CELEX: 62019CJ0741
Eelotsusetaotlus
Energiaharta leping
Artikkel 26
Kohaldamatus liikmesriikide vahel
Vahekohtu otsus
Kohtulik kontroll
Liikmesriigi kohtu pädevus
Kolmanda riigi ettevõtja ja kolmanda riigi vaheline vaidlus
Euroopa Kohtu pädevus
Energiaharta lepingu artikli 1 punkt 6
Mõiste „investeering“

Eelotsusetaotlus käsitleb Lissabonis 17. detsembril 1994 alla kirjutatud energiaharta lepingu (
EÜT 1994, L 380, lk 24
; ELT eriväljaanne 12/01, lk 199; edaspidi „energiaharta leping“), mis on Euroopa ühenduste nimel heaks kiidetud nõukogu ja komisjoni 23. septembri 1997. aasta otsusega 98/181/EÜ, ESTÜ, Euratom (
EÜT 1998, L 69, lk 1
; ELT eriväljaanne 12/02, lk 24), artikli 1 punkti 6 ja artikli 26 lõike 1 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud Moldova Vabariigi ja Komstroy LLC vahelises kohtuvaidluses vahekohtu – kes tegi otsuse 25. oktoobril 2013 Pariisis (Prantsusmaa) – pädevuse üle.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Energiaharta leping koosneb preambulist ja kaheksast osast, mille hulgas on I osa „Mõisted ja eesmärk“, mis hõlmab lepingu artikleid 1 ja 2, II osa „Kaubandus“, mis sisaldab artikleid 3–9, III osa „Investeeringute soodustamine ja kaitse“, mis sisaldab artikleid 10–17, ja V osa „Vaidluste lahendamine“, mis hõlmab lepingu artikleid 26–28.
Energiaharta lepingu preambulis on muu hulgas märgitud, et lepinguosalised sõlmisid selle lepingu, „soovides ellu viia Euroopa energiaharta peamise põhimõtte, milleks on majanduskasvu edendamine investeeringute ning energiakaubanduse liberaliseerimise abil“.
Energiaharta lepingu artiklis 1 „Mõisted“ on nähtud ette:
„Käesolevas lepingus kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
5.
Energiasektori majandustegevus – majandustegevus, mis on seotud energeetiliste materjalide ja toodete, välja arvatud lisas NI sisalduvate uurimise, kaevandamise, puhastamise, tootmise, salvestamise, maismaaveo, edastamise, jaotamise, kauplemise, turustamise või müügiga või soojusenergia jaotamisega paljudesse hoonetesse.
6.
Investeering – igasugune vara, mida investor otseselt või kaudselt omab või kontrollib ja mis hõlmab järgmist:
a)
materiaalne ja immateriaalne, vallas‑ ja kinnisvara ning mis tahes omandiõigused, näiteks liising, hüpoteek, kinnipidamisõigus ja pant;
b)
äriühing või ettevõte, või osakud, aktsiad või muu osalus äriühingu või ettevõtte aktsiakapitalis, ning äriühingu või ettevõtte võlakirjad ja muud võlanõuded;
c)
rahalised nõuded ning toimingute tegemisega seotud majandusliku väärtusega nõuded, mis on investeeringuga seotud;
d)
intellektuaalomand;
e)
tulu;
f)
seadusest või lepingust või seaduste alusel antud litsentsidest ja lubadest tulenevad õigused majandustegevuseks energiasektoris.
Varade investeerimise vormi muutumine ei mõjuta nende kui investeeringute seisundit ning mõiste „investeering“ hõlmab kõiki investeeringuid, olenemata sellest, kas need on tehtud enne või pärast käesoleva lepingu jõustumise kuupäeva selle lepinguosalise suhtes, kust investor on pärit või kus investeering tehakse (edaspidi „jõustumiskuupäev“), tingimusel et lepingut kohaldatakse üksnes küsimustes, mis mõjutavad kõnealuseid investeeringuid pärast jõustumiskuupäeva.
„Investeeringu“ mõiste hõlmab mis tahes investeeringut, mis on seotud energiasektori majandustegevusega, ning investeeringuid või investeeringute liike, mille lepinguosaline on oma valdkonnas tunnistanud „hartaga hõlmatud projektideks“ ning teatanud sellest sekretariaadile.
7.
Investor –
a)
on lepinguosalise puhul:
i)
füüsiline isik, kellel on lepinguosalise kodakondsus või kes elab alaliselt lepinguosalise territooriumil vastavalt seal kehtivatele õigusaktidele;
ii)
äriühing või muu organisatsioon, mis tegutseb kooskõlas kõnealuses lepinguosalise riigis kohaldatava õigusega;
b)
„kolmanda riigi“ puhul füüsiline isik, äriühing või muu organisatsioon, mis vastab
mutatis mutandis
punktis a lepinguosalise kohta sätestatud tingimustele.“
Energiaharta lepingu artiklis 26 „Investori ja lepinguosalise vaheliste vaidluste lahendamine“ on sätestatud:
„1.   Lepinguosalise ning teise lepinguosalise investori vaidlused viimase investeeringute üle esimese territooriumil, mis on seotud esimesepoolse III osas sätestatud kohustuste väidetava rikkumisega, lahendatakse võimaluse korral vastastikusel kokkuleppel.
2.   Kui nimetatud vaidlusi ei ole võimalik vastavalt lõike 1 sätetele lahendada kolme kuu jooksul alates ühe vaidluspoole vastastikuse kokkuleppe sõlmimise ettepanekust, võib vaidluspooleks olev investor otsustada edastada selle lahendamiseks:
a)
vaidluspooleks oleva lepinguosalise üld‑ või halduskohtule;
[või]
b)
vastavalt mis tahes kehtivale eelnevalt kokkulepitud vaidluste lahendamise korrale;
või
c)
vastavalt käesoleva artikli järgmistele lõigetele.
3.
a)
Iga lepinguosaline annab käesolevaga tingimusteta nõusoleku vaidluste allutamiseks rahvusvahelisele vahekohtu‑ või lepitusmenetlusele kooskõlas käesoleva artikli sätetega, välja arvatud üksnes punktides b ja c nimetatud juhtudel.
[…]
[…]
4.   Kui investor otsustab edastada vaidluse lahendamiseks lõike 2 punkti c alusel, annab ta lisaks kirjaliku nõusoleku vaidluse edastamiseks:
a)
i)
investeeringuvaidluste lahendamise rahvusvahelisele keskusele, mis loodi Washingtonis 18. märtsil 1965. aastal allakirjutamiseks avatud riikide ja teiste riikide kodanike investeeringuvaidluste lahendamise konventsiooniga (edaspidi „ICSID konventsioon“), kui lepinguosaline, kust investor pärit on, ning vaidluspooleks olev lepinguosaline on mõlemad ICSID konventsiooniga ühinenud;
või
ii)
investeeringuvaidluste lahendamise rahvusvahelisele keskusele, mis loodi punkti a alapunktis i nimetatud konventsiooni alusel, kooskõlas sekretariaadi protseduuride korraldamise lisavõimalusi reguleerivate eeskirjadega […], kui üksnes lepinguosaline, kust investor pärit on, või üksnes vaidluspooleks olev lepinguosaline on ühinenud ICSID konventsiooniga;
b)
ÜRO rahvusvahelise kaubandusõiguse komisjoni vahekohtueeskirjade (edaspidi „UNCITRAL“) alusel määratud ainsale vahekohtunikule või
ad hoc
vahekohtule;
või
c)
vahekohtumenetluseks Stockholmi [(Rootsi)] kaubanduskoja vahekohtuinstituudile.
[…]
6.   Lõike 4 alusel loodav kohus otsustab vaidlusküsimuste üle vastavalt käesolevale lepingule ning kehtivatele rahvusvahelise õiguse normidele ja põhimõtetele.
[…]
8.   Vahekohtu otsused, mis võivad sisaldada intressi määramise otsust, on vaidluspoolte jaoks lõplikud ja siduvad. […]“.
Prantsuse õigus
Tsiviilkohtumenetluse seadustiku (code de procédure civile) artikkel 1520 reguleerib Prantsusmaal tehtud vahekohtuotsuse peale tühistamishagi esitamise tingimusi. Selles on sätestatud:
„Tühistamishagi saab esitada üksnes juhul, kui:
1) vahekohus leidis ekslikult, et asi allub või ei allu talle, või
2) vahekohtu asutamisel on eeskirju eiratud või
3) vahekohus tegi otsuse, ilma et ta oleks täitnud talle usaldatud ülesannet, või
4) ei ole järgitud võistlevuse põhimõtet või
5) vahekohtuotsuse tunnustamine või täitmine on vastuolus rahvusvahelise avaliku korraga.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Ukraina tootja Ukrenergo müüs 1999. aastal sõlmitud lepingute alusel elektrienergiat Ukraina turustajale Energoaliansile, kes müüs selle elektrienergia edasi Briti Neitsisaartel registreeritud äriühingule Derimen, kes omakorda müüs selle elektrienergia edasi Moldova avalikule ettevõtjale Moldtranselectro, et see eksportida Moldovasse. Tarnitava elektrienergia maht määrati kindlaks igal kuul otse Moldtranselectro ja Ukrenergo vahel. Ukrenergo tarnis elektrienergiat Moldtranselectrole ka aastatel 1999 ja 2000, välja arvatud 1999. aasta maist juulini, vastavalt „DAF Incoterms 1990“ tingimustele, see tähendab kuni Ukraina Vabariigi ja Moldova Vabariigi vahelise piirini Ukraina poolel.
Derimen tasus Energoaliansile sel viisil ostetud elektrienergia eest tasumisele kuuluvad summad täies ulatuses, samas kui Moldtranselectro tasus selle elektrienergia eest makstavad summad Derimenile vaid osaliselt.
Derimen võõrandas nõude, mis tal Moldtranselectro suhtes oli, 30. mail 2000 Energoaliansile.
Moldtranselectro tasus oma võla Energoaliansile vaid osaliselt, loovutades talle nõudeid, mida ta omas. Energoalians püüdis asjatult saavutada selle võla jäägi tasumist 16287185,94 USA dollari (USD) suuruses summas (ligikaudu 13735000 eurot), pöördudes Moldova kohtutesse ja seejärel Ukraina kohtutesse.
Kuna Energoalians leidis, et Moldova Vabariigi teatav tegevus selles olukorras kujutab endast energiaharta lepinguga võetud kohustuste selget rikkumist, taotles Energoalians selle lepingu artikli 26 lõike 4 punktis b ette nähtud
ad hoc
vahekohtumenetluse algatamist.
Pariisis 25. oktoobril 2013 tehtud otsusega tunnistas selle vaidluse lahendamiseks moodustatud
ad hoc
vahekohus ennast pädevaks ning leides, et Moldova Vabariik on rikkunud oma rahvusvahelisi kohustusi, mõistis temalt energiaharta lepingu alusel Energoaliansi kasuks välja rahasumma.
Moldova Vabariik esitas 25. novembril 2013 selle vahekohtuotsuse peale cour d’appel de Paris’le (Pariisi apellatsioonikohus, Prantsusmaa) tühistamishagi, tuginedes avaliku huviga seotud normi rikkumisele, st niisuguse sätte rikkumisele, mis käsitleb kõnealuse vahekohtu pädevust vastavalt tsiviilkohtumenetluse seadustiku (code de procédure civile) artiklile 1520.
Cour d’appel de Paris (Pariisi apellatsioonikohus, Prantsusmaa) tühistas 12. aprilli 2016. aasta otsusega vahekohtuotsuse põhjendusel, et vahekohus eksis, kui ta ennast pädevaks tunnistas. Energoaliansi ja Moldova Vabariigi vaheline vaidlus puudutab nimelt nõuet, mille Derimen loovutas Energoaliansile ja mille ainus ese on elektrienergia müük. Kuna viimane ei ole teinud Moldovas ühtki sissemakset, ei oleks sellist nõuet saanud pidada „investeeringuks“ energiaharta lepingu tähenduses ja see ei saanud olla aluseks vahekohtu pädevusele.
Lahendades kassatsioonkaebust, mille oli esitanud Komstroy, kes on alates 6. oktoobrist 2014 Energoaliansi õigusjärglane, tühistas Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus) 28. märtsi 2018. aasta otsusega cour d’appel de Paris’ (Pariisi apellatsioonikohus) 12. aprilli 2016. aasta kohtuotsuse põhjendusel, et see kohus oli mõiste „investeering“ tõlgendamisel lisanud ühe tingimuse, mida energiaharta leping ette ei näe, ja saatis asja tagasi sellele apellatsioonikohtule lahendamiseks teistsuguses koosseisus.
Nimetatud apellatsioonikohtus väidab Moldova Vabariik, et vahekohus oleks pidanud tunnistama enda pädevuse puudumist. Ta väidab kõigepealt, et nõue, mille Energoalians Derimenilt omandas ja mis tuleneb elektrienergia müügilepingust, ei ole „investeering“ energiaharta lepingu artikli 26 lõike 1 tähenduses, tõlgendatuna selle lepingu artikli 1 punktist 6 lähtudes, ning et seda nõuet ei oleks seega tohtinud arutada vahekohtumenetluses, kuna see menetlus on ette nähtud ainult energiaharta lepingu III osas, mis käsitleb konkreetselt investeeringuid. Seejärel juhtis ta tähelepanu, et isegi kui eeldada, et see nõue võib olla investeering, ei ole tegemist energiaharta lepinguosalise riigi ettevõtja investeeringuga, kuna Derimen on Briti Neitsisaartel registrisse kantud ettevõtja. Lõpuks väitis ta, et nõue puudutab elektrienergia müügitehingut, mida ei ole tehtud Moldova „territooriumil“, kuna elektrienergiat müüdi ja tarniti ainult kuni Ukraina ja Moldova vahelise piirini Ukraina poolel.
Komstroy väidab seevastu, et sama vahekohus oli vastavalt energiaharta lepingu artiklile 26 pädev, kuna kõik selles artiklis sätestatud kohtualluvuse tingimused, mis puudutavad seda kohut, olid täidetud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et tema menetluses oleva, vahekohtu pädevust puudutava vaidluse lahendamiseks peab ta otsustama, kas Moldova Vabariigi ja Energoaliansi vaheline vaidlus puudutab investeeringut energiaharta lepingu tähenduses, ning kui see on nii, siis kas investeeringu tegi Energoalians ja kas see tehti Moldova „territooriumil“.
Neil asjaoludel otsustas cour d’appel de Paris (Pariisi apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas energiaharta lepingu artikli 1 punkti 6 tuleb tõlgendada nii, et elektrienergia müügilepingust tulenev nõue, millega ei ole seotud mingit investeerija sissemakset vastuvõtvas riigis, võib kujutada endast „investeeringut“ selle artikli tähenduses?
2.
Kas energiaharta lepingu artikli 26 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see, kui lepinguosalise riigi investor omandab nõude, mille on moodustanud lepinguosaliste riikide väline ettevõtja, kujutab endast investeeringut?
3.
Kas energiaharta lepingu artikli 26 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et investorile kuuluv nõue, mis tuleneb vastuvõtva riigi piirile tarnitava elektrienergia müügi lepingust, võib kujutada endast investeeringut teise lepinguosalise territooriumil, kui investeerija ei tegele tema territooriumil mingi majandustegevusega?“
Euroopa Kohtu pädevus
Euroopa Liidu Nõukogu, Ungari, Soome ja Rootsi valitsus ning Komstroy on sisuliselt arvamusel, et Euroopa Kohus ei ole pädev esitatud küsimustele vastama, kuna liidu õigus ei ole põhikohtuasjas käsitletava vaidluse suhtes kohaldatav, kuna vaidluspooled ei ole Euroopa Liiduga seotud.
Sellega seoses tuleb märkida, et vastavalt ELTL artiklile 267 on Euroopa Kohus pädev tõlgendama liidu institutsioonide, organite või asutuste õigusakte.
Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub aga, et nõukogu poolt ELTL artiklite 217 ja 218 alusel sõlmitud leping kujutab endast liidu suhtes ühe tema institutsiooni akti, et sellise lepingu sätted moodustavad alates lepingu jõustumisest liidu õiguskorra lahutamatu osa ning et selle õiguskorra raames on Euroopa Kohus pädev tegema eelotsuseid lepingu tõlgendamise kohta (30. aprilli 1974. aasta kohtuotsus Haegeman,
181/73
,
EU:C:1974:41
, punktid
–
; 8. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Lesoochranárske zoskupenie,
C‑240/09
,
EU:C:2011:125
, punkt
, ja 22. novembri 2017. aasta kohtuotsus Aebtri,
C‑224/16
,
EU:C:2017:880
, punkt
).
See, et asjaomane leping on segaleping, mille on sõlminud liit ja suur hulk liikmesriike, ei välista iseenesest Euroopa Kohtu pädevust käesolevas kohtuasjas otsuse tegemiseks.
Nimelt tuleb märkida, et esitatud küsimused puudutavad mõistet „investeering“ energiaharta lepingu tähenduses.
Alates Lissaboni lepingu jõustumisest on liidul aga välismaiste otseinvesteeringute puhul vastavalt ELTL artiklile 207 ainupädevus ja muude kui otseinvesteeringute puhul jagatud pädevus (16. mai 2017. aasta arvamus
2/15
(vabakaubandusleping Singapuriga),
EU:C:2017:376
, punktid
,
ja
).
Neil asjaoludel on Euroopa Kohus pädev eelotsusemenetluses tõlgendama energiaharta lepingut, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 24.
On küll tõsi, et Euroopa Kohus ei ole põhimõtteliselt pädev tõlgendama rahvusvahelist lepingut seoses selle kohaldamisega vaidluse raames, mis ei kuulu liidu õiguse kohaldamisalasse. Nii on see eelkõige juhul, kui vaidluspoolteks on kolmanda riigi investor ja mõni teine kolmas riik.
Samas on Euroopa Kohus ühest küljest asunud seisukohale, et kui rahvusvahelise lepingu sätet võib kohaldada nii liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvate olukordade kui ka selle õiguse kohaldamisalast välja jäävate olukordade suhtes, on liidul teatav huvi, et see säte saaks edaspidiste erinevate tõlgenduste vältimiseks ühtse tõlgenduse, olenemata tingimustest, milles seda sätet kohaldatakse (vt selle kohta 17. juuli 1997. aasta kohtuotsus Giloy,
C‑130/95
,
EU:C:1997:372
, punktid
–
; 16. juuni 1998. aasta kohtuotsus Hermès,
C‑53/96
,
EU:C:1998:292
, punkt
, ja 14. detsembri 2000. aasta kohtuotsus Dior jt,
C‑300/98 ja C‑392/98
,
EU:C:2000:688
, punkt
).
See on nii, arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 26 ja 27 märgitut, nii energiaharta lepingu artikli 1 punkti 6 kui ka artikli 26 lõike 1 puhul, mille tõlgendamist eelotsusetaotluse esitanud kohus taotleb.
Eelkõige tuleb sellega seoses märkida, et see kohus võib vaidluses, mis kuulub otse liidu õiguse kohaldamisalasse, nagu kolmanda riigi ettevõtja ja liikmesriigi vaheline vaidlus, teha otsuse nendesamade energiaharta lepingu sätete tõlgendamise küsimuses. See on võimalik mitte ainult – nagu käesoleval juhul – seoses nõudega tühistada vahekohtuotsus, mille on teinud liikmesriigi territooriumil asuv vahekohus, vaid ka juhul, kui energiaharta lepingu artikli 26 lõike 2 punkti a alusel oleks pöördutud vastustajaks oleva liikmesriigi kohtusse.
Teisest küljest tuleb igal juhul märkida, et põhikohtuasjas otsustasid vaidluspooled vastavalt energiaharta lepingu artikli 26 lõike 4 punktile b esitada vaidluse lahendamiseks
ad hoc
vahekohtule, mis on moodustatud UNCITRALi vahekohtueeskirjade alusel, ning nõustusid vastavalt neile vahekohtueeskirjadele, et vahekohtu asukoht on Pariisis.
Poolte sellise vaba valiku tagajärjel on põhikohtuasjas kohaldatav Prantsuse õigus kui
lex fori
selles õiguses ette nähtud tingimustel ja piirides. Eelkõige on Prantsuse kohtutel tsiviilkohtumenetluse seadustiku (code de procédure civile) artikli 1520 alusel pädevus lahendada tühistamishagisid, mis on esitatud vahekohtu pädevuse puudumise tõttu Prantsusmaal tehtud vahekohtuotsuse peale. Liidu õigus on aga osa igas liikmesriigis kehtivast õigusest (6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
).
Järelikult toob vahekohtu asukoha kindlaksmääramine liikmesriigi territooriumil, käesoleval juhul Prantsusmaal, kaasa selle liikmesriigi territooriumil algatatud menetluse suhtes liidu õiguse kohaldamise, mille järgimise peab asja lahendav kohus vastavalt ELL artiklile 19 tagama.
ELTL artiklis 267 sätestatud Euroopa Kohtu ja liikmesriigi kohtute koostöö raames on aga ainult liikmesriigi kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes peab põhikohtuasjas otsuse tegema, pädevus põhikohtuasja erisusi arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Seega, kui küsimused on esitatud liidu õiguse tõlgendamise kohta, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud vastama (24. novembri 2020. aasta kohtuotsus Openbaar Ministerie (dokumentide võltsimine),
C‑510/19
,
EU:C:2020:953
, punkt
, ja 15. aprilli 2021. aasta kohtuotsus État belge (üleandmisotsusest hilisemad asjaolud),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, punkt
).
On tõsi, et 15. juuni 1999. aasta kohtuotsuses Andersson ja Wåkerås-Andersson (
C‑321/97
,
EU:C:1999:307
, punktid
–
) ja 15. mai 2003. aasta kohtuotsuses Salzmann (
C‑300/01
,
EU:C:2003:283
, punktid
–
) leidis Euroopa Kohus, et asjaolu, et esitatud eelotsuse küsimus pärineb liikmesriigi kohtult, ei ole piisav, et põhjendada tema pädevust tõlgendada 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingut (
EÜT 1994, L 1, lk 3
; ELT eriväljaanne 11/52, lk 3; edaspidi „EMP leping“).
Siiski pidid eelotsusetaotluse esitanud kohtud nende kohtuotsuste aluseks olnud kohtuasjades kohaldama EMP lepingut olukordadele, mis ei kuulunud liidu õiguskorda, kuna erinevalt põhikohtuasjas arutusel olevast olukorrast puudutasid need olukorrad ajavahemikku enne nende riikide liiduga ühinemist, kuhu need kohtud kuulusid. Euroopa Kohus täpsustas aga, et tema pädevus tõlgendada liidu õigust, mille lahutamatuks osaks on EMP leping, puudutab selle õiguse kohaldamist uutes liikmesriikides alles alates nende ühinemiskuupäevast (vt selle kohta 15. juuni 1999. aasta kohtuotsus Andersson ja Wåkerås-Andersson,
C‑321/97
,
EU:C:1999:307
, punkt
, ja 15. mai 2003. aasta kohtuotsus Salzmann,
C‑300/01
,
EU:C:2003:283
, punkt
).
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb asuda seisukohale, et Euroopa Kohus on pädev esitatud küsimustele vastama.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega, mille ulatuse hindamisel tuleb võtta arvesse põhikohtuasja eset, mis puudutab käesoleva kohtuotsuse punktis 13 nimetatud otsuse teinud
ad hoc
vahekohtu pädevust, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitust, kas energiaharta lepingu artikli 1 punkti 6 ja artikli 26 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui ühe lepinguosalise ettevõtja omandab elektrivarustuslepingust tuleneva nõude, mis ei ole investeeringuga seotud ja kuulus ühele selle lepingu välise riigi ettevõtjale teise lepinguosalise avaliku ettevõtja suhtes, võib see kujutada endast „investeeringut“ nende sätete tähenduses, isegi kui see nõue ei too kaasa omandaja poolt ühtki sissemakset vastuvõtva lepinguosalise territooriumil.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt täpsustada – nagu märkisid mitu menetluses osalenud liikmesriiki –, milliste lepinguosalise ja teise lepinguosalise investori vaheliste vaidlustega viimase poolt esimesena nimetatud lepinguosalise territooriumil tehtud investeeringu üle võib pöörduda vahekohtusse vastavalt energiaharta lepingu artiklile 26.
Sellega seoses tuleb täpsustada, et kuigi asjaolu, et põhikohtuasjas lahendatav vaidlus, mis põhineb energiaharta lepingu artikli 26 lõike 2 punktil c, on tekkinud ühe kolmanda riigi ettevõtja ja teise kolmanda riigi vahel, ei välista käesoleva kohtuotsuse punktides 22–38 nimetatud põhjustel Euroopa Kohtu pädevust neile küsimustele vastata, ei saa sellest järeldada, et see energiaharta lepingu säte on kohaldatav ka vaidlusele, mille pooled on ühe liikmesriigi ettevõtja ja teine liikmesriik.
Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale ei või nimelt rahvusvaheline leping kahjustada aluslepingutes kindlaks määratud pädevuse jaotust ja sellest tulenevalt ka liidu õigussüsteemi autonoomiat, mille järgimise tagab Euroopa Kohus. Seda põhimõtet käsitleb eelkõige ELTL artikkel 344, mille kohaselt liikmesriigid kohustuvad aluslepingute tõlgendamist või kohaldamist käsitlevaid vaidlusi lahendama ainult aluslepingutes ette nähtud meetoditega (6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohtu samuti väljakujunenud praktika kohaselt on liidu õiguse autonoomia nii liikmesriikide õiguse kui ka rahvusvahelise õiguse seisukohast põhjendatud liidu ja selle õiguse põhitunnustega, mis on seotud eelkõige liidu konstitutsioonilise ülesehituse ja liidu õiguse olemuse endaga. Liidu õigust iseloomustavad nimelt asjaolu, et see tuleneb aluslepingutega loodud iseseisvast õigusallikast, selle esimus liikmesriikide õiguse suhtes ning liikmesriikide ja nende kodanike suhtes kohaldatavate paljude sätete vahetu õigusmõju. Sellised tunnused on olnud aluseks selliste põhimõtete, õigusnormide ja õigussuhete struktureeritud võrgustiku loomisele, mis on üksteisest sõltuvad ning mis vastastikku seovad liitu ja selle liikmesriike ning liikmesriike omavahel (6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 30. aprilli 2019. aasta arvamus
1/17
(ELi ja Kanada majandus‑ ja kaubandusleping),
EU:C:2019:341
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
See autonoomia seisneb seega asjaolus, et liidul on oma konstitutsiooniline raamistik. Sellesse raamistikku kuuluvad eelkõige EL lepingu ja EL toimimise lepingu sätted, mis sisaldavad muu hulgas pädevuse andmise ja jaotamise reegleid, liidu institutsioonide ja kohtusüsteemi toimimise reegleid ning spetsiifiliste valdkondade põhireegleid, mis on struktureeritud nii, et need aitaksid kaasa ELL artikli 1 teises lõigus nimetatud integratsiooniprotsessi elluviimisele (vt selle kohta 30. aprilli 2019. aasta arvamus 1/17(ELi ja Kanada majandus‑ ja kaubandusleping),
EU:C:2019:341
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Selliselt loodud õiguskorra eripärade ja autonoomia säilitamise tagamiseks on aluslepingutes kehtestatud kohtusüsteem, mille eesmärk on kindlustada liidu õiguse tõlgendamise järjepidevus ja ühtsus. Vastavalt ELL artiklile 19 on liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu ülesanne tagada selle õiguse täiemahuline kohaldamine kõikides liikmesriikides ning isikutele sellest õigusest tulenev tõhus kohtulik kaitse, kusjuures Euroopa Kohtul on ainupädevus anda selle õiguse lõplik tõlgendus. Selleks sisaldab see süsteem eelkõige ELTL artiklis 267 ette nähtud eelotsusemenetlust (6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika, ja 30. aprilli 2019. aasta arvamus 1/17(ELi ja Kanada majandus‑ ja kaubandusleping),
EU:C:2019:341
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nähes ette kohtutevahelise dialoogi just Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute vahel, on selle selliselt loodud kohtusüsteemi alustalaks oleva menetluse eesmärk tagada liidu õiguse ühtne tõlgendamine, mis võimaldab seeläbi kindlustada selle järjepidevuse, täieliku õigusmõju ja autonoomia ning lõpuks ka aluslepingutega kehtestatud õiguse ainuomase olemuse (6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb analüüsida küsimust, kas ühe liikmesriigi ja teise liikmesriigi investori vahelise vaidluse suhtes, mis puudutab viimase tehtud investeeringut esimeses liikmesriigis, võib kohaldada vahekohtumenetlust vastavalt energiaharta lepingu artikli 26 lõike 2 punktile c.
Selleks tuleb esiteks märkida, et vastavalt energiaharta lepingu artikli 26 lõikele 6 otsustab sama artikli lõikes 4 ette nähtud vahekohus vaidlusküsimuste üle vastavalt energiaharta lepingule ning kehtivatele rahvusvahelise õiguse normidele ja põhimõtetele.
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 23, on energiaharta leping ise aga liidu õigusakt.
Siit järeldub, et niisugune vahekohus, nagu on sätestatud energiaharta lepingu artikli 26 lõikes 6, peab liidu õigust tõlgendama või isegi kohaldama.
Seetõttu tuleb teiseks kontrollida, kas niisugune vahekohus paikneb liidu kohtusüsteemis, ja täpsemalt, kas seda võib pidada liikmesriigi kohtuks ELTL artikli 267 tähenduses. Nimelt toob asjaolu, et liikmesriikide asutatud kohus paikneb liidu kohtusüsteemis, kaasa selle, et nimetatud kohtu otsuste suhtes on rakendatavad mehhanismid, millega on võimalik tagada liidu õigusnormide täielik toime (6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Ent samamoodi nagu vahekohus, mis oli kõne all kohtuasjas, mis päädis 6. märtsi 2018. aasta kohtuotsusega Achmea (
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
), ei ole niisugune
ad hoc
vahekohus, nagu on silmas peetud energiaharta lepingu artikli 26 lõikes 6, liikmesriigi, käesoleval juhul Prantsuse Vabariigi kohtusüsteemi osa. Just selle kohtu erandlik pädevus võrreldes energiaharta lepinguosaliste riikide kohtutega ongi selle lepingu artikli 26 lõike 2 punkti c ja lõike 4 olemasolu üks peamistest põhjustest. See on nii seda enam, et kui asjaomane vahekohus kuuluks nimetatud lepingu mõne osalisriigi kohtute hulka, arvataks ta energiaharta lepingu artikli 26 lõike 2 punktis a nimetatud kohtute hulka ja artikli 26 lõike 2 punkt c minetaks seega täielikult oma soovitud toime.
Sellise vahekohtu seda omadust arvestades ei saa teda mingil juhul pidada „liikmesriigi“ kohtuks ELTL artikli 267 tähenduses ja seega ei ole tal õigust esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlust (vt analoogia alusel 6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punktid
ja
).
Neil asjaoludel tuleb kolmandaks veel kindlaks teha, kas sellise kohtu tehtav vahekohtuotsus allub eelkõige ELL artikli 19 kohaselt liikmesriigi kohtu kontrollile ja kas see kontroll saab tagada liidu õiguse täieliku järgimise, kindlustades, et liidu õiguse küsimusi, mida sellel kohtul võib olla vaja käsitleda, on võimalik vajaduse korral esitada Euroopa Kohtule eelotsusemenetluses.
Selle kohta tuleb märkida, et energiaharta lepingu artikli 26 lõike 8 kohaselt on vahekohtuotsused vaidluspoolte jaoks lõplikud ja siduvad. Lisaks võib vastavalt energiaharta lepingu artikli 26 lõikele 4 sellise vaidluse lahendamiseks, nagu on arutusel põhikohtuasjas, pöörduda
ad hoc
vahekohtusse vastavalt UNCITRALi vahekohtueeskirjadele, kusjuures vahekohus määrab kindlaks oma menetluseeskirjad vastavalt neile vahekohtueeskirjadele.
Käesoleval juhul, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 32, otsustasid põhikohtuasja vaidluspooled vastavalt energiaharta lepingu artikli 26 lõike 4 punktile b esitada vaidluse lahendamiseks
ad hoc
vahekohtule, mis on moodustatud UNCITRALi vahekohtueeskirjade alusel, ning nõustusid seega vastavalt vahekohtueeskirjadele, et vahekohtu asukoht on Pariisis, muutes sellega Prantsuse õiguse kohaldatavaks eelotsusetaotluse esitanud kohtus toimuvale menetlusele, mille ese on vahekohtuotsuse kohtulik kontroll.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus saab sellist kohtulikku kontrolli teha siiski vaid niivõrd, kuivõrd selle kohtu asukohaliikmesriigi õigus seda võimaldab. Tsiviilkohtumenetluse seadustiku (code de procédure civile) artiklis 1520 on aga ette nähtud üksnes piiratud kontroll, mis puudutab eelkõige vahekohtu pädevust.
Mis puudutab kaubandusarbitraaži, siis on Euroopa Kohus tõepoolest asunud seisukohale, et vahekohtumenetluse tõhususe nõuetest tulenevalt on põhjendatud see, et liikmesriikide kohtud võivad vahekohtuotsuste üle teha üksnes piiratud kontrolli, eeldusel et kontrolli käigus on võimalik liidu õiguse alusnorme analüüsida ja vajaduse korral nende kohta Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus esitada (6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Niisugune vahekohtumenetlus, nagu on sätestatud energiaharta lepingu artiklis 26, erineb siiski kaubandusarbitraaži menetlusest. Nimelt, kui teise alus on asjaomaste poolte autonoomne tahe, siis esimene tuleneb lepingust, millega liikmesriigid on vastavalt energiaharta lepingu artikli 26 lõike 3 punktile a nõustunud jätma omaenda kohtute pädevusest ja seega kohtuliku kontrolli süsteemist, mille nad ELL artikli 19 lõike 1 teise lõigu kohaselt on kohustatud kehtestama liidu õigusega hõlmatud valdkondades (vt selle kohta 27. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Associação Sindical dos Juízes Portugueses,
C‑64/16
,
EU:C:2018:117
, punkt
), välja vaidlused, mis võivad puudutada liidu õiguse kohaldamist või tõlgendamist. Neil asjaoludel ei ole eelmises punktis esitatud kaalutlused, mis on seotud kaubandusarbitraažiga, ülekantavad niisugusele vahekohtumenetlusele, mida on silmas peetud energiaharta lepingu artikli 26 lõike 2 punktis c (vt selle kohta 6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
).
Võttes arvesse kõiki vahekohtu tunnusjooni, mida on nimetatud käesoleva kohtuotsuse punktides 48–59, tuleb asuda seisukohale, et kui energiaharta lepingu artikli 26 sätteid, mis võimaldavad anda vaidluse lahendada sellisele kohtule, saaks kohaldada liikmesriigi investori ja teise liikmesriigi vahelisele vaidlusele, tähendaks see, et energiaharta lepingu sõlmimisega kehtestasid liit ja sellesse kuuluvad liikmesriigid sellise vaidluste lahendamise mehhanismi, mis võib välistada võimaluse, et isegi kui vaidlus on seotud liidu õiguse tõlgendamise või kohaldamisega, lahendatakse see viisil, mis tagaks selle õiguse täieliku toime (vt analoogia alusel 6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
).
Vastab tõele, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast nähtub, et rahvusvaheline leping, milles on ette nähtud selle lepingu tõlgendamiseks niisuguse kohtu asutamine, kelle otsused on liidu institutsioonidele, sealhulgas Euroopa Liidu Kohtule, siduvad, ei ole põhimõtteliselt liidu õigusega vastuolus. Liidu pädevus rahvusvaheliste suhete valdkonnas ja tema õigus sõlmida rahvusvahelisi lepinguid hõlmab nimelt tingimata õigust allutada end sellise lepinguga loodud või määratud kohtu otsustele, mis on seotud asjaomase lepingu sätete tõlgendamise või kohaldamisega, tingimusel et austatakse liidu ja selle õiguskorra autonoomiat (6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Liidu pädevuse teostamine rahvusvahelises valdkonnas ei saa siiski ulatuda selleni, et rahvusvahelises lepingus oleks lubatud ette näha säte, mille kohaselt liikmesriigi investori ja teise liikmesriigi vahelise liidu õigusega seotud vaidluse võiks liidu õiguskaitsesüsteemist välja jätta viisil, mis ei taga liidu õiguse täielikku toimet.
Nimelt, nagu leidis Euroopa Kohus kohtuasjas, mis päädis 6. märtsi 2018. aasta kohtuotsusega Achmea (
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
), ja nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 83 sisuliselt märkis, seaks selline võimalus kahtluse alla aluslepingutega kehtestatud õiguse autonoomia ja selle olemuse säilimise, mis on tagatud eelkõige ELTL artiklis 267 ette nähtud eelotsusemenetlusega.
Sellega seoses tuleb rõhutada, et vaatamata sellele, et rahvusvaheline leping, mille osa see säte on, on mitmepoolne, on sellise sätte nagu energiaharta lepingu artikli 26 eesmärk reguleerida tegelikult kahe lepingupoole vahelisi kahepoolseid suhteid analoogselt kahepoolse investeerimislepingu sättega, mida käsitleti kohtuasjas, mis päädis 6. märtsi 2018. aasta kohtuotsusega Achmea (
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
).
Siit järeldub, et kuigi energiaharta leping võib liikmesriikidele panna kohustuse järgida vahekohtumehhanisme, mis on ette nähtud nende suhetes kolmandate riikide – kes on samuti selle lepingu osalised – investoritega seoses nende tehtud investeeringutega liikmesriikides, on liidu õiguse autonoomia ja olemuse kaitsmisega vastuolus see, et energiaharta leping võiks kehtestada liikmesriikidele samad kohustused omavahelistes suhetes.
Eeltoodut arvestades tuleb järeldada, et energiaharta lepingu artikli 26 lõike 2 punkti c tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav liikmesriigi ja teise liikmesriigi investori vahelistele vaidlustele seoses viimase poolt esimeses liikmesriigis tehtud investeeringuga.
Seejärel tuleb esile tuua, et vastavalt energiaharta lepingu artikli 1 punkti 6 esimesele lõigule tähistab mõiste „investeering“„igasugust vara, mida investor otseselt või kaudselt omab või kontrollib“, ning hõlmab selle sätte punktides a–f nimetatud hüvesid. Lisaks on energiaharta lepingu artikli 1 punkti 6 kolmandas lõigus muu hulgas täpsustatud, et mõiste „investeering“„hõlmab mis tahes investeeringut, mis on seotud energiasektori majandustegevusega“. Siit järeldub, et selle sätte esimene lõik määratleb mõiste „investeering“ enda, samas kui selle sätte kolmas lõik täpsustab, et kõik esimeses lõigus antud määratlusele vastavad investeeringud ei kuulu energiaharta lepingu kohaldamisalasse, kuna viimane hõlmab üksnes investeeringuid, mis on seotud energiasektori majandustegevusega.
Seega tuleb kõigepealt kontrollida, kas elektrivarustuslepingust tulenev nõue kuulub mõiste „investeering“ alla, mida on silmas peetud energiaharta lepingu artikli 1 punkti 6 esimeses lõigus, ning jaatava vastuse korral seejärel kontrollida, kas selline investeering on seotud majandustegevusega energiasektoris selle sätte kolmanda lõigu tähenduses.
Energiaharta lepingu artikli 1 punkti 6 esimeses lõigus kasutatud mõiste „investeering“ kohta tuleb märkida, et seda mõistet iseloomustavad kaks kumulatiivset tingimust. Esiteks peab olema tegemist investori omanduses või otsese või kaudse kontrolli all oleva varaga ja teiseks peab see vara hõlmama vähemalt ühte selle sätte punktides a–f nimetatud hüvedest.
Esimese tingimuse osas tuleb tõdeda, et see on käesoleval juhul täidetud. Nimelt on elektrivarustuslepingust tulenev nõue otseselt investori omand, kusjuures tuleb täpsustada, et mõiste „investor“ – mis on määratletud energiaharta lepingu artikli 1 punktis 7 ja mida kasutatakse muu hulgas energiaharta lepingu artikli 26 lõikes 1 – tähistab muu hulgas sellise lepinguosalise nagu Ukraina puhul iga ettevõtjat, kes tegutseb kooskõlas selle lepinguosalise territooriumil kohaldatavate õigusaktidega. Järelikult tuleb Komstroyd pidada investoriks, kellel on otseselt omand elektrivarustuslepingust tuleneva nõude vormis. Sellega seoses tuleb täpsustada, et asjaolu, et Komstroy omandas energiaharta lepingu välise kolmanda riigi ettevõtja nõude, ei saa seada kahtluse alla tema „investori“ staatust energiaharta lepingu tähenduses, kuna nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 138 märkis, võib investeering juba ka energiaharta lepingu artikli 1 punkti 7 kohaselt olla tehtud energiaharta lepingu välise kolmanda riigi ettevõtja poolt.
Mis puudutab teist tingimust, siis tuleb tõdeda, et elektrivarustuslepingust tulenev nõue võib
a priori
kuuluda nii energiaharta lepingu artikli 1 punkti 6 esimese lõigu alapunkti c kui ka artikli 1 punkti 6 esimese lõigu alapunkti f kohaldamisalasse.
Esiteks, mis puudutab energiaharta lepingu artikli 1 punkti 6 esimese lõigu alapunkti f, siis selle sätte tähenduses on mõistega „investeering“ hõlmatud „[…] lepingu[st] […] tulenevad õigused majandustegevuseks energiasektoris“. Nõuet võib aga pidada „lepingust tulenevaks õiguseks“. Kuid nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 122 sisuliselt märkis, ei saa lihtsast elektrienergia müügilepingust tulenevat nõuet iseenesest pidada nõudeks, mis on antud energiasektoris majandustegevusega tegelemiseks.
Teiseks, mis puudutab energiaharta lepingu artikli 1 punkti 6 esimese lõigu punkti c, siis selles sättes on täpsustatud, et mõistega „investeering“ on hõlmatud „rahalised nõuded ning toimingute tegemisega seotud majandusliku väärtusega nõuded, mis on investeeringuga seotud“. Seega tuleb kontrollida, kas elektrivarustuslepingust tulenevat nõuet saab selliste nõuetega samastada.
Sellega seoses tuleb esiteks toonitada, et põhikohtuasjas käsitletav nõue on rahaline, kuna eelotsusetaotlusest nähtub, et see kujutab endast rahasumma nõuet ja et selle arvuline väärtus on 16287185,94 USA dollarit, nagu on osutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 11.
Teiseks tuleneb see nõue lepingust, nimelt Moldtranselectro ja Derimeni vahel sõlmitud elektrivarustuslepingust, millel on majanduslik väärtus, kuna tarne tehti rahasumma tasumise vastu.
Seega jääb veel kolmandaks kindlaks teha, kas see nõue on tekkinud investeeringuga seotud lepingu alusel.
Selles osas ei võimalda miski Euroopa Kohtu käsutuses olevas toimikus asuda seisukohale, et Moldtranselectro ja Derimeni vahel sõlmitud elektrivarustusleping oleks seotud mis tahes muu tehinguga, olenemata sellest, kas see kujutab endast investeeringut või mitte.
Nimelt puudutas Moldtranselectro ja Derimeni lepinguline suhe üksnes elektrienergia tarnet, kuna seda elektrienergiat tootsid teised Ukraina ettevõtjad, kes piirdusid selle müügiga Derimenile.
Selles kontekstis tuleb asuda seisukohale, et lihtsa tarnelepingu puhul on tegemist äritehinguga, mis ei saa iseenesest olla „investeering“ energiaharta lepingu artikli 1 punkti 6 tähenduses, ja seda isegi sõltumata küsimusest, kas konkreetse tehingu puhul on vaja teha sissemakse, et see oleks investeering.
Selle sätte mis tahes muu tõlgendus võtaks soovitud toime sellelt, et energiaharta leping teeb selget vahet kaubanduse, mida reguleerib lepingu II osa, ja investeeringute vahel, mida reguleerib lepingu III osa.
Selline eristamine peegeldab aga energiaharta lepingu eesmärki, mis tuleneb lepingu preambulist ja milleks on „majanduskasvu edendamine investeeringute ning energiakaubanduse liberaliseerimise abil“. Need kahte liiki meetmed kajastuvad lepingu ülesehituses, mis reguleerib ühest küljest investeeringuid ja teisest küljest kaubandust.
Sellega seoses tuleb rõhutada, et energiaharta lepingu artiklit 26 kohaldatakse vaidlustele, mis puudutavad selliste kohustuste väidetavat rikkumist, mis tulenevad lepingu III osast, mis käsitleb investeeringute edendamist ja kaitset, mitte kaubandust reguleeriva II osa alusel tekkinud kohustuste rikkumist. See eristamine peegeldab välisinvestoreid kaitsvate spetsiifiliste normide kehtestamise üht peamist põhjust, mis seisneb asjaolus, et investeerimistehingud eeldavad selliste vahendite kinnipidamist välismaal, mida ei ole tavaliselt vaidluse korral võimalik hõlpsasti koduriiki tagasi viia.
Käesoleval juhul ei võimalda ükski Euroopa Kohtule teatavaks tehtud asjaolu välistada, et Derimen oleks saanud Moldtranselectrole mõeldud elektritarnet mujale suunata ja pakkuda teistele ettevõtjatele, seda enam, et igal juhul sõltus selle elektri tootmine ise tellimustest, mida Moldtranselectro esitas otse Ukrenergole, kuigi viimane müüs seda elektrienergiat Energoaliansile, kes müüs seda edasi Derimenile. Neil asjaoludel oleks Derimen võinud elektritarne Moldtranselectrole katkestada või seda vähendada, ilma et see tähendaks tema ressursside kinnipidamist Moldovas.
Kuna põhikohtuasjas käsitletav nõue ei ole „investeering“ energiaharta lepingu artikli 1 punkti 6 esimese lõigu tähenduses, siis ei ole vaja kontrollida, kas selle sätte kolmandas lõigus nimetatud ja käesoleva kohtuotsuse punktides 67 ja 68 mainitud tingimus on täidetud.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et energiaharta lepingu artikli 1 punkti 6 ja artikli 26 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui ühe lepinguosalise ettevõtja omandab elektrivarustuslepingust tuleneva nõude, mis ei ole investeeringuga seotud ja kuulus ühele selle lepingu välise riigi ettevõtjale teise lepinguosalise avaliku ettevõtja suhtes, ei kujuta see endast „investeeringut“ nende sätete tähenduses.
Teine ja kolmas küsimus
Võttes arvesse esimesele küsimusele antud vastust, ei ole teisele ja kolmandale küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

Lissabonis 17. detsembril 1994 alla kirjutatud energiaharta lepingu, mis on Euroopa ühenduste nimel heaks kiidetud nõukogu ja komisjoni 23. septembri 1997. aasta otsusega 98/181/EÜ, ESTÜ, Euratom, artikli 1 punkti 6 ja artikli 26 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui ühe lepinguosalise ettevõtja omandab elektrivarustuslepingust tuleneva nõude, mis ei ole investeeringuga seotud ja kuulus ühele selle lepingu välise riigi ettevõtjale teise lepinguosalise avaliku ettevõtja suhtes, ei kujuta see endast „investeeringut“ nende sätete tähenduses.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.