, odnosno trideset minuta svaka, sud koji je uputio zahtjev u okviru svojeg ispitivanja čiji je cilj bio utvrditi jesu li ograničenja koja je imala osoba XR u okviru tih razdoblja mogla objektivno i vrlo značajno ograničiti mogućnosti koje je taj radnik imao za odmor i bavljenje aktivnostima po vlastitom izboru, ne bi trebao uzimati u obzir ograničenja tih mogućnosti koja bi u svakom slučaju postojala jer su neizbježno proizašla iz trajanja od trideset minuta svake stanke jer su takva ograničenja neovisna o ograničenjima povezanima s njezinom obvezom da bude spremna za odlazak na intervenciju u roku od dvije minute.
Kao drugo, u pogledu činjenice da su prekidi stanke bili nasumični i nepredvidljivi, Sud je već presudio da okolnost da se radnika tijekom njegovih dežurstava u prosjeku tek rijetko poziva da obavi intervenciju ne može dovesti do toga da se ona smatraju „vremenom odmora” u smislu članka 2. točke 2. Direktive 2003/88, kada je utjecaj roka nametnutog radniku za vraćanje obavljanju profesionalnih aktivnosti dovoljan da se objektivno i u velikoj mjeri ograničava njegova mogućnost da tijekom tih dežurstava slobodno upravlja vremenom tijekom kojeg njegove profesionalne usluge nisu tražene (presuda od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, t.
54.
).
U tom pogledu važno je dodati da nepredvidljivost mogućih prekida stanke može imati dodatan ograničavajući učinak u pogledu mogućnosti radnika da slobodno upravlja tim vremenom. Naime, neizvjesnost koja iz toga proizlazi može staviti tog radnika u trajno stanje pripravnosti.
Naposljetku, važno je podsjetiti u vezi sa sudskom praksom navedenom u točki 23. ove presude da način plaćanja radnika za dežurstva ne ulazi u područje primjene Direktive 2003/88, nego mjerodavnih odredaba nacionalnog prava. Toj se direktivi, posljedično, ne protivi primjena propisa države članice, kolektivnog ugovora o radu ili odluke poslodavca koji u svrhu naknade za dežurstva različito uzima u obzir razdoblja tijekom kojih se zaista obave radne obveze i ona u kojima nije obavljen nikakav stvarni posao, čak i ako se ta razdoblja u svrhu primjene navedene direktive moraju u cijelosti smatrati „radnim vremenom” (presuda od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu),
C‑344/19
,
EU:C:2021:182
, t.
58.
).
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da je „radno vrijeme” u smislu te odredbe stanka dodijeljena radniku tijekom njegova radnog vremena unutar koje on mora moći otići na intervenciju u roku od dvije minute u slučaju potrebe, ako iz sveobuhvatne ocjene svih relevantnih okolnosti proizlazi da su ograničenja nametnuta tom radniku tijekom predmetne stanke takve prirode da objektivno i u velikoj mjeri utječu na njegovu mogućnost slobodnog upravljanja vremenom tijekom kojeg njegove profesionalne usluge nisu tražene i mogućnost da to vrijeme posveti vlastitim interesima.
Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se načelo nadređenosti prava Unije tumačiti na način da mu se protivi to da je nacionalni sud, odlučujući nakon što je njegovu odluku ukinuo viši sud, vezan, u skladu nacionalnim postupovnim pravom, pravnom ocjenom tog višeg suda ako se ta ocjena protivi pravu Unije.
Valja podsjetiti na to da, na temelju načela nadređenosti prava Unije, ako nacionalni propis nije moguće tumačiti u skladu sa zahtjevima prava Unije, nacionalni sud koji je u okviru svojih nadležnosti zadužen za primjenu odredaba prava Unije dužan je osigurati njihov puni učinak izuzimajući iz primjene, prema potrebi, svaku suprotnu odredbu, pa bila ona i naknadna, a da pritom ne mora zatražiti ni čekati prethodno stavljanje izvan snage te nacionalne odredbe kroz zakonodavni ili bilo koji drugi postupak predviđen Ustavom (presuda od 24. lipnja 2019., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, t.
58.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu, nacionalni sud koji je iskoristio mogućnost koja mu je dodijeljena člankom 267. drugim stavkom UFEU‑a vezan je, kada odlučuje u glavnom postupku, tumačenjem predmetnih odredbi koje je dao Sud te stoga mora, ako je to potrebno, odstupiti od ocjene višeg suda kada smatra da s obzirom na to tumačenje ona nije u skladu s pravom Unije (presuda od 5. listopada 2010., Elchinov,
C‑173/09
,
EU:C:2010:581
, t.
30.
).
U tim okolnostima, zahtjev osiguravanja punog učinka prava Unije uključuje obvezu za nacionalne sudove da izmjene, ako je potrebno, ustaljenu sudsku praksu ako se ona temelji na tumačenju nacionalnog prava koje nije u skladu s pravom Unije (presuda od 5. srpnja 2016., Ognyanov,
C‑614/14
,
EU:C:2016:514
, t.
35.
i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da u ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev ima obvezu osigurati puni učinak članka 267. UFEU‑a izuzimajući od primjene, po potrebi i samoinicijativno, nacionalne postupovne odredbe koje zahtijevaju da primijeni nacionalno pravo kako ga tumači Nejvyšší soud (Vrhovni sud) ako to tumačenje nije u skladu s pravom Unije.
S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti tako da načelo nadređenosti prava Unije treba tumačiti na način da mu se protivi to da, u skladu s nacionalnim postupovnim pravom, nacionalni sud, odlučujući nakon što je njegovu odluku ukinuo viši sud, bude vezan pravnom ocjenom tog višeg suda ako ta ocjena nije u skladu s pravom Unije.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 2. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da je „radno vrijeme” u smislu te odredbe stanka dodijeljena radniku tijekom njegova radnog vremena unutar koje on mora moći otići na intervenciju u roku od dvije minute u slučaju potrebe, ako iz sveobuhvatne ocjene svih relevantnih okolnosti proizlazi da su ograničenja nametnuta tom radniku tijekom predmetne stanke takve prirode da objektivno i u velikoj mjeri utječu na njegovu mogućnost slobodnog upravljanja vremenom tijekom kojeg njegove profesionalne usluge nisu tražene i mogućnost da to vrijeme posveti vlastitim interesima.

2.
Načelo nadređenosti prava Unije treba tumačiti na način da mu se protivi to da, u skladu s nacionalnim postupovnim pravom, nacionalni sud, odlučujući nakon što je njegovu odluku ukinuo viši sud, bude vezan pravnom ocjenom tog višeg suda ako ta ocjena nije u skladu s pravom Unije.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: češki