CELEX: 62014TJ0066
Обща външна политика и политика на сигурност
Ограничителни мерки, насочени срещу определени лица и образувания с оглед на положението в Зимбабве
Замразяване на средства
Извъндоговорна отговорност

)
Обстоятелства, предхождащи спора
В своята Обща позиция 2002/145/ОВППС от 18 февруари 2002 година относно ограничителните мерки срещу Зимбабве (
ОВ L 50, 2002 г., стр. 1
), приета на основание член 15 от ЕС, Съветът на Европейския съюз изразява сериозната си загриженост във връзка с положението в Зимбабве, и по-специално във връзка с тежките посегателства срещу правата на човека от страна на правителството на Република Зимбабве, включително посегателства срещу свободата на мнение, сдружаване и мирно събиране. С оглед на това той налага някои ограничителни мерки за период от дванадесет месеца, с възможност за подновяване, подлежащи на постоянно преразглеждане.
Обща позиция 2004/161/ОВППС на Съвета от 19 февруари 2004 година за подновяване на ограничителните мерки срещу Зимбабве (
OВ L 50, 2004 г., стр. 66
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 18, том 2, стр. 154) предвижда подновяване на ограничителните мерки, установени с Обща позиция 2002/145. Съгласно член 4, параграф 1 от Обща позиция 2004/161, в редакцията след изменението му с член 1, параграф 1 от Обща позиция 2008/632/ОВППС на Съвета от 31 юли 2008 година за изменение на Обща позиция 2004/161/ОВППС (
OВ L 205, 2008 г., стр. 53
), „[д]ържавите членки вземат всички необходими мерки за предотвратяване на влизането или транзитното преминаване през тяхна територия на членовете на правителството на [Република] Зимбабве на физическите лица, свързани с тях, както и на други физически лица, чиито дейности нарушават сериозно демокрацията, зачитането на правата на човека и правовата държава в Зимбабве“ и „[л]ицата, посочени в настоящия параграф, са изброени в приложението“. Съгласно член 5, параграф 1 от Обща позиция 2004/161, в редакцията след изменението му с член 1, параграф 5 от Обща позиция 2008/632, „[з]амразяват се всички средства и икономически ресурси, принадлежащи на членове на правителството на [Република] Зимбабве или на физически или юридически лица, образувания или органи, свързани с тях, или принадлежащи на други физически или юридически лица, чиито дейности нарушават сериозно демокрацията, зачитането на правата на човека и правовата държава в Зимбабве“ и „[ф]изическите лица и образувания, посочени в настоящия параграф, са изброени в приложението“. Действието на така изменената Обща позиция 2004/161 е последователно продължено до 20 февруари 2010 г., съгласно Обща позиция 2009/68/ОВППС на Съвета от 26 януари 2009 година за подновяване на ограничителните мерки срещу Зимбабве (
OВ L 23, 2009 г., стр. 43
), след това до 20 февруари 2011 г., съгласно Решение 2010/92/ОВППС на Съвета от 15 февруари 2010 година за продължаване на ограничителните мерки срещу Зимбабве (
OВ L 41, 2010 г., стр. 6
). Член 4, параграф 1 и член 5, параграф 1 от Решение 2011/101/ОВППС на Съвета от 15 февруари 2011 година относно ограничителните мерки срещу Зимбабве (
OВ L 42, 2011 г., стр. 6
), което отменя Обща позиция 2004/161 и се прилага до 20 февруари 2012 г., предвиждат мерки, идентични на предвидените в член 4, параграф 1 и член 5, параграф 1 от Обща позиция 2004/161.
Регламент (ЕО) № 314/2004 на Съвета от 19 февруари 2004 година относно някои ограничителни мерки по отношение на Зимбабве (
OВ L 55, 2004 г., стр. 1
) е приет, както се посочва в съображение 5 от него, с цел прилагане на ограничителните мерки, предвидени в Обща позиция 2004/161, доколкото те попадат в обхвата на Договора за ЕО. Той предвижда по-специално в член 6, параграф 1, че се замразяват средствата и икономическите ресурси, принадлежащи на отделни членове на правителството на Република Зимбабве или на физически или юридически лица, образувания или органи, свързани с тях, съгласно списъка в приложение III от него. Съгласно член 11, буква б) от същия регламент Комисията на Европейските общности има правомощието да изменя посоченото приложение въз основа на решенията, взети по отношение на приложението към Обща позиция 2004/161.
Името на първия ищец, г‑н John Arnold Bredenkamp, е добавено в списъка на лицата, посочени в членове 4 и 5 от Обща позиция 2004/161 съгласно член 2 и част I от приложението към Обща позиция 2009/68. Мотивите за включването на това име в точка 7 от приложението са следните:
„Предприемач с тесни връзки с правителството на [Република] Зимбабве. Предоставил, включително чрез свои компании, финансова и друга подкрепа на режима (вж. също точки 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 12, 14, 20, 24, 25, 28, 29, 31 и 32 в част II)“.
Името на първия ищец е добавено в списъка на физическите и юридически лица, образувания и органи, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004 съгласно член 1 и приложението към Регламент (ЕО) № 77/2009 на Комисията от 26 януари 2009 година за изменение на Регламент № 314/2004 (
OВ L 23, 2009 г., стр. 5
). Мотивите за включването на ищеца в точка 7 от част I от приложението са следните:
„Бизнесмен, тясно свързан с правителството на Зимбабве. Предоставя, включително чрез дружествата си, финансова и друга подкрепа на режима (вж. също позиции [1—9], 12, 14, 20, 24, 25, 28, 29, 31 и 32 в част II)“.
Имената на втория и третия ищец, Echo Delta (Holdings) PCC Ltd и Scottlee Holdings (Private) Ltd, също са добавени в списъка на лицата, за които се отнасят членове 4 и 5 от Обща позиция 2004/161 съгласно член 2 и приложението към Обща позиция 2009/68. Тези имена са добавени в списъка на физическите и юридическите лица, образуванията и органите, за които се отнася член 6 от Регламент № 314/2004 съгласно член 1 и приложението към Регламент № 77/2009. Мотивите за вписването във въпросните списъци са посочени с пояснението „Собственост на John Arnold Bredenkamp“ в Обща позиция 2004/161 или с пояснението „Притежавано от John Arnold Bredenkamp“ в Регламент № 77/2009. Освен това наименованието „Breco International“ е добавено в точка 7 от част II на списъка на лицата, посочени в членове 4 и 5 от Обща позиция 2004/161 съгласно член 2 и приложението към Обща позиция 2009/68 и в точка 7 от част II от приложение III към Регламент № 314/2004 съгласно член 1 и приложението към Регламент № 77/2009. Мотивите за вписването на това дружество в посочените списъци са идентични на мотивите за вписването на втория и третия ищец.
На 6 април 2009 г. г‑н Bredenkamp и 18 юридически лица, сред които и вторият, и третият ищец по настоящото дело, подават жалба за отмяна на Регламент № 77/2009 (дело T‑145/09, Bredenkamp и др./Комисия).
Имената на първите трима ищци, както и това на Breco International са запазени във въпросните списъци съгласно Решение 2010/92, Регламент (ЕС) № 173/2010 на Комисията от 25 февруари 2010 година за изменение на Регламент № 314/2004 (
OВ L 51, 2010 г., стр. 13
), Решение 2011/101 и Регламент (ЕС) № 174/2011 на Комисията от 23 февруари 2011 година за изменение на Регламент № 314/2004 (
OВ L 49, 2011 г., стр. 23
).
Имената на първите трима ищци, както и на Breco International са заличени от въпросните списъци съгласно Решение 2012/97/ОВППС на Съвета от 17 февруари 2012 година за изменение на Решение 2011/101 (
OВ L 47, 2012 г., стр. 50
), и на Регламент за изпълнение (ЕС) № 51/2012 на Комисията от 21 февруари 2012 година за изменение на Регламент № 314/2004 (
OВ L 49, 2012 г., стр. 2
).
След приемането на Решение 2012/97 и на Регламент за изпълнение № 151/2012 Общият съд приема в определение от 6 септември 2012 г., Bredenkamp и др./Комисия (
T‑145/09
, непубликувано,
EU:T:2012:407
), че липсват основания за произнасяне по същество по жалбата от 6 април 2009 г.
Производство и искания на страните
На 24 януари 2014 г. ищците подават настоящия иск в секретариата на Общия съд.
Ищците искат от Общия съд:
—
да осъди Съвета и Комисията да заплатят обезщетение за посочените в исковата молба вреди,
—
да осъди Съвета и Комисията да заплатят сложна лихва в размер на лихвеният процент Euribor, увеличен с два процентни пункта, считано от датата на решението, което слага край на производството,
—
да осъди Съвета и Комисията да заплатят съдебните разноски.
Съветът и Комисията искат от Общия съд:
—
да отхвърли иска,
—
да осъди ищците да заплатят съдебните разноски.
Страните представят серия от писмени становища по дело T‑145/09, Bredenkamp и др./Комисия. Тъй като не е налице основание тези документи да не бъдат приложени по настоящото дело, те са окончателно приети по него. Освен това и двете страни не са се противопоставили на представянето на тези писмени становища.
От правна страна
Ищците основават иска си на твърдения за претърпени пет вида вреди, имуществени и неимуществени, причинени от серия нарушения на закона при първоначалното вписване и запазването на имената им в списъка на лицата, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004. Тези нарушения на закона са изложени в четири оплаквания.
Съветът счита, като начало, че искът трябва да бъде отхвърлен като явно недопустим или като явно лишен от всякакво правно основание поради явната липса на доказателствата, посочени в главата относно вредите, които ищците твърдят, че са претърпели.
В това отношение следва да се отбележи, че съгласно постоянната съдебна практика, за да се ангажира извъндоговорната отговорност на Съюза по смисъла на член 340, втора алинея ДФЕС, за неправомерно поведение на неговите органи, трябва да са изпълнени определени кумулативни условия, а именно неправомерност на поведението, за което се упрекват институциите, наличие на вреда и наличие на причинно-следствена връзка между твърдяното поведение и претендираната вреда. Кумулативността на тези три условия за ангажиране на отговорността означава, че щом като едно от тях не е изпълнено, искът за обезщетение трябва да бъде изцяло отхвърлен, без да е необходимо да се разглеждат другите условия (вж. решение от 23 ноември 2011 г., Sison/Съвет,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Предвид искането на първия ищец за заплащане на обезщетение за нематериалните вреди, които той твърди, че е претърпял, следва да се разгледа, най-напред, проблематиката, свързана със законността на поведението на Съвета и на Комисията спрямо този ищец. Всъщност доводите на Съвета относно недопустимостта на иска или явната му неоснователност предвид приложените към исковата молба доказателства следва да бъдат отхвърлени поне що се отнася до твърдените от първия ищец нематериални вреди, тъй като в исковата молба са описани обстоятелства, които са достатъчни, за да обосноват наличието на такива вреди. В този контекст, ако се окаже, че посочените институции не са действали законосъобразно по отношение на посочения ищец, искът ще трябва да бъде отхвърлен изцяло за всички ищци, поради факта че мотивът за вписването им в спорните списъци почива на вписването на името на първия ищец в списъка на лицата, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004.
Комисията от своя страна поддържа, като начало, че спрямо четвъртия ищец никога не са били налагани ограничителни мерки, така че искът трябва да бъде отхвърлен по отношение на него като недопустим.
Както беше изложено в точка 6 по-горе, четвъртият ищец твърди, че е универсален правоприемник на Breco International (Private), което било добавено в списъка на физическите и юридически лица, образуванията и органите, посочени в член 6 от приложение III към Регламент № 314/2004, под наименованието „Breco International“, съгласно член 1 и приложението към Регламент № 77/2009. В това отношение следва да се отбележи, че в точка 7 от част II към споменатото приложение е посочено, че Breco International е юридическо лице, установено в Сейнт Хелиър (Джърси). Според обясненията, дадени в съдебното заседание от Съвета, съществуването на такова лице, със седалище в Джърси, е установено въз основа на доклад на агенцията за фирмена информация, приложен към представената от институцията дуплика. Според удостоверение за промяна на името обаче, издадено от зимбабвийския дружествен регистър на 29 септември 2010 г. и представено от ищците при отстраняването на нередовностите на исковата молба, четвъртият ищец е зимбабвийското дружество Breco international (Private) Ltd, впоследствие Fodya (Private) Ltd. В този контекст, първо, се налага да се отбележи, че вписването на името на Breco International във въпросните списъци не е било основано на доказателство за съществуването на това дружество, издадено от зимбабвийския дружествен регистър. Второ, липсват обстоятелства, въз основа на които да може да се направи извод, че с вписването на името на Breco International в посочените списъци съответните институции са имали намерение да включат в списъците името на четвъртия ищец, който е установен в Хараре (Зимбабве) и чиито идентификационни данни се различават поради това съществено от тези относно Breco International. При тези условия ищците поддържат погрешно, че името на четвъртия ищец е вписано в тези списъци.
Все пак, противно на поддържаното от Комисията, обстоятелството, че четвъртият ищец не представя доказателство, че името му е било вписано във въпросните списъци, не засяга допустимостта на предявения от него иск за обезщетение по настоящото дело. Всъщност въпросът дали вписването на името на Breco International или тези на първите трима ищци в посочените списъци е причинило на четвъртия ищец вреди, които следва да бъдат отстранени по изложените в точка 17 по-горе правила, не засяга допустимостта на иска, а е свързан с наличието на твърдените вреди, както и на причинно-следствена връзка между твърдените нарушения на закона, опорочаващи вписванията, и тези вреди.
Следователно, макар и доводите на ищеца да са неточни, доколкото изтъкват, че името на четвъртия ищец е било вписано във въпросните списъци, искът си остава допустим по отношение на четвъртия ищец.
Що се отнася до твърдяното незаконосъобразно поведение на Съвета и на Комисията, следва да се отбележи като начало, че макар в уводната част на исковата молба ищците да се позовават ту на общите позиции и на решенията, приети въз основа на разпоредбите относно външната политика и политиката за сигурност (ОВППС) от ДЕС и налагащи ограничителни мерки спрямо тях, ту на регламентите, приети въз основа на разпоредбите от ДЕО и ДФЕС, в оплакванията си във връзка с твърдените нарушения на закона те имат предвид изключително последните регламенти. При тези условия следва да се приеме, че искът цели да се установи извъндоговорната отговорност на Съюза единствено въз основа на въпросните регламенти, изключвайки общите позиции и решенията, приети в рамките на ОВППС.
За да е изпълнено условието за ангажиране на извъндоговорната отговорност на Съюза, свързана с неправомерността на поведението, в което се упрекват институциите, необходимо е да е установено достатъчно съществено нарушение на правна норма, която има за цел да предостави права на частноправни субекти. По дефиниция такъв е случаят с основното право на собственост (решение от 23 ноември 2011 г., Sison/Съвет,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, т.
и
).
В случая ищците изтъкват, че доколкото регламенти № 77/2009, № 173/2010 и № 174/2011 се отнасят за тях, те са, първо, лишени от правно основание, второ, засегнати от фактически и правни грешки, трето, опорочени от нарушения на съществени процесуални правила и четвърто, предвид гореспоменатите нарушения на закона те представляват и нарушение на правото на собственост.
Следва да се отбележи като начало, че когато става въпрос за условието правната норма, за която се твърди, че е нарушена, да има за цел да предостави права на частноправни субекти, ограничителните мерки имат за предмет ограничаване на упражняването на някои права от страна на засегнатите лица, на първо място правото им на собственост. Все пак с оглед на целите, които системата на ограничителни мерки като разглежданата е предназначена да постигне, последното представлява ограничение, което отговаря на критериите по член 52, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) (решение от 27 февруари 2014 г., Ezz и др./Съвет,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, т.
—
). Освен това ищите не претендират, че тази система нарушава сама по себе си правото им на собственост. Въпреки това следва да се припомни, че властта за ограничаване на правото на собственост трябва да се упражнява съобразно предвидените за тази цел процесуални и материални правила. В противен случай ще е налице неоправдано ограничаване на правото на собственост в конкретния случай (вж. в този смисъл решение от 3 септември 2008 г., Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия,
C‑402/05 P и C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, т.
,
и
—
). Следователно, доколкото оплакванията в иска целят да се установи, че регламентите, с които е наложено замразяването на финансовите средства на първите трима ищци са опорочени от нарушения на процесуалните и материалните норми, уреждащи властта за ограничаване на правото им на собственост, те почиват на правила, предоставящи права на частноправни субекти.
Следва да се разгледа най-напред оплакването за липса на правно основание, след това оплакването за нарушение на съществени процесуални правила и най-накрая останалите две оплаквания във връзка с материалната законосъобразност на оспорваните действия.
По твърдяната липса на правно основание
Ищците изтъкват, че членове 60 ЕО и 301 ЕО, на които се основава Регламент № 314/2004, се отнасят за трети страни, както и за техните ръководители и лицата и образуванията, свързани или контролирани от тях. Никой от ищците обаче не попадал в тези категории, дори да се приемела тезата, че първият ищец е бил тясно свързан с правителството на Зимбабве, което ищците оспорват. Всъщност не всякаква връзка, независеща от конкретно поведение на частното лице, би могла да обоснове вписването на името на зимбабвийски бизнесмен в списъка на лицата, посочени в член 6 от посочения регламент. Според ищците правото на ефективна съдебна защита предполага те да могат да поискат обезщетение за претърпяната вреда поради липсата на правно основание, засягаща законосъобразността на спорните актове. При всички случаи те поддържат, че дори да трябвало да се счита, че първият ищец е поддържал тесни връзки с правителството на Зимбабве, това не давало право на съответните институции да добавят автоматично имената на втория и третия ищец, както и това на Breco International в разглежданите списъци.
С тези доводи ищците изтъкват, накратко, че тълкуван в светлината на членове 60 ЕО и 301 ЕО, които представляват неговото правно основание, член 6 от Регламент № 314/2004 се отнася до трети страни и техните ръководители и що се отнася до физическите или юридически лица — най-много до тези, които са пряко свързани или контролирани от последните, а не бизнесмени и предприятия като тях.
Член 60 ЕО гласи в своя параграф 1, че ако в случаите, предвидени от член 301 ЕО, се счита за необходимо действие на Общността, Съветът може да вземе необходимите спешни мерки по движението на капитали и плащания по отношение на съответни трети държави. Съгласно член 301 ЕО, когато обща позиция или съвместно действие, приети в съответствие с разпоредбите на Договора за Европейски съюз, свързани с ОВППС, предвиждат действия на Общността за спирането или ограничаването, изцяло или отчасти, на икономическите връзки с една или повече трети страни, Съветът предприема необходимите неотложни мерки.
Предвид текста на членове 60 ЕО и 301 ЕО, и по-специално на използваните в тях изрази „по отношение на съответните държави“ и „с една или няколко трети страни“, тези разпоредби предвиждат приемането на мерки срещу трети страни, като това понятие може да включва лицата, управляващи такива страни, както и свързаните с тях или контролирани пряко или непряко от тях физически лица и образувания. Не може обаче да се изключи възможността спрямо ръководителите на някои предприятия да се наложат ограничителни мерки, приети на основание членове 60 ЕО и 301 ЕО, стига да се установи, че те са свързани с ръководителите на третите страни, срещу които са насочени мерките (вж. в този смисъл решение от 13 март 2012 г., Tay Za/Съвет,
C‑376/10 P
,
EU:C:2012:138
, т.
и
).
Регламент № 314/2004, както и спорните регламенти, които го изменят, цитирани в точка 25 по-горе, се отнасят до приемането на ограничителни мерки срещу Република Зимбабве.
Съгласно съображение 2 от Регламент № 314/2004, предвид тежките посегателства срещу правата на човека от страна на правителството на тази страна, е необходимо запазването на ограничителните мерки, наложени още от февруари 2002 г.
Спорните ограничителни мерки се състоят в замразяване на всички средства и икономически ресурси, принадлежащи на лицата, попадащи в описаните в член 6 от Регламент № 314/2004 категории. Става въпрос за членовете на правителството на Зимбабве и за физическите или юридически лица, образувания или органи, свързани с тях.
В случая от приложението към Регламент № 77/2009 следва, че името на първия ищец е било вписано в списъка на физическите и юридическите лица, образуванията и органите, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004 с мотива, че той е „тясно свързан с правителството на Зимбабве“ и че „предоставя, включително чрез дружествата си, финансова и друга подкрепа на режима“ (вж. т. 5 по-горе). Това вписване е било извършено по силата на правомощието на Комисията, предоставено ѝ с член 11, буква б) от посочения регламент и след приемането на Обща позиция 2009/68.
Както изтъкват Съветът и Комисията, тези мотиви отговарят чисто и просто на понятието за лице, „свързано“ с ръководителите на страната, засегната от ограничителни мерки. Всъщност предвид преследваните от ограничителните мерки цели, състоящи се в това да се осуети предоставянето на всякаква помощ на правителството, срещу което са насочени мерките, понятието „свързано“ трябва да включва и лицата, развиващи дейности като описаните в точка 35 по-горе. Следователно вписването на името на първия ищец с Регламент № 77/2009 в списъка на физическите и юридическите лица, образуванията и органите, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004, е валидно основано на членове 60 ЕО и 301 ЕО, на които на свой ред се основава и последният регламент.
Този извод е валиден и по отношение на юридическите лица, чиито имена са вписани в списъците на лицата, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004, които принадлежат на първия ищец. Всъщност, както изтъква Съветът, възможността да се приемат ограничителни мерки срещу всяко юридическо лице, принадлежащо на физическо лице, свързано с ръководителите на съответната страна, очевидно е условие за ефективността на тези мерки. Така, след като имената на втория и третия ищец са били вписани във въпросните списъци с мотива, че те принадлежат на първия ищец, това вписване се основава валидно на членове 60 ЕО и 301 ЕО. Същото се отнася и за вписването на името на Breco International, което почива на същите мотиви, така че що се отнася до него, Регламент № 314/2004 валидно се основава на тези членове.
Следователно не може да се установи никакво нарушение на закона във връзка с правното основание за вписването на имената на първите трима ищци и това на Breco International в списъците на лицата, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004.
Впрочем, доколкото доводите на ищците, според които поведението им не позволява да бъдат квалифицирани като свързани с правителството на Зимбабве, би могло да се тълкува в смисъл, че те не са свързани с посоченото правителство по смисъла на член 6 от Регламент № 314/2004, съгласно тълкуването му в точка 34 по-горе, тези доводи биха били в противоречие с оплакването за грешки във връзка с преценката на фактите, която ще бъде разгледана в точки 65—94 по-нататък.
По твърдяното нарушение на съществени процесуални правила
Ищците изтъкват, че актовете, въз основа на които имената на първите трима от тях и на Breco International са били вписани в списъците на лицата, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004, не съдържат специфични и конкретни мотиви, позволяващи им да преценят основателността на тези вписвания с оглед на законовите изисквания за тях, нито следователно да оспорят тяхната действителност. Според тях обаче мотивите на въпросните актове трябвало да бъдат посочени в момента на приемането им, което при пропуск не би могло да бъде отстранено в хода на съдебното производство. При всички случаи съответните доказателства е трябвало да им бъдат предоставени преди първото подновяване на вписването, заедно с възможността да бъдат изслушани. Те обаче не са имали право на нито едно от тези доказателства, тъй като кореспонденцията със Съвета е била ограничена до процесуални въпроси.
С тези доводи ищците излагат две оплаквания. Първото е за липса на мотиви, а второто — за нарушаване на правото им на защита поради това, от една страна, че не са им били предоставени приетите срещу тях доказателства и от друга страна, че не им е била дадена възможност да се изложат доводите си пред Съвета и Комисията. Претендираното нарушение на правото на изслушване е накърнило също и правото им на ефективна съдебна защита.
[…]
По твърдяното нарушение на правото на изслушване
Предвид необходимия ефект на изненадата на мярката за замразяване на средства (вж. т. 45 по-горе) правото на изслушване, което трябва да се спазва в областта на ограничителните мерки, не изисква съгласно постоянната съдебна практика нито органите на Съюза да предоставят на съответното лице или образувание мотивите за вписването на името му в списъка за налагане на ограничителни мерки преди първоначалното вписване на това име в списъка (вж. решение от 4 февруари 2014 г., Syrian Lebanese Commercial Bank/Съвет,
T‑174/12 и T‑80/13
,
EU:T:2014:52
, т.
и цитираната съдебна практика), нито Съветът да провежда служебно изслушване на това лице или образувание (решение от 14 октомври 2009 г., Bank Melli Iran/Съвет,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, т.
и
).
За сметка на това, когато Съветът е наложил първоначално замразяване на средствата за определен срок, той трябва по принцип да предостави на заинтересованите лица възможността да бъдат изслушани, преди да продължи прилагането на тази мярка. Всъщност, за да бъдат ефикасни актовете за продължаване на срока на такава мярка, не е задължително те да се ползват от ефекта на изненадата (вж. в този смисъл решение от 12 март 2014 г., Al Assad/Съвет,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, т.
).
Макар да е вярно, че когато, както в случая (вж. т. 43—46 по-горе), е съобщена достатъчно точна информация, позволяваща на заинтересованото лице надлежно да изложи становището си по установените от съответните институции обстоятелства в негов ущърб, спазването на правото на защита не изисква от последните по собствен почин да дадат достъп до документите в преписката, вярно е също и че по искане на заинтересованото лице тези институции са длъжни да дадат достъп до всички неповерителни административни документи, отнасящи се до съответната мярка (вж. в този смисъл решение от 14 октомври 2009 г., Bank Melli Iran/Съвет,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, т.
).
Освен това правото на изслушване преди приемането на актовете, запазващи действието на ограничителни мерки по отношение на лица, които вече са засегнати от тях, предполага Съветът да е взел предвид нови обстоятелства по отношение на тези лица (решение от 12 март 2014 г., Al Assad/Съвет,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, т.
).
В настоящия случай от документите по делото е видно, че на 5 февруари 2009 г. адвокат е подал заявление до Комисията за достъп до документите, обосноваващи първоначалното вписване на името на първия ищец на основание на Регламент № 77/2009 в списъка на лицата, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004. Заявлението се основава на Регламент (ЕО) № 1049/2001 на Европейския парламент и на Съвета относно публичния достъп до документи на Европейския парламент, на Съвета и на Комисията (
ОВ L 145, 2001 г., стр. 43
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 76). С писмо от 5 март 2009 г. Комисията признава, че разполага с два документа във връзка със заявлението. В частност тя признава, че в нея се намират два документа, издадени от системата за „европейска кореспонденция“ (COREU), съдържащи сведения относно вписването на имената на първия ищец и на принадлежащите му дружества в списъка на лицата, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004. Въпреки това тя отказва достъп до тези документи на основание член 4, параграф 1, буква a), трето тире от Регламент № 1049/2001, който се отнася до защитата на обществения интерес по отношение на международните отношения.
С писмо от 9 март 2009 г. е подадено „потвърдително заявление“, този път от името на първия ищец и на шестнадесет дружества, сред които и втория и третия ищец, както и Breco International. С писмо от 3 юли 2009 г. Комисията отказва достъп до тези документи, като се позовава на мотиви, идентични на тези, обосноваващи първоначалния ѝ отказ.
Освен това с писмо от 6 юни 2012 г. първият ищец подава пред Съвета заявление за достъп до информация относно вписването на името му, както и на имената на няколко от неговите дружества, сред които и втория и третия ищец, както и Breco International, в списъка на лицата, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004. Заявлението е подадено на основание на Регламент (ЕО) № 45/2001 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2000 година за защита на физическите лица по отношение на обработката на лични данни от институции и органи на Общността и за свободното движение на такива данни (
ОВ L 8, 2000 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 30, стр. 142). С писмо от 18 септември 2012 г. Съветът отговаря, като предоставя четири документа, адресирани от генералния му секретар до делегациите на държавите членки. Тези документи съдържат по същество сведения относно идентифицирането на първите трима ищци и на Breco International. Един от тези документи, озаглавен „Coreu CFSP/0053/09“, се позовава на налагането на ограничителни мерки срещу първия ищец от федералните власти на Съединените американски щати с мотива за предоставена от него посредством мрежата от дружествата му финансова подкрепа на правителството на Зимбабве. Посочено е също, че първият ищец е свързан с министър от това правителство, както и с президента на Зимбабве г‑н Robert Mugabe.
От тези обстоятелства следва, че първите трима ищци и Breco International са се обърнали към Комисията най-късно на 9 март 2009 г. с искания за достъп до доказателствата, обосноваващи вписването на имената на първите трима ищци и на Breco International в списъка на лицата, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004. Все пак Комисията, автор както на Регламент № 77/2009, въз основа на който имената на ищците са били първоначално вписани във въпросните списъци, така и на регламенти № 173/2010 и № 174/2011, не е изпълнила тези искания.
Дори да се приеме, че е възможно този пропуск да е попречил на първите трима ищци да изложат надлежно виждането си относно мярката, която институцията е приела по отношение на тях, следва да се разгледа също и дали, като се имат предвид обстоятелствата в конкретния случай, това във всеки случай представлява само нередовност без последици, тъй като при отсъствието ѝ тези ищци нямаше да могат по-добре да осигурят защита си (решение от 4 февруари 2014 г., Syrian Lebanese Commercial Bank/Съвет,
T‑174/12 и T‑80/13
,
EU:T:2014:52
, т.
).
В това отношение следва да се отбележи, че ищците посочват, че на 19 февруари 2009 г. са подали пред Foreign & Commonwealth Office (FCO, Министерство на външните работи и по въпросите на Британската общност, Обединеното кралство) в съответствие с Freedom of Information Act 2000 (Закон от 2000 г. относно свободата на информацията) заявление за достъп до документите във връзка с вписването на имената на първите трима ищци и на Breco International в списъка на лицата, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004. В отговор на това заявление FCO предоставя на 2 юни 2009 г. списък от 17 документа, както и копия на два други документа, всички публично достъпни. Сред тези документи са и доклад на експертна група относно незаконната експлоатация на природните ресурси и други богатства на Демократична република Конго (наричана по-нататък „експертната група“) от 8 октомври 2002 г., изготвен под егидата на Съвета за сигурност на Организацията на обединените нации (ООН) (наричан по-нататък „докладът от 8 октомври 2002 г.“), серия от статии от пресата, отнасящи се до първия ищец, и някои интернет връзки към сведения относно засегнатите дружества.
Освен това след приемането на Решение 2011/101 и на Регламент № 174/2011 първият ищец подава на 4 ноември 2011 г. ново заявление пред FCO относно документите във връзка с вписването му в списъка на лицата, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004. В отговор на това искане FCO предоставя на първия ищец списък на петнадесет документа, сред които и доклада от 8 октомври 2002 г. и серия статии от пресата.
Важно е също така да се отбележи, както припомня Съветът, че Комисията уведомява първия ищец за вписването на името му в списъка на лицата, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004, с писмо от 27 януари 2009 г. и го кани с писмо от 18 декември 2009 г. да отправи становището си и евентуалното си искане за заличаване към Съвета. Освен това първият ищец се обръща с писма от 26 октомври и 26 ноември 2009 г., и от 21 януари и 10 февруари 2010 г. към всички членове на Съвета, излагайки становището си относно вписването на името му, както и на имената на дружествата му във въпросните списъци. С писмо от 16 февруари 2010 г. Съветът отхвърля доводите на първия ищец, позовавайки се по-специално на обстоятелства, изнесени във втория доклад, изготвен под егидата на ООН, от 15 октомври 2003 г. (наричан по-нататък „докладът от 15 октомври 2003 г.“) от експертна група. Съветът уведомява първия ищец, че въпросните вписвания ще бъдат запазени съгласно Решение 2010/92. Първият ищец отговаря на това искане с писмо от 19 април 2010 г., на което Съветът отговаря с писмо от 7 юни 2010 г. Най-сетне с писмо от 13 май 2011 г. първият ищец представя становището си на върховния представител на Съюза по въпросите на външните работи и политиката на сигурност и получава отговор от страна на Европейската служба за външна дейност от 29 юни 2011 г. Освен това в отговор на две писма на първия ищец от 11 октомври и 3 ноември 2011 г. Съветът припомня на последния с писмо от 9 ноември 2011 г., че той може да му представи във всеки момент документирано искане за преразглеждане на ограничителните мерки.
Първо, от изложеното по-горе следва, че първите трима ищци, както и Breco International са имали достъп, чрез FCO, до съвкупност от документи, представляващи най-съществените доказателства и сведения, послужили за обосноваване на вписването им в списъка на лицата, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004. Всъщност, от една страна, ищците за пореден път изтъкват в точки 52.3 и 55 от исковата молба, че вписването на имената на първите трима ищци и на Breco International във въпросните списъци е станало по инициатива на Обединеното кралство и че е малко вероятно Съветът или Комисията да са разполагали с други документи освен тези, които са им били предоставени от FCO. От друга страна, Съветът посочва, че документите, които ищците са получили от страна на FCO, представляват най-съществените доказателства, които той е взел предвид.
Второ, от това следва, че след като им е бил предоставен достъп до тези доказателства, първите трима ищци и Breco International са установили и поддържали постоянен контакт със Съвета относно въпросите по същество, свързани с вписването и запазването на имената им в списъка на лицата, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004.
С оглед на тези съображения се налага констатацията, че обстоятелството, че Комисията не е предоставила на първите трима ищци доказателствата, на които почива вписването на имената им в списъка на лицата, посочени в член 6 от Регламент № 314/2004, не е довело до нарушаване на правото им на защита. Всъщност този пропуск не е попречил на последните да изложат позицията си, след като са се запознали с всички обстоятелства, които те самите считат за най-съществените сведения, взети предвид от съответните институции при формирането на мотивите им, които освен това са останали непроменени през целия период на вписването. Освен това предвид преценките в точка 20 по-горе, от които следва, че четвъртият ищец не е бил вписан във въпросните списъци, не се установява никакво нарушаване на правото на защита на последния.
[…]

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав)
реши:

1)
Отхвърля иска.

2)
Осъжда John Arnold Bredenkamp, Echo Delta (Holdings) PCC Ltd, Scottlee Holdings (Private), Ltd и Fodya (Private) Ltd да заплатят съдебните разноски на Съвета на Европейския съюз и на Европейската комисия.

Gratsias Кънчева Wetter
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 21 юли 2016 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.
(
)	Възпроизвеждат се само точките от настоящото съдебно решение, които Общият съд счита за уместно да публикува.