CELEX: 62018CJ0295
Begäran om förhandsavgörande
Betaltjänster på den inre marknaden
Direktiv 2007/64/EG
Artiklarna 2 och 58
Tillämpningsområde
Betaltjänstanvändare
Begrepp
Genomförande av en autogireringsorder som har utfärdats av en tredje part gällande ett konto som denna part inte är innehavare av
Innehavaren av det debiterade kontot har inte gett sitt medgivande
Icke auktoriserad betalningstransaktion

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 2 och 58 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/64/EG av den 13 november 2007 om betaltjänster på den inre marknaden och om ändring av direktiven 97/7/EG, 2002/65/EG, 2005/60/EG och 2006/48/EG samt upphävande av direktiv 97/5/EG (
EUT L 319, 2007, s. 1
).
Begäran har framställts i ett mål mellan Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação SA (nedan kallat MSC) och Banco Comercial Português SA (nedan kallad BCP-banken). Målet rör återbetalning av vissa belopp som autodebiterats från MSC:s konto utan att MSC gett sitt medgivande därtill.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 2007/64 har upphävts och ersatts genom Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/2366 av den 25 november 2015 om betaltjänster på den inre marknaden, om ändring av direktiven 2002/65/EG, 2009/110/EG och 2013/36/EU samt förordning (EU) nr 1093/2010 och om upphävande av direktiv 2007/64 (
EUT L 337, 2015, s. 35
), med verkan från och med den 13 januari 2018. Med hänsyn till tidpunkten för de aktuella omständigheterna är emellertid direktiv 2007/64 fortfarande tillämpligt i det nationella målet.
Skälen 3, 4, 24, 31 och 35 i direktiv 2007/64 hade följande lydelse:
”(3)
Flera [unions]rättsakter, … har redan antagits på … [området för medlemsstaternas marknader för betaltjänster], … Dessa åtgärder är fortfarande otillräckliga. Att nationella bestämmelser och ett ofullständigt [unions]regelverk existerar parallellt leder dessutom till osäkerhet och brist på rättslig säkerhet.
(4)
Det är därför mycket viktigt att en modern och konsekvent rättslig ram för betaltjänster fastställs på [unions]nivå … och att denna är neutral och garanterar lika spelregler för samtliga betalningssystem, så att konsumenternas valfrihet upprätthålls, vilket bör innebära ett avsevärt steg framåt när det gäller kostnader för konsumenterna, säkerhet och effektivitet jämfört med befintliga nationella system.
…
(24)
I praktiken är ramavtal och betalningstransaktioner som omfattas av sådana mycket vanligare och ekonomiskt viktigare än enstaka betalningstransaktioner. Om det finns ett betalkonto eller ett särskilt betalningsinstrument, ska det finnas ett ramavtal. …
…
(31)
För att minska riskerna med och konsekvenserna av icke auktoriserade eller felaktigt utförda betalningstransaktioner bör betaltjänstanvändaren så snart som möjligt informera betaltjänstleverantören om alla invändningar vad gäller påstått icke auktoriserade eller felaktigt genomförda betalningstransaktioner, under förutsättning att betaltjänstleverantören har uppfyllt sin informationsskyldighet enligt detta direktiv. …
…
(35)
Bestämmelser om fördelning av förluster till följd av icke auktoriserade betalningstransaktioner bör införas. …”
I artikel 1.1 a i detta direktiv föreskrevs följande:
”I detta direktiv fastställs bestämmelser för hur medlemsstaterna ska skilja mellan följande sex kategorier av betaltjänstleverantörer:
a)
kreditinstitut …”.
I artikel 2 i samma direktiv föreskrev följande:
”1.   Detta direktiv ska tillämpas på betaltjänster som tillhandahålls inom [unionen]. Avdelningarna III och IV i detta direktiv ska dock, med undantag av artikel 73, endast tillämpas när såväl betalarens som betalningsmottagarens betaltjänstleverantör, eller den ende betaltjänstleverantören i en betalningstransaktion, är etablerad i [unionen].
2.   Avdelningarna III och IV ska tillämpas på betaltjänster som genomförs i euro eller valutan i en medlemsstat utanför euroområdet.
3.   Medlemsstaterna får undanta alla institut som avses i artikel 2 i [Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/48/EG av den 14 juni 2006 om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut (
EUT L 177, 2006, s. 1
),] från tillämpningen av alla eller vissa bestämmelser i det här direktivet, med undantag av de som avses i första och andra strecksatserna i den artikeln.”
I artikel 3 i direktivet angavs de transaktioner och tjänster som var undantagna från dess tillämpningsområde.
I artikel 4 i direktiv 2007/64 angavs de definitioner som gällde däri:
”…
3)
betaltjänst
: en affärsverksamhet som förtecknas i bilagan.
…
5)
betalningstransaktion
: en åtgärd som initieras av betalaren eller betalningsmottagaren vid placering, överföring eller uttag av medel, oberoende av eventuella underliggande förpliktelser mellan betalaren och betalningsmottagaren.
…
7)
betalare
: en fysisk eller juridisk person som är betalkontoinnehavare och som godkänner en betalningsorder från detta betalkonto eller, om det inte finns något betalkonto, en fysisk eller juridisk person som lämnar en betalningsorder.
8)
betalningsmottagare
: en fysisk eller juridisk person som är den avsedda mottagaren av medel som har omfattats av en betalningstransaktion.
9)
betaltjänstleverantör
: sådana organ som avses i artikel 1.1 …
10)
betaltjänstanvändare
: en fysisk eller juridisk person som utnyttjar en betaltjänst i egenskap av antingen betalare eller betalningsmottagare eller i båda dessa egenskaper.
…
14)
betalkonto
: ett konto som innehas i en eller flera betaltjänstanvändares namn och som används för genomförandet av betalningstransaktioner.
…
28)
autogiro
: en betaltjänst för debitering av en betalares betalkonto, där en betalningstransaktion initieras av betalningsmottagaren på grundval av betalarens medgivande till betalningsmottagaren, betalningsmottagarens betaltjänstleverantör eller betalarens egen betaltjänstleverantör.
…”
Avdelning III i direktivet, som innehöll artiklarna 30–50 i direktivet, hade rubriken ”Klarhet om villkoren och informationskraven för betaltjänster”. I artikel 42 i direktivet, som återfanns i kapitel 3 i avdelning III, och som avsåg ramavtal, angavs den information och de villkor som skulle lämnas till betaltjänstanvändaren. Bland dessa återfanns i punkt 5 d i den artikeln följande: Hur och inom vilken tidsfrist som betaltjänstanvändaren skulle underrätta betaltjänstleverantören om icke auktoriserade eller felaktigt genomförda betalningstransaktioner enligt artikel 58 i samma direktiv samt betaltjänstleverantörens ansvar för icke auktoriserade betalningstransaktioner enligt artikel 60 i samma direktiv. I artikel 37.2 i direktivet, som återfanns i kapitel 2 i samma avdelning, och som avsåg enstaka betalningstransaktioner, föreskrevs en liknande informationsskyldighet när det var fråga om enstaka betalningstransaktioner.
Avdelning IV i direktiv 2007/64, vilken innehöll artiklarna 51–83 i direktivet, hade rubriken ”Rättigheter och skyldigheter med avseende på tillhandahållande och användning av betaltjänster”. Artikel 54 i direktivet, som återfanns i kapitel 2 i denna avdelning, och som avsåg auktorisering av betalningstransaktioner, hade rubriken ”Godkännande och återkallande av godkännande”. I punkterna 1 och 2 i den artikeln föreskrevs följande:
”1.   Medlemsstaterna ska sörja för att en betalningstransaktion ska betraktas som auktoriserad endast om betalaren har godkänt genomförandet av betalningstransaktionen. …
2.   Godkännande att genomföra en betalningstransaktion eller en serie betalningstransaktioner ska lämnas i den form som avtalats mellan betalaren och dennes betaltjänstleverantör.
Om ett sådant godkännande saknas ska betalningstransaktionen anses vara icke auktoriserad.”
I artikel 58 i direktivet, som hade rubriken ”Meddelande om icke auktoriserade eller felaktigt utförda betalningstransaktioner”, föreskrevs följande:
”Betaltjänstanvändaren ska få rättelse av betaltjänstleverantörens sida endast om han, när han får kännedom om icke auktoriserade eller felaktigt utförda betalningstransaktioner som ger upphov till en fordran … underrättar sin betaltjänstleverantör utan onödigt dröjsmål och senast 13 månader efter debiteringsdagen, utom, i förekommande fall, om betaltjänstleverantören varken har lämnat information om betalningstransaktionen eller gjort informationen tillgänglig i enlighet med avdelning III.”
I artikel 59 i direktivet, som avsåg bevis för autentisering och genomförande av betalningstransaktioner, föreskrevs följande i punkt 1:
”Om en betaltjänstanvändare nekar till att ha auktoriserat en genomförd betalningstransaktion eller hävdar att betalningstransaktionen inte har genomförts på korrekt sätt, ska medlemsstaterna kräva att hans betaltjänstleverantör ska kunna styrka att betalningstransaktionen autentiserats, registrerats korrekt, kontoförts och inte påverkats av ett tekniskt fel eller någon annan bristfällighet.”
I artikel 60 i samma direktiv, som avsåg betaltjänstleverantörens ansvar för icke auktoriserade betalningstransaktioner, föreskrevs följande i punkt 1:
”Vid icke auktoriserade betalningstransaktioner ska medlemsstaterna, utan att detta påverkar tillämpningen av artikel 58, se till att betalarens betaltjänstleverantör omedelbart betalar tillbaka beloppet för den icke auktoriserade betalningstransaktionen till betalaren och i tillämpliga fall återställa det debiterade betalkontots kontoställning till den som skulle ha förelegat om den icke auktoriserade betalningstransaktionen inte hade ägt rum.”
I bilagan till direktiv 2007/64 angavs de betaltjänster som avsågs i definition 3 i artikel 4. Punkt 3 i nämnda bilaga hade följande lydelse:
”Genomförande av betalningstransaktioner, däribland överföring av medel, från ett betalkonto hos användarens betaltjänstleverantör eller någon annan betaltjänstleverantör:
–
Genomförande av autogireringar, även engångsautogireringar.
…”
Portugisisk rätt
Direktiv 2007/64 införlivades med portugisisk rätt genom decreto-lei n
o
317/2009 (förordning nr 317/2009) av den 30 oktober 2009 (
Diário da República
, serie 1, nr 211, av den 30 oktober 2009). I bilaga 1 till direktivet antogs det regelverk som reglerar rätten att starta och driva verksamhet i betalningsinstitut och tillhandahållande av betaltjänster.
I artikel 2 i det regelverket (nedan kallat RJSP), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet, angavs definitioner som i huvudsak återgav definitionerna i artikel 4 i direktiv 2007/64. I artikel 2 i, j och m återgavs i synnerhet definitionerna i artikel 4 punkterna 7, 8 och 10 i direktivet och artikel 69 RJSP motsvarade i huvudsak artikel 58 i samma direktiv.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
MSC är innehavare av ett bankkonto som innehas i deponeringssyfte hos BCP-banken. Efter en revision som genomfördes 2014 upptäckte nämnda bolag att det bankkontot regelbundet hade debiterats genom autogireringar som genomförts från det kontot till en tredje part (nedan kallad ordergivaren), till vilken bolaget inte hade något avtalsförhållande och utan att bolaget hade auktoriserat någon sådan betalningstransaktion hos BCP-banken.
Genom en skrivelse av den 17 november 2014 begärde MSC att BCP-banken skulle annullera autogireringarna, återbetala de autogirerade beloppen och till bolaget översända en kopia av de handlingar, genom vilka autogireringarna hade auktoriserats. Efter skriftväxling mellan dessa två parter genomförde banken den begärda annulleringen och återbetalade ett belopp på 683,48 euro, vilket motsvarade de autogireringar som hade genomförts i oktober och november 2014.
Under skriftväxlingen erhölls en kopia av betalningsauktorisationen avseende de aktuella autogireringarna från Caixa Geral de Depósitos SA. Det konto till vilket autogireringarna hade genomförts fanns i den banken (nedan kallad ordergivarens bank). BCP-banken kunde således konstatera att auktoriseringen inte hade getts av innehavaren av det debiterade kontot, det vill säga MSC, utan av ordergivaren, som var ett utomstående bolag, för att erhålla betalningar genom autogireringar från ett konto. Betalningsauktorisationen visade även att det angivna kontonumret och bankidentifieringskoden skiljde sig åt, då den sistnämnda var den som MSC använde avseende BCP-banken.
MSC vände sig den 10 december 2014 åter till BCP-banken och gjorde på nytt gällande att otillbörliga autogireringar hade genomförts från dess konto. Genom en skrivelse av den 16 december 2014 bekräftade banken att MSC inte hade gett någon sådan auktoriseringen eller åtminstone att den var behäftad med brister och att MSC således hade rätt att – förutsatt att den lagstadgade fristen på 13 månader, vilken föreskrevs i artikel 69 RJSP, hade iakttagits – få de genomförda autogireringarna återbetalade. Det beloppet motsvarade i det aktuella fallet de autogireringar som genomförts från oktober månad 2013 till december månad 2014. Banken förordnade således om återbetalning av det beloppet.
MSC konstaterade därefter att autogireringar hade genomförts från dess konto på grundval av samma omtvistade auktorisering mellan maj månad 2010 och september månad 2013. Totalbeloppet av dessa autogireringar uppgick till 8226,03 euro (nedan kallade de omtvistade autogireringarna). Genom skrivelse av den 3 augusti 2016 begärde MSC att BCP-banken även skulle återbetala det beloppet, vilket banken vägrade.
MSC väckte således talan vid Tribunal Judicial da Comarca do Porto (Distriktsdomstolen i Porto, Portugal) och yrkade att BCP-banken skulle förpliktas att återbetala det belopp som motsvarade autogireringarna. Talan ogillades då den var ogrundad. BCP-banken väckte i samband därmed talan mot ordergivarens bank för att säkerställa möjligheten att föra en regresstalan. MSC överklagade därför till Tribunal da Relação do Porto (Appellationsdomstolen i Porto), det vill säga den hänskjutande domstolen.
MSC gjorde vid den hänskjutande domstolen gällande att Tribunal Judicial da Comarca do Porto (Distriktsdomstolen i Porto) hade tolkat och tillämpat artikel 2 i, j och m och artikel 69 RJSP felaktigt, eftersom MSC varken skulle definieras som ”betaltjänstanvändare” i den mening som avses i dessa bestämmelser eller anses vara en sådan. Tidsfristen i artikel 69 RJSP var därför inte tillämplig. Bolaget gjorde i det sammanhanget gällande att det aldrig varken hade ingått något avtal med BCP-banken, eller gett den någon order för att auktorisera en autogirering från dess konto, som motsvarade ordergivarens fakturor. BCP-banken yrkade att överklagandet skulle ogillas.
Den hänskjutande domstolen har angett att det är fastställt att BCP-banken periodvis till MSC skickade kontoutdrag avseende bolagets konto. Den hänskjutande domstolen har dessutom påpekat att eftersom MSC är innehavare av ett bankkonto hos BCP-banken har ett avtalsförhållande som kan betraktas som ett bankramavtal mellan dessa båda parter, upprättats när kontot öppnades. Den hänskjutande domstolen har vidare påpekat att MSC emellertid inte har slutit något avtal med den banken för att auktorisera en autogirering från dess konto avseende de belopp som motsvarar ordergivarens fakturor.
Med hänvisning till olika definitioner i RJSP anser den hänskjutande domstolen att användningen av en betaltjänst i form av ett betalkonto förutsätter att det dessförinnan har ingåtts ett ramavtal eller när det gäller en enstaka betalningstransaktion att det har slutits ett avtal om en enstaka betaltjänst. Den hänskjutande domstolen anser i förevarande fall att genomförandet av betalningstransaktionerna med hänsyn till de successiva betalningstransaktioner som utförts, måste ha berott på ingåendet av ett ramavtal mellan MSC och BCP-banken. Den hänskjutande domstolen anser vidare att det ålåg BCP-banken att bevisa att ett sådant avtal hade slutits för att kunna göra gällande RJSP. Detta har BCP-banken emellertid inte gjort. Den hänskjutande domstolen har emellertid konstaterat att RJSP även reglerar genomförandet av icke auktoriserade betalningstransaktioner, genom att ge betaltjänstanvändaren ett skydd i enlighet med artikel 69 RJSP.
Eftersom den hänskjutande domstolen har konstaterat att det mål som den har att pröva rör ett kreditinstituts, i den mening som avses i artikel 1 a i direktiv 2007/64, genomförande av autogireringar, finner den att det är nödvändigt att fastställa huruvida direktivets tillämpningsområde omfattar sådana omständigheter som de som är i fråga i det nationella målet, och, om så är fallet, huruvida MSC kan anses vara en ”betaltjänstanvändare” i den mening som avses i artikel 58 i samma direktiv.
Mot denna bakgrund beslutade Tribunal da Relação do Porto (Appellationsdomstolen i Porto) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen.
”1)
Ska artikel 2 i direktiv [2007/64] tolkas så att dess tillämpningsområde, som definieras av nämnda artikel, ska inkludera genomförande av en autogireringsorder som har utfärdats av en tredje part gällande ett konto som denna part inte är innehavare av, när kontoinnehavaren varken har ingått något avtal med kreditinstitutet angående en betaltjänst för ett enskilt fall eller något ramavtal för betaltjänster?
2)
Om fråga 1 besvaras jakande och under dessa omständigheter, kan nämnda kontoinnehavare anses vara ”betaltjänstanvändare” i den mening som avses i artikel 58 i nämnda direktiv?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Det ska inledningsvis påpekas att den hänskjutande domstolen genom ordalydelsen i den första frågan, som även är relevant för den andra frågan, har hänvisat till en situation i vilken en autogireringsorder som har utfärdats av en tredje part har genomförts från ett konto ”när kontoinnehavaren varken har ingått något avtal med kreditinstitutet angående en betaltjänst för ett enskilt fall eller något ramavtal för betaltjänster”.
Det framgår emellertid av handlingarna i målet att MSC, den berörda kontoinnehavaren i målet vid den nationella domstolen, innehar ett bankkonto i deponeringssyfte och således ett betalkonto i den mening som avses i artikel 4 punkt 14 i direktiv 2007/64 hos BCP-banken. Den omständigheten att det finns ett sådant konto tyder på – vilket även den hänskjutande domstolen har påpekat och såsom framgår av skäl 24 i direktivet – att ett ramavtal, såsom de som avses i kapitel 3 i avdelning III i direktivet, har ingåtts mellan dessa parter. Den berörda kontoinnehavaren har vidare bestritt möjligheten att gentemot företaget göra gällande den nationella bestämmelse som artikel 58 i direktivet har införlivats genom. Inte på grund av att det inte finns något avtalsförhållande mellan nämnda kontoinnehavare och banken utan på grund av att de omtvistade autogireringarna inte har auktoriserats, och detta oavsett om detta skulle ha skett genom ett sådant ramavtal eller i form av enstaka betalningstransaktioner, såsom de som avses i kapitel 2 i avdelning III i nämnda direktiv.
Den hänskjutande domstolen har genom att hänvisa till att det inte finns något avtalsförhållande mellan MSC och banken således endast avsett att påpeka att de omtvistade autogireringarna inte har auktoriserats av MSC hos banken.
Det framgår dessutom av beslutet om hänskjutande att MSC inte heller har auktoriserat dessa autogireringar på något av de andra sätt som föreskrivs i artikel 4 punkt 28 i direktiv 2007/64 och att den som gav ordern även var autogireringarnas betalningsmottagare i den mening som avses i artikel 4 punkt 8 i direktivet.
Det rör sig således i det aktuella målet om autogireringar som initierats av betalningsmottagaren och som genomförts från ett betalkonto, vilket nämnda betalningsmottagare inte är innehavare av, och utan att innehavaren av detta konto på något sätt har gett sitt medgivande därtill.
Det är mot bakgrund av dessa överväganden som de frågor som ställts kommer att prövas.
Den första frågan
Även om den hänskjutande domstolen i sin första fråga avser tolkningen av artikel 2 i direktiv 2007/64, vilken rör direktivets räckvidd, framgår det emellertid av beslutet om hänskjutande att endast ett av de villkor som avgör räckvidden, det vill säga det villkor som återfinns i första meningen i punkt 1 i den artikeln är omtvistat i målet vid den nationella domstolen. Enligt det villkoret ska direktivet tillämpas på ”betaltjänster” som tillhandahålls inom unionen.
Under dessa omständigheter och mot bakgrund av de inledande övervägandena i punkterna 28–32 ovan vill den hänskjutande domstolen genom sin första fråga få klarhet i huruvida artikel 2.1 i direktiv 2007/64 ska tolkas så, att genomförandet av autogireringar som initierats av betalningsmottagaren från ett betalkonto, vilket nämnda betalningsmottagare inte är innehavare av, och till vilka innehavaren av det konto som således debiteras inte har gett sitt medgivande omfattas av begreppet betaltjänster i den mening som avses i nämnda bestämmelse.
Enligt domstolens fasta praxis ska vid tolkningen av en unionsbestämmelse inte bara lydelsen beaktas, utan också sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i (dom av den 17 november 1983, Merck,
292/82
,
EU:C:1983:335
, punkt
, och dom av den 4 oktober 2018, ING-DiBa Direktbank Austria,
C‑191/17
,
EU:C:2018:809
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad gäller direktiv 2007/64 definieras begreppet betaltjänster i artikel 4 punkt 3 däri som ”en affärsverksamhet som förtecknas i bilagan”. I punkt 3 i bilagan preciseras att genomförande av ”betalningstransaktioner” omfattas av nämnda begrepp, vilka enligt artikel 4 punkt 5 i samma direktiv är åtgärder som initieras av betalaren eller betalningsmottagaren vid placering, överföring eller uttag av medel, oberoende av eventuella underliggande förpliktelser mellan betalaren och betalningsmottagaren. Dessa transaktioner omfattar enligt den första strecksatsen i punkt 3 i nämnda bilaga genomförande av autogireringar, även engångsautogireringar. ”Autogiro” definieras i artikel 4 punkt 28 i direktivet som ”en betaltjänst för debitering av en betalares betalkonto, där en betalningstransaktion initieras av betalningsmottagaren på grundval av betalarens medgivande” och begreppet betalare definieras i nämnda artikel 4 punkt 7 bland annat som ”en fysisk eller juridisk person som är betalkontoinnehavare och som godkänner en betalningsorder från detta betalkonto”.
Det framgår av dessa bestämmelser att genomförandet av autogireringar som initierats av betalningsmottagaren från ett konto, vilket nämnda betalningsmottagare inte är innehavare av, omfattas av begreppet betaltjänster i artikel 2.1 i direktiv 2007/64 även om det inte finns några underliggande förpliktelser mellan betalaren och betalningsmottagaren, i de fall då betalaren som är innehavare av det betalkonto som debiteras har gett sitt medgivande till autogireringarna. Endast dessa bestämmelser gör det emellertid inte möjligt, i brist på en sådan angivelse, att entydigt fastställa huruvida genomförandet av autogireringar som initierats av betalningsmottagaren från ett konto, vilket nämnda betalningsmottagare inte är innehavare av, även omfattas av det begreppet i de fall då innehavaren av det konto som debiteras inte har gett sitt medgivande till autogireringarna.
Under dessa omständigheter ska hänsyn tas till det sammanhang i vilket begreppet betaltjänster ingår och de mål som direktivet eftersträvar.
När det gäller sammanhanget kan det konstateras att genomförandet av autogireringar från ett betalkonto i de fall då betalkontoinnehavaren inte har gett sitt medgivande därtill inte ingår bland de betalningstransaktioner som i artikel 3 i direktiv 2007/64 undantas från nämnda direktivs tillämpningsområde.
Det ska dessutom påpekas att flera av bestämmelserna i direktiv 2007/64 är avsedda att reglera ”icke auktoriserade betalningstransaktioner”. Detta begrepp avser enligt artikel 54.1 och 54.2 i samma direktiv de transaktioner som genomförts utan betalarens medgivande. Detta är fallet med artikel 42.5 d i direktivet. I vilken det bland den information och de villkor som ska lämnas till betaltjänstanvändaren vid ingående av ett ramavtal preciseras hur och inom vilken tidsfrist som betaltjänstanvändaren ska underrätta betaltjänstleverantören om icke auktoriserade eller felaktigt genomförda betalningstransaktioner samt betaltjänstleverantörens ansvar för icke auktoriserade betalningstransaktioner. En liknande upplysningsskyldighet avseende enstaka betalningstransaktioner har för övrigt uppställts i artikel 37.2 i direktivet.
Artikel 58 i direktiv 2007/64 reglerar för det första på ett liknande sätt meddelande om icke auktoriserade eller felaktigt utförda betalningstransaktioner. Artikel 59 i samma direktiv avser vidare i huvudsak fördelningen av bevisbördan om en betaltjänstanvändare nekar till att ha auktoriserat en genomförd betalningstransaktion. Artiklarna 60 och 61 i direktivet reglerar slutligen betalarens betaltjänstleverantörs respektive betalarens ansvar för icke auktoriserade betalningstransaktioner.
Om det förhållandet att innehavaren av det debiterade betalkontot inte har gett sitt medgivande till genomförandet av en autogirering från nämnda betalkonto hade gjort det möjligt att undanta en sådan betalningstransaktion från begreppet betaltjänster i artikel 2.1 i direktiv 2007/64 och således från direktivets tillämpningsområde, skulle dessa bestämmelser emellertid i den mån de avser icke auktoriserade betalningstransaktioner inte ha någon innebörd och ändamålsenlig verkan.
Det framgår således av det sammanhang i vilket begreppet ingår att det ska tolkas så, att det inbegriper genomförandet av autogireringar som initierats av betalningsmottagaren från ett betalkonto, vilket nämnda betalningsmottagare inte är innehavare av, även om innehavaren av det debiterade kontot inte har gett sitt medgivande därtill.
Denna tolkning stöds av de mål som eftersträvas med direktiv 2007/64. Följande anges således i skäl 3 och 4 i direktivet: Att nationella bestämmelser och ett ofullständigt unionsregelverk existerar parallellt inom medlemsstaternas marknader för betaltjänster leder dessutom till osäkerhet och brist på rättslig säkerhet. Det är därför mycket viktigt att en modern och konsekvent rättslig ram för betaltjänster fastställs på unionsnivå och att denna är neutral och garanterar lika spelregler för samtliga betalningssystem, så att konsumenternas valfrihet upprätthålls, vilket bör innebära ett avsevärt steg framåt bland annat när det gäller säkerhet och effektivitet jämfört med befintliga nationella system.
Följande anges i detta sammanhang i skäl 31 i direktivet: För att minska riskerna med och konsekvenserna av icke auktoriserade eller felaktigt utförda betalningstransaktioner bör betaltjänstanvändaren så snart som möjligt informera betaltjänstleverantören om alla invändningar vad gäller sådana betalningstransaktioner. I skäl 35 i direktivet preciseras även att bestämmelser om riskfördelningen till följd av icke auktoriserade betalningstransaktioner bör införas.
Om icke auktoriserade betalningstransaktioner, såsom de autogireringar som är i fråga vid domstolen i det nationella målet undantogs från tillämpningsområdet för direktiv 2007/64, skulle emellertid inte endast en del av dessa skäl inte ha någon innebörd utan det skulle även vara till skada för uppfyllandet av de mål som eftersträvas i direktivet och som anges i nämnda skäl. Ett sådant undantag skulle nämligen frånta marknadsaktörerna det skydd som direktivet, genom att införa bestämmelser som på unionsnivå enhetligt reglerar vissa följder av icke auktoriserade betalningstransaktioner, är avsett att erbjuda dem när det är fråga om sådana betalningstransaktioner.
Mot denna bakgrund ska den första frågan besvaras enligt följande. Artikel 2.1 i direktiv 2007/64 ska tolkas så, att genomförandet av autogireringar som initierats av betalningsmottagaren från ett betalkonto, vilket nämnda betalningsmottagare inte är innehavare av, och till vilka innehavaren av det konto som således debiteras inte har gett sitt medgivande, omfattas av begreppet betaltjänster i den mening som avses i nämnda bestämmelse.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen vill genom sin andra fråga få klarhet i huruvida artikel 58 i direktiv 2007/64 ska tolkas så, att innehavaren av ett betalkonto från vilket autogireringar har genomförts utan betalkontoinnehavarens medgivande omfattas av begreppet betaltjänstanvändare i den mening som avses i direktivet.
I artikel 58 föreskrivs i huvudsak följande: Betaltjänstanvändaren ska få rättelse av betaltjänstleverantörens sida endast om han, när han får kännedom om icke auktoriserade eller felaktigt utförda betalningstransaktioner som ger upphov till en fordran underrättar sin betaltjänstleverantör utan onödigt dröjsmål och senast 13 månader efter debiteringsdagen, förutsatt – vilket inte är fallet i det aktuella målet – att betaltjänstleverantören har uppfyllt viss informationsskyldighet.
Vad gäller direktiv 2007/64 definieras begreppet betaltjänstanvändare i artikel 4 punkt 10 i direktivet som ”en fysisk eller juridisk person som utnyttjar en betaltjänst i egenskap av antingen betalare eller betalningsmottagare eller i båda dessa egenskaper”.
Det verkar således visserligen med hänsyn till ordalydelsen i denna bestämmelse, jämförd med artikel 4 punkterna 7 och 8 i direktivet, vilka avser ”betalare” respektive ”betalningsmottagare”, som om en betalkontoinnehavare som har debiterats utan att ha gett sitt medgivande inte omfattas av begreppet betaltjänstanvändare. Genomförandet av autogireringar från ett betalkonto, till vilka innehavaren av det debiterade kontot inte har gett sitt medgivande, omfattas emellertid – såsom även har konstaterats i punkt 48 ovan – av begreppet betaltjänster i artikel 2.1 i direktivet. Det framgår vidare av själva ordalydelsen av artikel 58, liksom även av artikelns rubrik att själva syftet med artikeln är att den i synnerhet ska tillämpas på icke auktoriserade betalningstransaktioner.
Begreppet betaltjänstanvändare ska under dessa omständigheter tolkas så, att det inbegriper innehavaren av ett betalkonto från vilket autogireringar har genomförts utan dennes medgivande. En sådan tolkning är för övrigt av samma skäl som de som anges i punkt 47 ovan förenlig med de mål som eftersträvas i direktiv 2007/64, vilka det erinrats om i punkterna 45 och 46 ovan.
Mot denna bakgrund ska den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 58 i direktiv 2007/64 ska tolkas så, att innehavaren av ett betalkonto från vilket autogireringar har genomförts utan betalkontoinnehavarens medgivande omfattas av begreppet betaltjänstanvändare i den mening som avses i direktivet.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tionde avdelningen) följande:

1)
Artikel 2.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/64/EG av den 13 november 2007 om betaltjänster på den inre marknaden och om ändring av direktiven 97/7/EG, 2002/65/EG, 2005/60/EG och 2006/48/EG samt upphävande av direktiv 97/5/EG ska tolkas så, att genomförandet av autogireringar som initierats av betalningsmottagaren från ett betalkonto, vilket nämnda betalningsmottagare inte är innehavare av, och till vilka innehavaren av det konto som således debiteras inte har gett sitt medgivande, omfattas av begreppet betaltjänster i den mening som avses i nämnda bestämmelse.

2)
Artikel 58 i direktiv 2007/64 ska tolkas så, att innehavaren av ett betalkonto från vilket autogireringar har genomförts utan betalkontoinnehavarens medgivande omfattas av begreppet betaltjänstanvändare i den mening som avses i direktivet.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: portugisiska.