CELEX: 62020CJ0024
Atcelšanas prasība
Lēmums (ES) 2019/1754
Eiropas Savienības pievienošanās Lisabonas vienošanās par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm Ženēvas aktam
LESD 3. panta 1. punkts
Savienības ekskluzīvā kompetence
LESD 207. pants
Kopējā tirdzniecības politika
Intelektuālā īpašuma komerciālie aspekti
LESD 218. panta 6. punkts
Eiropas Komisijas iniciatīvas tiesības
Eiropas Savienības Padomes veikts Komisijas priekšlikuma grozījums
LESD 293. panta 1. punkts
Piemērojamība
LES 4. panta 3. punkts, 13. panta 2. punkts un 17. panta 2. punkts
LESD 2. panta 1. punkts
Kompetences piešķiršanas, institucionālā līdzsvara un lojālas sadarbības principi

Ar prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz daļēji atcelt Padomes Lēmumu (ES) 2019/1754 (2019. gada 7. oktobris) par Eiropas Savienības pievienošanos Lisabonas Vienošanās par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm Ženēvas aktam (
OV 2019, L 271, 12. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
I.

Atbilstošās tiesību normas
A.

Starptautiskās tiesības
1.

Parīzes konvencija
Konvencija par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību tika parakstīta Parīzē 1883. gada 20. martā, pēdējo reizi pārskatīta Stokholmā 1967. gada 14. jūlijā un grozīta 1979. gada 28. septembrī (
United Nations Treaty Series
, 828. sēj., Nr. 11851, 305. lpp.; turpmāk tekstā – “Parīzes konvencija”). Visas Eiropas Savienības dalībvalstis ir šīs konvencijas dalībvalstis.
Parīzes konvencijas 1. pantā tostarp ir paredzēts, ka valstis, attiecībā uz kurām ir piemērojama šī konvencija, izveido savienību rūpnieciskā īpašuma, tajā skaitā patentu, dizainparaugu, preču zīmju, komercnosaukumu un izcelsmes norāžu vai cilmes vietu nosaukumu, aizsardzībai, kā arī negodīgas konkurences ierobežošanai.
Saskaņā ar šīs konvencijas 19. pantu līgumslēdzējas valstis, uz kurām tā attiecas, saglabā tiesības noslēgt savā starpā atsevišķas īpašas vienošanās rūpnieciskā īpašuma aizsardzībai.
2.

Lisabonas vienošanās
Lisabonas vienošanās par cilmes vietu nosaukumu aizsardzību un to starptautisko reģistrāciju tika parakstīta 1958. gada 31. oktobrī, pārskatīta Stokholmā 1967. gada 14. jūlijā un grozīta 1979. gada 28. septembrī (
United Nations Treaty Series
, 828. sēj., Nr. 13172, 205. lpp.; turpmāk tekstā – “Lisabonas vienošanās”). Tā ir īpaša vienošanās Parīzes konvencijas 19. panta izpratnē, kurai var pievienoties visas šīs konvencijas dalībvalstis.
Septiņas Savienības dalībvalstis – proti, Bulgārijas Republika, Čehijas Republika, Francijas Republika, Itālijas Republika, Ungārija, Portugāles Republika un Slovākijas Republika – ir Lisabonas vienošanās puse. Savukārt, tā kā tai var pievienoties tikai valstis, Savienība nav šīs vienošanās puse.
Atbilstoši Lisabonas vienošanās 1. pantam tās līgumslēdzējas valstis šobrīd veido īpašu savienību ar Parīzes konvenciju izveidotajā Rūpnieciskā īpašuma aizsardzības savienībā un apņemas savā teritorijā un saskaņā ar šīs vienošanās noteikumiem aizsargāt pārējo īpašās savienības valstu produktu cilmes vietu nosaukumus, kas kā šādi ir atzīti un aizsargāti to izcelsmes valstī un ir reģistrēti Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācijas (PIĪO) Starptautiskajā birojā.
3.

Ženēvas akts
Lisabonas vienošanās par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm Ženēvas akta (
OV 2019, L 271, 15. lpp.
; turpmāk tekstā – “Ženēvas akts”) 21. pantā “Līdzdalība Lisabonas savienībā” ir paredzēts:
“Dalībpuses ir locekles tajā pašā Īpašajā savienībā, kurā ietilpst valstis, kas ir Lisabonas vienošanās [sākotnējā 1958. gada 31. oktobra redakcijā] vai [Lisabonas vienošanās, kura pārskatīta Stokholmā 1967. gada 14. jūlijā un grozīta 1979. gada 28. septembrī,] dalībnieces, neatkarīgi no tā, vai dalībpuses ir Lisabonas vienošanās [sākotnējā 1958. gada 31. oktobra redakcijā] vai [Lisabonas vienošanās, kura pārskatīta 1967. gada 14. jūlijā un grozīta 1979. gada 28. septembrī,] dalībnieces.
Ženēvas akta 22. panta “Īpašās savienības Asambleja” 4. punktā ir noteikts:
“[Lēmumu pieņemšana Asamblejā]
a)
Asambleja cenšas lēmumus pieņemt vienprātīgi.
b)
Ja lēmumu nevar pieņemt vienprātīgi, izskatāmo jautājumu izlemj balsojot. Šādā gadījumā:
i)
katrai dalībpusei, kas ir valsts, ir viena balss un tā balso tikai savā vārdā, un
ii)
ikviena dalībpuse, kas ir starpvaldību organizācija, var balsot savu dalībvalstu vietā ar tādu balsu skaitu, kas ir līdzvērtīgs to šīs organizācijas dalībvalstu skaitam, kuras ir šā akta dalībnieces. Šāda starpvaldību organizācija nepiedalās balsošanā, ja kāda no tās dalībvalstīm izmanto savas balsstiesības, un otrādi.
[..]”
Ženēvas akta 28. panta “Kļūšana par šā akta dalībnieku” 1. punktā ir noteikts:
“[
Atbilstība
] Ievērojot 29. pantu un šā panta 2. un 3. punktu:
i)
jebkura valsts, kas ir Parīzes konvencijas dalībniece, var parakstīt šo aktu un kļūt par tā dalībnieci;
ii)
[..];
iii)
jebkura starpvaldību organizācija var parakstīt šo aktu un kļūt par tā dalībnieci, ja vismaz viena attiecīgās starpvaldību organizācijas dalībvalsts ir Parīzes konvencijas dalībniece un ja starpvaldību organizācija deklarē, ka tā atbilstoši savām iekšējām procedūrām ir pienācīgi pilnvarota kļūt par šā akta dalībnieci un ka atbilstoši starpvaldību organizācijas dibināšanas līgumam ir piemērojami tiesību akti, saskaņā ar kuriem var iegūt reģionālas tiesības uz aizsardzību attiecībā uz ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm.”
B.

Savienības tiesības
1.

Apstrīdētais lēmums
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 6. apsvērumu:
“Lai Savienība varētu pienācīgi īstenot savu ekskluzīvo kompetenci jomās, uz kurām attiecas Ženēvas akts, un savas funkcijas saistībā ar savām visaptverošajām lauksaimniecības produktu cilmes vietu nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzības sistēmām, Savienībai būtu jāpievienojas Ženēvas aktam un jākļūst par tā līgumslēdzēju pusi.”
Šā lēmuma 1. panta pirmajā daļā ir noteikts:
“Ar šo Savienības vārdā tiek apstiprināta Eiropas Savienības pievienošanās [Ženēvas aktam].”
Minētā lēmuma 3. pantā ir paredzēts:
“Ar šo tām dalībvalstīm, kuras to vēlas, tiek atļauts – attiecīgā gadījumā līdztekus Savienībai – ratificēt Ženēvas aktu vai tam pievienoties Savienības interesēs un pilnībā ievērojot tās ekskluzīvo kompetenci.”
Tā paša lēmuma 4. pantā ir noteikts:
“1.   Saskaņā ar LES 17. panta 1. punktu Savienību un visas dalībvalstis, kuras ratificē Ženēvas aktu vai tam pievienojas, ievērojot šā lēmuma 3. pantu, Īpašajā savienībā pārstāv Komisija. Savienība ir atbildīga par to, lai tiktu nodrošināta Savienības un to dalībvalstu tiesību īstenošana un pienākumu izpilde, kuras ratificē Ženēvas aktu vai tam pievienojas, ievērojot šā lēmuma 3. pantu.
[..]
2.   Savienība balso Īpašās savienības Asamblejā, un dalībvalstis, kuras ir ratificējušas Ženēvas aktu vai ir tam pievienojušās, savas balsstiesības neīsteno.”
2.

Regula (ES) 2019/1753
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2019/1753 (2019. gada 23. oktobris) par Savienības rīcību pēc tās pievienošanās Lisabonas Vienošanās par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm Ženēvas aktam (
OV 2019, L 271, 1. lpp.
) 11. panta “Pārejas noteikumi par cilmes vietu nosaukumiem, kuru izcelsme ir dalībvalstīs un kuri ir jau reģistrēti saskaņā ar Lisabonas vienošanos” 1. punktā ir noteikts:
“Attiecībā uz katru cilmes vietas nosaukumu, kura izcelsme ir dalībvalstī, kas ir Lisabonas vienošanās puse, produktam, kas ir aizsargāts ar kādu no šīs regulas 1. pantā minētajām regulām, attiecīgā dalībvalsts, pamatojoties uz fiziskas vai juridiskas personas, kas minēta Ženēvas akta 5. panta 2. punkta ii) apakšpunktā, vai saņēmēja, kā definēts Ženēvas akta 1. panta xvii) punktā, lūgumu vai pēc savas iniciatīvas, izvēlas lūgt vai nu:
a)
minētā cilmes vietas nosaukuma starptautisko reģistrāciju saskaņā ar Ženēvas aktu, ja attiecīgā dalībvalsts ir ratificējusi Ženēvas aktu vai tam pievienojusies, ievērojot atļauju, kas minēta [apstrīdētā lēmuma] 3. pantā; vai
b)
anulēt minētā cilmes vietas nosaukuma reģistrāciju Starptautiskajā reģistrā.
[..]”
II.

Tiesvedības priekšvēsture
2008. gada septembrī Īpašās savienības Asambleja izveidoja darba grupu Lisabonas vienošanās pārskatīšanai, lai šo vienošanos uzlabotu un darītu pievilcīgāku, vienlaikus saglabājot tās principus un mērķus.
Divdesmit astoņu valstu, kas ir Lisabonas vienošanās līgumslēdzējas puses, delegācijas, kā arī divas tā sauktās “īpašās” delegācijas, tostarp Savienības delegācija, un vairākas tā sauktās “novērotāju” delegācijas tika aicinātas piedalīties diplomātiskajā konferencē, kas tika sasaukta Ženēvā no 2015. gada 11. līdz 21. maijam, lai izskatītu un pieņemtu minētās darba grupas sagatavoto pārskatīto Lisabonas vienošanās projektu.
Saistībā ar Savienības dalību minētajā diplomātiskajā konferencē Komisija 2015. gada 30. martā pieņēma ieteikumu Eiropas Savienības Padomes lēmumam, ar ko atļauj sākt sarunas par pārskatīto Lisabonas vienošanos par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskas izcelsmes norādēm. Šajā ieteikumā Komisija tostarp aicināja Padomi pamatot savu lēmumu ar LESD 207. pantu un 218. panta 3. un 4. punktu, ņemot vērā LESD 3. panta 1. punktā Savienībai piešķirto ekskluzīvo kompetenci kopējās tirdzniecības politikas jomā.
2015. gada 7. maijā Padome pieņēma Lēmumu 8512/15, ar ko pilnvaro sākt sarunas par pārskatīto Lisabonas vienošanos par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm attiecībā uz jautājumiem, kas ir Savienības kompetencē. Atkāpjoties no Komisijas ieteikuma, šis lēmums tika pamatots ar LESD 114. pantu un 218. panta 3. un 4. punktu.
Šā sprieduma 17. punktā minētā diplomātiskā konference 2015. gada 20. maijā pieņēma Ženēvas aktu, kas nākamajā dienā tika atvērts parakstīšanai. Saskaņā ar šā akta 28. panta 1. punkta iii) apakšpunktu jebkura starpvaldību organizācija var parakstīt minēto aktu un kļūt par tā dalībnieci.
Ar 2017. gada 25. oktobra spriedumu Komisija/Padome (Pārskatītā Lisabonas vienošanās) (
C‑389/15
,
EU:C:2017:798
) Tiesa nosprieda, ka sarunas par Ženēvas aktu ietilpst ar LESD 3. panta 1. punktu Savienībai piešķirtajā ekskluzīvajā kompetencē LESD 207. panta 1. punktā minētās kopējās tirdzniecības politikas jomā. Līdz ar to Tiesa atcēla Lēmumu 8512/15, atstājot spēkā tā sekas līdz brīdim, kad saprātīgā termiņā, kas nepārsniedz sešus mēnešus, skaitot no šā sprieduma pasludināšanas datuma, stāsies spēkā jauns Padomes lēmums, kas pamatots ar LESD 207. un 218. pantu.
2018. gada 5. martā Padome reaģēja uz šo spriedumu un, pamatojoties uz LESD 207. pantu kopsakarā ar LESD 218. panta 3. un 4. punktu, pieņēma Lēmumu (ES) 2018/416, ar ko pilnvaro sākt sarunas par pārskatīto Lisabonas vienošanos par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm (
OV 2018, L 75, 23. lpp.
).
2018. gada 27. jūlijā Komisija iesniedza Priekšlikumu Padomes lēmumam par Eiropas Savienības pievienošanos Lisabonas Vienošanās par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm Ženēvas aktam (dokuments COM(2018) 350
final
), pamatojoties uz LESD 207. pantu un 218. panta 6. punkta a) apakšpunktu. Ņemot vērā Savienības ekskluzīvo kompetenci attiecībā uz sarunām par šo aktu, šajā priekšlikumā bija paredzēts, ka tikai Savienība pievienojas šim aktam.
2019. gada 15. martā Padome nosūtīja Eiropas Parlamentam Padomes lēmuma projektu par Savienības pievienošanos Ženēvas aktam, ar kuru visām dalībvalstīm, kas to vēlas, līdztekus Savienībai tiek atļauts pievienoties aktam. 2019. gada 16. aprīlī Parlaments apstiprināja šo projektu.
Tā kā Komisija minēto projektu neatbalstīja, Padome 2019. gada 7. oktobrī vienprātīgi pieņēma apstrīdēto lēmumu saskaņā ar LESD 293. panta 1. punktu.
Paziņojumā, kas iekļauts Padomes protokolā saistībā ar minētā lēmuma pieņemšanu, Komisija, pirmkārt, iebilda pret iespēju ļaut visām Savienības dalībvalstīm, kuras to vēlas, ratificēt Ženēvas aktu vai pievienoties tam līdztekus Savienībai, un, otrkārt, norādīja, ka tā būtu bijusi gatava piekrist, ka septiņām dalībvalstīm, kas jau sen ir Lisabonas vienošanās dalībnieces un kas saskaņā ar šo nolīgumu jau ir reģistrējušas daudzas intelektuālā īpašuma tiesības, Savienības interesēs varētu tikt ļauts pievienoties Ženēvas aktam.
Savienība pievienojās Ženēvas aktam 2019. gada 26. novembrī.
III.

Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdētā lēmuma 3. pantu;
–
atcelt apstrīdētā lēmuma 4. pantu, ciktāl tajā ir norādes uz dalībvalstīm, vai – pakārtoti – atcelt 4. pantu pilnībā, ja norādes uz dalībvalstīm nav nodalāmas no pārējā minētā panta;
–
saglabāt apstrīdētā lēmuma atcelto daļu sekas, it īpaši ar 3. pantu piešķirtās atļaujas jebkādu izmantošanu, ko pirms sprieduma pasludināšanas ir īstenojušas dalībvalstis, kuras šobrīd ir Lisabonas vienošanās dalībnieces, līdz saprātīgā termiņā, kam nevajadzētu pārsniegt sešus mēnešus no sprieduma pasludināšanas brīža, stāsies spēkā Padomes lēmums; un
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 15. aprīlī, Padome izvirzīja iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Tiesas Reglamenta 151. panta 1. punktu.
Komisija savus apsvērumus par šo iebildi iesniedza 2020. gada 18. maijā.
Ar Tiesas 2020. gada 6. oktobra lēmumu lemšana par minēto iebildi tika atlikta līdz galīgā sprieduma taisīšanai.
Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:
–
kopumā noraidīt prasību kā nepieņemamu;
–
pakārtoti – noraidīt prasību kopumā kā nepamatotu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanas izdevumus.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 17. decembra lēmumiem Beļģijas Karalistei, Čehijas Republikai, Grieķijas Republikai, Francijas Republikai, Horvātijas Republikai, Itālijas Republikai, Ungārijai, Nīderlandes Karalistei, Austrijas Republikai un Portugāles Republikai tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
IV.

Par prasību
A.

Par pieņemamību
1.

Lietas dalībnieku argumenti
Lai pamatotu savu iebildi par nepieņemamību, kurai būtībā pievienojas dalībvalstis, kas iestājušās lietā, Padome atgādina, ka Savienības tiesību aktu var daļēji atcelt tikai tad, ja elementi, kuru atcelšana tiek lūgta, ir nodalāmi no pārējā tiesību akta.
Pirmkārt, ciktāl runa ir par prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 3. pantu, Padome apgalvo, ka šis pants nevar tikt nodalīts no pārējā šā lēmuma bez šā lēmuma būtības grozīšanas. Pirmām kārtām, apstrīdētā lēmuma 3. pants – kopsakarā ar minētā lēmuma 1. pantu, ar kuru ir apstiprināta Savienības pievienošanās Ženēvas aktam, – esot vērsts uz to, lai, ļaujot Savienībai iegūt balsstiesības Īpašās savienības Asamblejā, nodrošinātu, ka tā var pareizi īstenot savu ekskluzīvo ārējo kompetenci jomās, kuras ietilpst šā akta tvērumā. Proti, tā kā saskaņā ar Ženēvas akta 22. panta 4. punkta b) apakšpunkta ii) punktu jebkurai starpvaldību organizācijai, kas ir šā akta līgumslēdzēja puse, var būt tikai tāds balsu skaits, kas ir vienāds ar tās dalībvalstu skaitu, kuras ir Ženēvas akta līgumslēdzējas puses, apstrīdētā lēmuma 3. panta atcelšana atņemtu Savienībai balsstiesības šajā Asamblejā un tādējādi jebkādu iespēju pienācīgi īstenot savu ekskluzīvo kompetenci Ženēvas akta tvērumā ietilpstošajās jomās; rezultātā šā lēmuma atlikušais saturs kļūtu nesaderīgs ar minētā lēmuma deklarēto mērķi un nolūku.
Otrām kārtām, ciktāl apstrīdētā lēmuma 3. pants ļauj septiņām Savienības dalībvalstīm, kas ir Lisabonas vienošanās līgumslēdzējas puses, kļūt par Ženēvas akta dalībniecēm, šis pants garantējot šajās dalībvalstīs saskaņā ar Lisabonas vienošanos jau reģistrētu cilmes vietu nosaukumu prioritāti un turpinātu aizsardzību.
Turklāt Padome uzskata, ka Komisijas prasība saglabāt apstrīdētā lēmuma atcelto daļu sekas attiecībā uz minētajām dalībvalstīm pierāda, ka šā lēmuma 3. pants nav nodalāms no pārējā minētā lēmuma.
Otrkārt, ciktāl runa ir par prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 4. panta elementus, kuros ir norāde uz dalībvalstīm, Padome uzskata, ka šie elementi nav nodalāmi no šā lēmuma 3. panta un ka līdz ar to šī prasība ir nepieņemama to pašu iemeslu dēļ, kuri izklāstīti attiecībā uz prasību atcelt 3. pantu.
Itālijas Republika, atbalstot Padomes izvirzīto iebildi par nepieņemamību, piebilst, ka pretēji Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. pantā paredzētajiem nosacījumiem prasība ir celta nevis pret Parlamentu un Padomi, bet gan vienīgi pret Padomi, kaut arī saskaņā ar LESD 218. panta 6. punkta a) apakšpunkta iii) punktu Parlaments – kā tas izriet arī no apstrīdētā lēmuma preambulas – ir izteicis piekrišanu minētajam lēmumam. LESD 218. panta 6. punktā paredzētā procedūra nozīmējot, ka Padome un Parlaments pieņem patiesu koplēmumu, jo bez Parlamenta apstiprinājuma Padome nevarētu nedz apspriesties, nedz pieņemt lēmumu.
Komisija apstrīd šo argumentāciju un apgalvo, ka tās prasība ir pieņemama.
2.

Tiesas vērtējums
Lai lemtu par Padomes iebildi par nepieņemamību, vispirms ir jāizvērtē Itālijas Republikas izvirzītais arguments, ka Komisijas prasība neesot pieņemama, jo tā ir celta vienīgi pret Padomi.
Šajā ziņā jāatgādina, ka atcelšanas prasība uz LESD 263. panta pamata ir jāceļ pret iestādi, kura ir pieņēmusi apstrīdēto aktu, un šāda prasība būtu nepieņemama, ja tā būtu celta pret citu iestādi (spriedums, 2003. gada 11. septembris, Austrija/Padome,
C‑445/00
,
EU:C:2003:445
,
32.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā no paša apstrīdētā lēmuma nosaukuma izriet, ka to ir pieņēmusi Padome, un turklāt nav strīda par to, ka šis lēmums, ciktāl tas attiecas uz starptautiska nolīguma noslēgšanu, ir ticis pieņemts, pamatojoties uz LESD 218. panta 6. punktu.
Proti, saskaņā ar šo tiesību normu tikai Padomei ir tiesības pieņemt lēmumu par starptautiska nolīguma noslēgšanu. Kā secinājumu 48. punktā būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts, apstāklis, ka LESD 218. panta 6. punkta otrās daļas a) apakšpunktā ir paredzēts, ka dažos gadījumos Padome šādu lēmumu pieņem ar Parlamenta piekrišanu, nevar likt apšaubīt šo konstatējumu, jo šādu apstiprinājumu nevar sajaukt ar pašu galīgo aktu, kura pieņemšana LESD 218. panta 6. punkta pirmajā daļā ir paredzēta tikai Padomei.
Šādos apstākļos saskaņā ar LESD 297. panta 2. punkta pirmo daļu – kurā noteikts, ka neleģislatīvus aktus, kuros nav precizēti adresāti, paraksta tās iestādes priekšsēdētājs, kas šos aktus pieņem, – apstrīdēto lēmumu pamatoti ir parakstījis vienīgi Padomes priekšsēdētājs, tādējādi šis paraksts identificē šā lēmuma autoru.
Tādēļ Itālijas Republikas arguments ir jānoraida.
Runājot par Padomes argumentiem, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Savienības akta daļēja atcelšana ir iespējama vienīgi tad, ja elementi, kurus lūdz atcelt, ir nodalāmi no akta pārējās daļas. Šī prasība nav izpildīta, ja akta daļēja atcelšana radītu tādas sekas, ka tiek grozīta šā akta būtība. Attiecībā uz apstrīdēto noteikumu nodalāmības pārbaudi – tā prasa izvērtēt minēto noteikumu piemērojamību, lai varētu noteikt, vai to atcelšana grozītu apstrīdētā akta jēgu un būtību (spriedumi, 2015. gada 16. jūlijs, Komisija/Padome,
C‑425/13
,
EU:C:2015:483
,
94.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2017. gada 9. novembris, SolarWorld/Padome,
C‑205/16 P
,
EU:C:2017:840
,
38.
un
39.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tiesa ir arī norādījusi, ka jautājums, vai daļēja atcelšana grozītu Savienības tiesību akta būtību, ir objektīvs, nevis subjektīvs kritērijs, kas saistīts ar šo aktu pieņēmušās iestādes politisko gribu (spriedums, 2022. gada 26. aprīlis, Polija/Parlaments un Padome,
C‑401/19
,
EU:C:2022:297
,
19.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā – kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 39. punktā – apstrīdētā lēmuma būtība ir Savienības pievienošanās Ženēvas aktam, kas apstiprināta Savienības vārdā saskaņā ar šā lēmuma 1. pantu.
Proti, minētā lēmuma 6. apsvērumā ir teikts, “lai Savienība varētu pienācīgi īstenot savu ekskluzīvo kompetenci jomās, uz kurām attiecas Ženēvas akts, un savas funkcijas saistībā ar savām visaptverošajām lauksaimniecības produktu cilmes vietu nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzības sistēmām, Savienībai būtu jāpievienojas Ženēvas aktam un jākļūst par tā līgumslēdzēju pusi”.
Šā paša lēmuma 2. un 5. pantā ir noteikta šīs pievienošanās praktiskā kārtība.
Taču – kā to atzīst pati Padome – tikai lai atrisinātu dažas grūtības, kas pēc tās domām varētu rasties no minētās pievienošanās, apstrīdētā lēmuma 3. pants atļauj dalībvalstīm, kuras to vēlas, ratificēt Ženēvas aktu vai tam pievienoties. Šā lēmuma 4. pantā ir sīki izklāstīta Eiropas Savienības un dalībvalstu, kas ratificē šo aktu vai pievienojas tam, pārstāvība Īpašajā savienībā, kā arī Eiropas Savienības pienākumi saistībā ar no minētā akta izrietošo Eiropas Savienības un dalībvalstu tiesību izmantošanu un pienākumu izpildi.
Tādējādi minētā 3. un 4. panta mērķis ir ļaut dalībvalstīm, kuras to vēlas, ratificēt Ženēvas aktu vai tam pievienoties līdztekus Savienībai. No šādas pievienošanās vai ratifikācijas fakultatīvā rakstura izriet, ka apstrīdētā lēmuma 1. pants var radīt sekas situācijā, kad neviena dalībvalsts neizmanto šā lēmuma 3. un 4. pantā paredzēto iespēju.
Pat ja – kā to apgalvo Padome – šāda situācija ietekmētu Eiropas Savienības iespējas piedalīties balsošanā Īpašās savienības Asamblejā un dalībvalstīs reģistrēto cilmes vietu nosaukumu prioritātes un turpinātas aizsardzības saskaņā ar Lisabonas vienošanos garantijas, tas neietekmē apstrīdētā lēmuma 1. panta juridisko piemērošanas jomu un neliek apšaubīt Savienības pievienošanos Ženēvas aktam, kura – kā norādīts šā sprieduma 49. punktā – veido minētā lēmuma būtību.
No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma noteikumi, kurus Komisija lūdz atcelt, ir nodalāmi no pārējā šā lēmuma.
Pretēji tam, ko apgalvo Padome, šo secinājumu nevar atspēkot apstāklis, ka Komisija ir lūgusi saglabāt to apstrīdētā lēmuma daļu sekas, kuras tā lūdz atcelt, attiecībā uz dalībvalstīm, kuras ir Lisabonas vienošanās līgumslēdzējas puses. Šis apstāklis nekādi neietekmē šā lēmuma, kuru tiek lūgts atcelt, noteikumu nodalāmību un tātad – prasības pieņemamību.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Padomes izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
B.

Par lietas būtību
Savas prasības pamatojumam Komisija izvirza divus pamatus.
1.

Par pirmo pamatu
Ar pirmo pamatu Komisija apgalvo, ka ir pārkāpts LESD 218. panta 6. punkts un 293. panta 1. punkts, nav ievērots LES 13. panta 2. punktā paredzētais kompetences piešķiršanas princips, kā arī institucionālā līdzsvara princips un Komisijas iniciatīvas tiesības.
a)

Lietas dalībnieku argumenti
Komisija, pirmām kārtām, apgalvo, ka tā nekādā gadījumā nav nedz ierosinājusi, nedz akceptējusi, ka dalībvalstīm tiek ļauts ratificēt Ženēvas aktu vai tam pievienoties, bet ir tikai ierosinājusi, ka tam pievienojas Savienība. Pat ja atbilstoši LESD 293. panta 1. punktam Padome var grozīt Komisijas priekšlikumu ar vienprātīgu lēmumu, nekāds priekšlikums, kas ļautu dalībvalstīm ratificēt Ženēvas aktu vai tam pievienoties, neesot eksistējis, un tādējādi neesot varējis tikt grozīts. Pretējs apgalvojums nozīmētu, ka Padome ar vienprātīgu lēmumu varētu jebkādi papildināt Komisijas priekšlikumu – neatkarīgi no tā priekšmeta. No judikatūras izrietot prasība, ka jebkāds Komisijas priekšlikuma grozījums ir jāanalizē, ņemot vērā tā “priekšmetu” un “mērķi”. Patiesībā Padome, papildinot Savienības pievienošanos [Ženēvas aktam] ar vispārēju atļauju dalībvalstīm [tam] pievienoties, tajā pašā “formālajā” aktā ir pieņēmusi otru atsevišķu lēmumu, kas nebija iekļauts Komisijas priekšlikumā.
Otrām kārtām, Komisija savā replikā apstrīd iemeslus, uz kuriem Padome norādījusi, lai pamatotu Komisijas priekšlikuma grozīšanu, proti, nepieciešamību nodrošināt, ka Savienībai ir balsstiesības Īpašās savienības Asamblejā, kā arī saglabāt saskaņā ar Lisabonas vienošanos reģistrēto cilmes vietu nosaukumu prioritāti un turpinātu aizsardzību septiņās dalībvalstīs, kuras jau bija Lisabonas vienošanās dalībnieces.
Pirmkārt, atļauja dalībvalstīm ratificēt Ženēvas aktu vai tam pievienoties negarantētu, ka šī iespēja tiks izmantota un ka tāpēc Savienībai būs tiesības balsot Īpašās savienības Asamblejā. Katrā ziņā šo balsstiesību nozīmīgums nebūtu jānovērtē pārāk augstu. Proti, Īpašās savienības Asambleja lemjot tikai par administratīviem jautājumiem un lielākajā daļā gadījumu – konsensa ceļā.
Otrkārt – ciktāl runa ir par saskaņā ar Lisabonas vienošanos reģistrēto cilmes vietu nosaukumu prioritāti un turpinātu aizsardzību – piemērojamie noteikumi varētu tikt interpretēti tādējādi, lai būtu iespējams ņemt vērā šos cilmes vietas nosaukumus. Katrā ziņā – runājot par jautājumu, kas attiecas tikai uz septiņām dalībvalstīm, kuras ir Lisabonas vienošanās dalībnieces, – šīs prioritātes un turpinātības nodrošināšanai pietiktu ar to, ka minētās dalībvalstis nepievienotos Ženēvas aktam un tādējādi tām arī turpmāk būtu piemērojama Lisabonas vienošanās.
Itālijas Republika vispirms iebilst, ka pirmais pamats nav pamatots, jo LESD 293. panta 1. punkts nav piemērojams LESD 218. pantā reglamentētajai procedūrai. Proti, no pēdējā minētā panta izrietot, ka tajā paredzētā procedūra esot balstīta uz Padomes lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz Komisijas “ieteikumu”, kurš saskaņā ar LESD 288. pantu esot nesaistošs akts. Tādējādi Padomei esot plašas pilnvaras, lai pieņemtu, noraidītu vai grozītu Komisijas ieteikumu saistībā ar sarunām un pēc tam – saistībā ar nolīguma noslēgšanu. Konkrēti, lēmumu par nolīguma noslēgšanu reglamentējot LESD 218. panta 6. punkts, kurā paredzēts, ka Padome pieņem šo lēmumu “pēc nolīguma sarunu vadītāja priekšlikuma”. Šajā noslēgšanas procedūrā Komisija iesaistās nevis pati par sevi, bet gan tikai kā nolīguma sarunu vadītāja. Tādējādi Komisijas priekšlikums minētajā procedūrā, kura esot pielāgota starptautisko nolīgumu īpašajai iedabai, neesot pielīdzināms LESD 293. panta 1. punktā paredzētajam priekšlikumam.
Padomes ieskatā, pirmām kārtām, Tiesa savā judikatūrā ir atzinusi, ka pastāv procesuāls nosacījums un saturisks nosacījums, kas Padomei ir jāievēro, kad tā groza Komisijas priekšlikumu LESD 293. panta 1. punkta izpratnē.
Attiecībā uz procesuālo nosacījumu – ja Komisija nepiekrīt Padomes veiktam grozījumam, Padomei esot pienākums pieņemt lēmumu vienprātīgi. Šajā gadījumā Padome šo procesuālo prasību esot ievērojusi, jo tā Komisijas priekšlikumu ir grozījusi vienprātīgi.
Attiecībā uz saturisko nosacījumu Padome nedrīkstot radīt šķēršļus, lai tiktu sasniegti Komisijas priekšlikuma mērķi. Konkrēti – priekšlikuma grozījumiem esot jāpaliek tā piemērošanas jomā, kā to definējusi Komisija. Tā tas esot gadījumā, kad Padome respektē Komisijas nodomus un negroza nedz priekšlikuma priekšmetu, nedz mērķi.
Padome norāda, ka šajā gadījumā šā sprieduma 23. punktā minētā priekšlikuma paskaidrojuma rakstā Komisija ir norādījusi: “lai Savienība varētu pienācīgi īstenot savu ekskluzīvo kompetenci attiecībā uz [..] Ženēvas aktu un savas funkcijas savu visaptverošo lauksaimniecības produktu [ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu] aizsardzības sistēmu kontekstā, [Eiropas Savienībai] ir jākļūst par dalībpusi”. Tā norāda arī, ka apstrīdētā lēmuma 6. apsvērumā ir norādīts: “lai Savienība varētu pienācīgi īstenot savu ekskluzīvo kompetenci jomās, uz kurām attiecas Ženēvas akts, un savas funkcijas saistībā ar savām visaptverošajām lauksaimniecības produktu cilmes vietu nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzības sistēmām, Savienībai būtu jāpievienojas Ženēvas aktam un jākļūst par tā līgumslēdzēju pusi”.
Tādējādi Padome neesot pārkāpusi Komisijas priekšlikumā definētā mērķa robežas. Proti, Padomes ieskatā, ja šis priekšlikums nebūtu ticis grozīts, tas nebūtu ļāvis sasniegt šo mērķi divējādā ziņā: pirmkārt, Eiropas Savienībai nebūtu balsstiesību Īpašās savienības Asamblejā un, otrkārt, būtu zudusi to ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu prioritāte, kuras saskaņā ar Lisabonas vienošanos ir reģistrējušas septiņas dalībvalstis, kas ir šīs vienošanās līgumslēdzējas puses, pēc tam, kad Eiropas Savienība kā jauna Īpašās savienības dalībniece saskaņā ar Ženēvas aktu būtu
ex novo
reģistrējusi ģeogrāfiskās izcelsmes norādes.
Otrām kārtām, Padome apgalvo, ka, akceptējot šā sprieduma 60. punktā izklāstīto Komisijas argumentu, ka Padomes lēmuma, ar ko groza Komisijas priekšlikumu, pieņemšana būtu līdzvērtīga priekšlikuma neesamībai, tiktu atņemts saturs tiesībām veikt grozījumus, kuras Padomei piešķirtas ar LESD 293. panta 1. punktu, un tādējādi šai tiesību normai tiktu laupīta jebkāda lietderīgā iedarbība.
Trešām kārtām, Padome norāda, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, tā nav ar vienu un to pašu “formālu aktu” pieņēmusi divus lēmumus, no kuriem viens esot balstīts uz Komisijas priekšlikumu, bet otrs neesot. Grozījuma, kuru Padome izdarījusi apstrīdētā lēmuma 3. pantā, mērķis neesot vis ļaut dalībvalstīm pievienoties Ženēvas aktam, lai tās varētu īstenot savas pilnvaras, bet gan nodrošināt pilnīgu iedarbību šā priekšlikuma priekšmetam un mērķim – lai Eiropas Savienība varētu efektīvi rīkoties Īpašās savienības Asamblejā un efektīvi aizsargāt dalībvalstu intereses. Šajā kontekstā Padome atgādina, ka dalībvalstīm sniegtā atļauja tiek piešķirta, “pilnībā ievērojot [Eiropas Savienības] ekskluzīvo kompetenci”. Turklāt, lai nodrošinātu Eiropas Savienības un tās dalībvalstu starptautiskās pārstāvības vienotību, Padome esot uzticējusi Komisijai pārstāvēt Eiropas Savienību, kā arī jebkuru dalībvalsti, kas vēlas izmantot šo atļauju.
Šajā ziņā Austrijas Republika norāda – būtu bezjēdzīgi, ja dalībvalstīm tiktu atļauts pievienoties Ženēvas aktam, stingri ievērojot Eiropas Savienības ekskluzīvo kompetenci, bet Eiropas Savienība pati tam nepievienotos. Proti, saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 4. pantu Savienība esot atbildīga par to, lai tiktu nodrošināta Savienības un dalībvalstu, kuras ratificē Ženēvas aktu vai kuras tam pievienojas, tiesību īstenošana un pienākumu izpilde, un tikai Eiropas Savienība balsotu Īpašās savienības Asamblejā, jo dalībvalstis, kuras ratificējušas Ženēvas aktu vai tam pievienojušās, savas balsstiesības neizmantotu.
Ceturtām kārtām, Padome uzskata, ka šā sprieduma 26. punktā minētais Komisijas paziņojums, saskaņā ar kuru Komisija būtu bijusi gatava akceptēt, ka septiņām Lisabonas vienošanās dalībvalstīm, kas jau ir reģistrējušas daudzas intelektuālā īpašuma tiesības saskaņā ar šo vienošanos, Savienības interesēs būtu atļauts pievienoties Ženēvas aktam, ir būtisks vismaz trīs aspektos. Pirmkārt, ar šo paziņojumu Komisija esot atzinusi, ka atļauja, kuru Padome ir piešķīrusi dalībvalstīm vai vismaz dažām no tām, ir Savienības interesēs. Otrkārt, Komisija netieši akceptējot, ka Padome var padarīt iedarbīgu šo atļauju, grozot Komisijas priekšlikumu. Treškārt, Komisija esot atzinusi, ka šāda atļauja ir iespējama jomā, kas ietilpst Savienības ekskluzīvajā kompetencē.
Čehijas Republika un Portugāles Republika apstrīd Komisijas apgalvojumu, ka Lisabonas vienošanās arī turpmāk būtu piemērojama septiņām dalībvalstīm, kas ir tās līgumslēdzējas puses, ja tās nepievienotos Ženēvas aktam, un tādējādi tiktu nodrošināta jau reģistrētu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu turpināta aizsardzība. Proti, Regulas 2019/1753 11. pantā attiecībā uz pārejas noteikumiem, kuri ir piemērojami dalībvalstu cilmes vietu nosaukumiem, kas jau reģistrēti saskaņā ar Lisabonas vienošanos, esot paredzēta šo cilmes vietu nosaukumu starptautiska reģistrācija saskaņā ar Ženēvas aktu, ja vien attiecīgā dalībvalsts ir ratificējusi Ženēvas aktu vai ir tam pievienojusies, pamatojoties uz apstrīdētā lēmuma 3. pantā minēto atļauju.
b)

Tiesas vērtējums
Ar pirmo pamatu Komisija būtībā apgalvo, ka Padome – grozot Komisijas priekšlikumu un ieviešot tiesību normu, kas atļauj dalībvalstīm, kuras to vēlas, ratificēt Ženēvas aktu vai tam pievienoties –, ir rīkojusies ārpus jebkādas Komisijas iniciatīvas robežām un tādējādi pārkāpusi LESD 218. panta 6. punktu un 293. panta 1. punktu un radījusi kaitējumu institucionālajam līdzsvaram, kas izriet no LES 13. panta 2. punkta.
1)

Par LESD 293. panta 1. punkta piemērojamību
Vispirms ir jāizvērtē Itālijas Republikas izvirzītais arguments, ka LESD 293. panta 1. punkts nav piemērojams tādam lēmumam kā apstrīdētais lēmums, kas pieņemts, pamatojoties uz LESD 218. panta 6. punktu, jo 293. panta 1. punkts ir piemērojams tikai aktu pieņemšanai Savienības iekšējās rīcības ietvaros.
No paša LESD 293. panta 1. punkta formulējuma izriet – ja saskaņā ar Līgumiem Padome lemj pēc Komisijas priekšlikuma, tā priekšlikumu var grozīt tikai ar vienprātīgu lēmumu, izņemot gadījumus, kuri paredzēti dažos LESD noteikumos, kas minēti 293. panta 1. punktā.
Pirmkārt, LESD 218. pants nav šo tiesību normu skaitā.
Otrkārt – kā secinājumu 61. punktā būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts – LESD 293. panta 1. punkts ir piemērojams visiem Savienības tiesību aktiem, kuri tiek pieņemti, Padomei lemjot pēc Komisijas priekšlikuma, neatkarīgi no tā, vai šie akti attiecas uz Savienības iekšējo darbību vai tās ārējo darbību. Konkrēti – nekas šīs tiesību normas formulējumā neļauj izslēgt tās piemērojamību ar LESD 218. panta 6. punktu pamatota lēmuma pieņemšanas procedūrai, ja vien, kad Padome pieņem šādu lēmumu, tā lemj pēc Komisijas priekšlikuma.
Protams, ir taisnība, ka saskaņā ar LESD 218. panta 6. punktu Padome pieņem lēmumu par nolīguma noslēgšanu pēc sarunu vadītāja priekšlikuma.
Tomēr, tā kā saskaņā ar LESD 218. panta 3. punktu Padome ir iecēlusi Komisiju par sarunu vadītāju, Padome, lai pieņemtu šo lēmumu, neizbēgami lemj par Komisijas priekšlikumu.
No tā izriet, ka LESD 293. panta 1. punkts ir piemērojams, ja Padome pēc Komisijas priekšlikuma pieņem lēmumu, pamatojoties uz LESD 218. panta 6. punktu. Līdz ar to Itālijas Republikas arguments ir jānoraida.
2)

Par LESD 293. panta 1. punkta apgalvoto pārkāpumu
Lai novērtētu, vai šajā gadījumā Padome ir pārkāpusi LESD 293. panta 1. punktu, ir jāatgādina, ka šī tiesību norma ir lasāma, ņemot vērā LES 13. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru katra iestāde darbojas saskaņā ar Līgumos noteiktajām pilnvarām un atbilstīgi tajos izklāstītajām procedūrām, nosacījumiem un mērķiem. Šajā normā ir izteikts institucionālā līdzsvara princips, kas ir raksturīgs Savienības institucionālajai struktūrai un kas nozīmē – katrai iestādei savas pilnvaras ir jāīsteno, ievērojot citu iestāžu pilnvaras (spriedums, 2021. gada 2. septembris, EPSU/Komisija,
C‑928/19 P
,
EU:C:2021:656
,
48.
punkts un tajā minētā judikatūra).
LES 13. panta 2. punktā turklāt ir noteikts, ka Savienības iestādes īsteno savstarpēju lojālu sadarbību.
Šajā kontekstā jānorāda, ka saskaņā ar LES 17. panta 2. punkta otro teikumu Savienības tiesību aktus, kas nav leģislatīvi, pieņem, pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu, ja tā paredzēts Līgumos.
Kā atgādināts šā sprieduma 80. un 81. punktā, no LESD 218. panta 3. un 6. punkta izriet, ka lēmums par attiecīgā starptautiskā nolīguma noslēgšanu tiek pieņemts pēc Komisijas – kā izraudzītās sarunu vadītājas – priekšlikuma.
Tiesa jau ir precizējusi, ka iniciatīvas tiesības, kas Komisijai atzītas LES 17. panta 2. punkta otrajā teikumā, neaprobežojas tikai ar priekšlikuma iesniegšanu. Proti, saskaņā ar šīm pilnvarām principā Komisijas – kura saskaņā ar LES 17. panta 1. punktu sekmē vispārējās Savienības intereses un šajā nolūkā uzņemas atbilstīgu iniciatīvu – ziņā ir lemt par to, vai iesniegt vai neiesniegt priekšlikumu un vajadzības gadījumā noteikt tā priekšmetu, mērķi un saturu, kā arī, kamēr Padome nav pieņēmusi lēmumu, grozīt savu priekšlikumu vai pat vajadzības gadījumā to atsaukt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 14. aprīlis, Padome/Komisija,
C‑409/13
,
EU:C:2015:217
,
70.
un
74.
punkts).
Tātad Komisijas iniciatīvas pilnvaru īstenošana ir nesaraujami saistīta ar tās LES 17. panta 1. punktā paredzēto vispārējo interešu veicināšanas funkciju.
LESD 293. pantā šīs likumdošanas iniciatīvas tiesības ir papildinātas ar divkāršu garantiju.
Pirmkārt, kā norādīts šā sprieduma 77. punktā, LESD 293. panta 1. punktā ir noteikts, ka, izņemot tajā minētos LESD noteikumos paredzētos gadījumus, Padome saskaņā ar Līgumiem, pieņemot lēmumu pēc Komisijas priekšlikuma, var grozīt priekšlikumu tikai ar vienprātīgu lēmumu.
Otrkārt, saskaņā ar LESD 293. panta 2. punktu, ja Padome vēl nav lēmusi, Komisija var jebkurā laikā grozīt savu priekšlikumu, kamēr turpinās Savienības tiesību akta pieņemšanas procedūra.
Tādējādi ar LESD 293. pantu tiek nodrošināta institucionālā līdzsvara principa ievērošana, tostarp salāgojot Komisijas pilnvaras, kas noteiktas LES 17. panta 2. punktā, ar Padomes pilnvarām, kas paredzētas LES 16. panta 1. punktā; tas nozīmē – kā norādīts šā sprieduma 83. punktā –, ka katra iestāde savas pilnvaras īsteno, ievērojot pārējo iestāžu pilnvaras.
No tā it īpaši izriet, ka Padomes pilnvaras veikt grozījumus nevar sniegties tiktāl, ka tās ļauj tai sagrozīt Komisijas priekšlikumu tādā veidā, kas liktu šķēršļus tajā izvirzīto mērķu sasniegšanai un līdz ar to – laupītu tā esamības jēgu (attiecībā uz leģislatīvā akta priekšlikuma atsaukšanu skat. spriedumu, 2015. gada 14. aprīlis, Padome/Komisija,
C‑409/13
,
EU:C:2015:217
,
83.
punkts).
Tiesa ir nospriedusi, ka tas tā nav gadījumā, ja grozījumi, kurus Padome ir veikusi Komisijas priekšlikumā, nav ārpus šā priekšlikuma priekšmeta un negroza tā mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1989. gada 30. maijs, Komisija/Padome,
355/87
,
EU:C:1989:220
,
44.
punkts, kā arī 1997. gada 11. novembris, Eurotunnel u.c.,
C‑408/95
,
EU:C:1997:532
,
39.
punkts).
Tāpēc jāpārbauda, vai ar grozījumu, kuru Padome vienprātīgi ir veikusi šā sprieduma 23. punktā minētajā Komisijas priekšlikumā un ar kuru tiek iekļauta tiesību norma, kas ļauj dalībvalstīm, kuras to vēlas, ratificēt Ženēvas aktu vai tam pievienoties, ir ticis sagrozīts šā priekšlikuma priekšmets vai mērķis veidā, kas liktu šķēršļus tajā izvirzīto mērķu sasniegšanai.
Šajā nolūkā jāatgādina, ka minētā priekšlikuma priekšmets bija Savienības vienas pašas pievienošanās Ženēvas aktam un ka šā priekšlikuma mērķis – kā tas izriet no šā priekšlikuma paskaidrojuma raksta, kas minēts šā sprieduma 68. punktā, – bija ļaut Savienībai pareizi īstenot savu ekskluzīvo kompetenci jomās, uz kurām attiecas šis akts.
Šajā ziņā jānorāda, pirmkārt, ka LESD 3. panta 1. punkta e) apakšpunktā Savienībai ir piešķirta ekskluzīva kompetence kopējās tirdzniecības politikas jomā. Atbilstoši LESD 207. panta 1. punktam šīs politikas pamatā ir vienādi principi, it īpaši attiecībā uz intelektuālā īpašuma komerciālajiem aspektiem, un tā tiek īstenota, ievērojot Savienības ārējās darbības principus un mērķus.
Tiesai jau ir bijusi iespēja būtībā precizēt, ka Ženēvas akts, pirmām kārtām, galvenokārt ir paredzēts, lai atvieglotu un regulētu tirdzniecību starp Savienību un trešajām valstīm, un, otrām kārtām, ka tas tieši un tūlītēji ietekmē šo tirdzniecību, un tātad sarunas par to ietilpst šajā ekskluzīvajā kompetencē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 25. oktobris, Komisija/Padome (Pārskatītā Lisabonas vienošanās),
C‑389/15
,
EU:C:2017:798
,
74.
punkts).
Otrkārt, saskaņā ar LESD 2. panta 1. punktu, ja Līgumos Savienībai ir piešķirta ekskluzīva kompetence kādā konkrētā jomā, tad veikt likumdošanas funkciju un pieņemt juridiski saistošus aktus drīkst tikai Savienība.
Taču šajā tiesību normā ir piebilsts, ka dalībvalstis var veikt likumdošanas funkciju un pieņemt juridiski saistošus aktus šādā jomā tikai tad, ja Savienība tās ir pilnvarojusi šādi rīkoties.
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka LES 4. panta 1. punktā un 5. panta 1. un 2. punktā paredzētais kompetenču piešķiršanas princips, kā arī institucionālā sistēma, kura LES 13.–19. pantā noteikta, lai Savienība varētu īstenot tai ar Līgumiem piešķirtās kompetences, ir Savienības un tās tiesību īpašas iezīmes, kuras attiecas uz Savienības konstitucionālo struktūru (šajā nozīmē skat. atzinumu 2/13 (Savienības pievienošanās ECPAK), 2014. gada 18. decembris,
EU:C:2014:2454
,
165.
punkts).
Taču lēmums piešķirt dalībvalstīm šādas pilnvaras ietekmē ar Līgumiem Savienībai ekskluzīvi piešķirto kompetenču īstenošanas kārtību, jo tas ļauj dalībvalstīm īstenot kompetenci, kura ar Līgumiem Savienībai ir piešķirta ekskluzīvi un kura tai principā būtu jāīsteno vienai pašai.
No tā izriet, ka ar šādu lēmumu ir pausta konkrēta un alternatīva politiska izvēle starp, no vienas puses, vienīgi Savienības veiktu tās ekskluzīvas kompetences īstenošanu, kas tai ar Līgumiem ir piešķirta noteiktā jomā, un, no otras puses, Savienības dalībvalstu pilnvarām īstenot šo kompetenci.
Šāda izvēle ir daļa no Komisijas veiktā Savienības vispārējo interešu vērtējuma, lai definētu visatbilstošākās iniciatīvas šo interešu veicināšanai, un šis vērtējums – kā norādīts šā sprieduma 88. punktā – ir nesaraujami saistīts ar iniciatīvas pilnvarām, kas šai iestādei ir piešķirtas ar LES 17. panta 2. punktu.
Tādējādi Padomes veikts grozījums, kura mērķis ir pilnvarot dalībvalstis īstenot Savienības ekskluzīvo kompetenci, sagrozītu pašu Komisijas priekšlikuma – kurā ir pausta izvēle, ka Savienība šo kompetenci īsteno viena pati, – mērķi.
Šajā gadījumā Komisijas priekšlikuma mērķis konkrēti bija ļaut Eiropas Savienībai pievienoties Ženēvas aktam, kas būtībā sniedza Eiropas Savienībai iespēju kļūt par Īpašās savienības dalībnieci, kaut arī ar Lisabonas vienošanos bija atļauta tikai valstu pievienošanās, un tādējādi – tikai ļaut Eiropas Savienībai vienai pašai īstenot savu ekskluzīvo kompetenci jomās, uz kurām attiecas Ženēvas akts. Šajā priekšlikumā ne tikai nebija paredzēts atļaut dalībvalstīm, kuras to vēlas, ratificēt Ženēvas aktu vai tam pievienoties, bet sarunu laikā Komisija bija skaidri paudusi savus iebildumus pret šādu vispārēju atļauju, lai gan – kā izriet no šā sprieduma 26. punktā minētā paziņojuma – tā neiebilda pret septiņu dalībvalstu pievienošanos.
Padomes veikto grozījumu dēļ tika pieņemts apstrīdētā lēmuma 3. pants, ar ko dalībvalstīm, kuras vēlas ratificēt Ženēvas aktu vai tam pievienoties, tas tika atļauts.
Tātad ir jāsecina, ka šis grozījums sagroza Komisijas priekšlikuma priekšmetu un mērķi.
Pretēji tam, ko apgalvo Padome, šo secinājumu nevar atspēkot apstāklis, ka apstrīdētā lēmuma 3. pantā paredzētā atļauja tiek piešķirta, “pilnībā ievērojot [Savienības] ekskluzīvo kompetenci”, un ka saskaņā ar šā lēmuma 4. pantu, lai nodrošinātu Savienības un tās dalībvalstu starptautiskās pārstāvības vienotību, Padome ir uzticējusi Komisijai pārstāvēt Savienību, kā arī jebkuru dalībvalsti, kas vēlas izmantot šo atļauju.
Proti, kaut arī apstrīdētajā lēmumā ir noteikts, ka dalībvalstis, kuras ir ratificējušas Ženēvas aktu vai tam pievienojušās, īsteno tiesības, kādas šīm dalībvalstīm izriet no šā akta, tomēr, izmantojot šo atļauju, minētās dalībvalstis kā neatkarīgi starptautisko tiesību subjekti līdztekus Savienībai īsteno tās ekskluzīvo kompetenci, bet tas liedz Savienībai īstenot šo kompetenci vienai pašai.
Padomes veikto grozījumu nevar pamatot arī tās argumenti, kuri izklāstīti šā sprieduma 61.–63. punktā un kuri attiecas uz nepieciešamību nodrošināt, ka Eiropas Savienībai ir tiesības balsot Īpašās savienības Asamblejā, kā arī saglabāt saskaņā ar Lisabonas vienošanos reģistrēto cilmes vietu nosaukumu prioritāti un turpinātu aizsardzību septiņās dalībvalstīs, kas jau bija šīs vienošanās līgumslēdzējas puses.
Proti, iespējamās grūtības, kas Eiropas Savienībai varētu rasties starptautiskā mērogā, īstenojot savu ekskluzīvo kompetenci, vai šīs īstenošanas sekas attiecībā uz dalībvalstu starptautiskajām saistībām pašas par sevi nevar ļaut Padomei grozīt Komisijas priekšlikumu tādā mērā, ka tiek sagrozīts tā priekšmets vai mērķis un tādējādi aizskarts institucionālais līdzsvars, kura ievērošanu ir paredzēts nodrošināt ar LESD 293. pantu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jākonstatē, ka apstrīdētais lēmums ir pieņemts, pārkāpjot LESD 293. panta 1. punktu, kas lasīts kopsakarā ar LES 13. panta 2. punktu, tāpēc pirmais pamats ir jāatzīst par pamatotu.
2.

Par otro pamatu
Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts LESD 2. panta 1. punkts un LESD 207. pants, kā arī nav ievērots pienākums norādīt pamatojumu.
Tā kā Komisija šo pamatu ir izvirzījusi tikai pakārtoti un pirmais pamats ir atzīstams par pamatotu, par otro pamatu nav jālemj.
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, prasība ir jāapmierina un apstrīdētais lēmums ir daļēji jāatceļ atbilstoši Komisijas prasījumiem. Runājot it īpaši par apstrīdētā lēmuma 4. pantu, šis pants atbilstoši Komisijas primāri izvirzītajiem prasījumiem ir jāatceļ, ciktāl tajā ir norādes uz dalībvalstīm, jo šīs norādes ir nodalāmas no pārējā minētā panta.
C.

Par lūgumu saglabāt apstrīdētā lēmuma sekas
Atbilstīgi LESD 264. panta pirmajai daļai, ja prasība ir pamatota, tad Tiesa atzīst apstrīdēto aktu par spēkā neesošu.
Saskaņā ar LESD 266. panta pirmo daļu iestādei, kuras akts ir atzīts par spēkā neesošu, ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai izpildītu Tiesas spriedumu.
Taču, kā noteikts LESD 264. panta otrajā daļā, Tiesa, ja tā to uzskata par vajadzīgu, ir tiesīga noteikt, kuras no atceltā tiesību akta sekām ir jāuzskata par galīgām.
Šīs pilnvaras tiesiskās drošības apsvērumu dēļ var tikt izmantotas tostarp tad, ja tāda lēmuma atcelšana, ko Padome ir pieņēmusi LESD 218. pantā paredzētās starptautisku nolīgumu apspriešanas un noslēgšanas procedūrā, var apdraudēt Savienības dalību attiecīgajā starptautiskajā nolīgumā vai tā īstenošanā, pat ja Savienības kompetence šajā ziņā nerada šaubas (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 25. oktobris, Komisija/Padome (Pārskatītā Lisabonas vienošanās),
C‑389/15
,
EU:C:2017:798
,
81.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Komisija lūdz Tiesu piemērot LESD 264. panta otro daļu, lai mazinātu apstrīdētā lēmuma daļējas atcelšanas sekas. Šajā ziņā Komisija norāda, ka izņēmuma kārtā tā varētu akceptēt kompromisu, kurā būtu paredzēts, ka septiņas dalībvalstis, kas pašlaik ir Lisabonas vienošanās līgumslēdzējas puses, pievienojas Ženēvas aktam, lai izvairītos no problēmām, kuras saistītas ar tiesību turpinātību. Turklāt – Komisijas ieskatā –, tā kā apstrīdētā lēmuma 4. pants attiecas arī uz citiem aspektiem, kuri paši par sevi nav apstrīdēti un kuri ir būtiski, lai Savienība pareizi īstenotu Ženēvas aktu, būtu svarīgi saglabāt tā sekas līdz brīdim, kad šis pants tiks aizstāts ar jaunu tiesību normu.
Tādējādi – kā norādīts šā sprieduma 28. punktā – Komisija lūdz Tiesai saglabāt apstrīdētā lēmuma atcelto daļu sekas, it īpaši atbilstoši 3. pantam piešķirtās atļaujas jebkādu izmantošanu, ko pirms sprieduma pasludināšanas ir īstenojušas dalībvalstis, kuras šobrīd ir Lisabonas vienošanās dalībnieces, līdz saprātīgā termiņā, kam nevajadzētu pārsniegt sešus mēnešus no sprieduma pasludināšanas brīža, stāsies spēkā Padomes lēmums, ar kuru tiek aizstāts apstrīdētais lēmums.
Francijas valdība pievienojas šim lūgumam, kurš – pēc tās domām – ir balstīts uz būtisku tiesiskās drošības apsvērumu esamību, jo Lisabonas vienošanās līgumslēdzēju dalībvalstu dalības Ženēvas aktā apšaubīšana varētu radīt nopietnas negatīvas sekas tādu cilmes vietu nosaukumu īpašniekiem, kurus šīs valstis ir reģistrējušas, pamatojoties uz Lisabonas vienošanos.
Padome uzskata, ka minētais lūgums ir nepieņemams, jo ar to Komisija patiesībā vēlas panākt ne vien apstrīdētā lēmuma seku saglabāšanu, bet šā lēmuma grozīšanu.
Šajā ziņā jānorāda, ka ar savu lūgumu Komisija vēlas uz laiku saglabāt apstrīdētā lēmuma atcelto daļu sekas.
Lai gan ir taisnība, ka, apmierinot šo lūgumu, praksē uz laiku tiktu grozīts šā lēmuma iedarbības tvērums, šādas sekas nesaraujami izriet no tā, ka Tiesa īsteno kompetenci, kas tai ir piešķirta ar LESD 264. panta otro daļu.
No tā izriet, ka lūgums saglabāt apstrīdētā akta atcelto daļu sekas ir pieņemams.
Attiecībā uz lietas būtību ir jāatzīst, ka cilmes vietu nosaukumu, kas saskaņā ar Lisabonas vienošanos reģistrēti septiņās dalībvalstīs, kuras jau ir šīs vienošanās dalībnieces, prioritātes un aizsardzības turpinātības nodrošināšana atbilstoši principam par lojālu sadarbību starp Savienību un dalībvalstīm, kas minēts LES 4. panta 3. punktā, tostarp ir nepieciešama, lai aizsargātu iegūtās tiesības, kuras izriet no šo valstu veiktajām reģistrācijām.
Līdz ar to ir jāsaglabā apstrīdētā lēmuma atcelto daļu sekas, ciktāl tās attiecas uz dalībvalstīm, kuras šā sprieduma pasludināšanas dienā jau ir izmantojušas apstrīdētā lēmuma 3. pantā paredzēto atļauju ratificēt Ženēvas aktu vai tam pievienoties līdztekus Savienībai, līdz brīdim, kad saprātīgā termiņā, kas nepārsniedz sešus mēnešus, skaitot no šā datuma, stāsies spēkā jauns Padomes lēmums.
Par tiesāšanās izdevumiem
Reglamenta 138. panta 1. punktā ir noteikts, ka lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Šajā lietā, tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Padomei šis spriedums ir nelabvēlīgs, tai papildus saviem tiesāšanās izdevumiem ir jāpiespriež atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.
Turklāt atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam dalībvalstis, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Tātad Beļģijas Karaliste, Čehijas Republika, Grieķijas Republika, Francijas Republika, Horvātijas Republika, Itālijas Republika, Ungārija, Nīderlandes Karaliste, Austrijas Republika un Portugāles Republika savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
Atcelt Padomes Lēmuma (ES) 2019/1754 (2019. gada 7. oktobris) par Eiropas Savienības pievienošanos Lisabonas Vienošanās par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm Ženēvas aktam 3. pantu un 4. pantu, ciktāl tajā ir ietvertas norādes uz dalībvalstīm.

2)
Lēmuma 2019/1754 atcelto daļu sekas tiek saglabātas, ciktāl tās attiecas uz dalībvalstīm, kuras šā sprieduma pasludināšanas dienā jau ir izmantojušas šā lēmuma 3. pantā paredzēto atļauju ratificēt Lisabonas Vienošanās par cilmes vietu nosaukumiem un ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm Ženēvas aktu vai tam pievienoties līdztekus Eiropas Savienībai, līdz brīdim, kad saprātīgā termiņā, kas nepārsniedz sešus mēnešus, skaitot no šā datuma, stāsies spēkā jauns Eiropas Savienības Padomes lēmums.

3)
Eiropas Savienības Padome atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

4)
Beļģijas Karaliste, Čehijas Republika, Grieķijas Republika, Francijas Republika, Horvātijas Republika, Itālijas Republika, Ungārija, Nīderlandes Karaliste, Austrijas Republika un Portugāles Republika savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.