CELEX: 62017CJ0104
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 94/62/EB
Pakuotės ir pakuočių atliekos
Atliekų naudojimas ir perdirbimas
Mokestis į nacionalinį aplinkos fondą
Įpakuotų prekių ir pakuočių pateikimas nacionalinei rinkai, jų nepakeičiant
Principas „teršėjas moka“
Teršėjo statusas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1994 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/62/EB dėl pakuočių ir pakuočių atliekų (
OL L 365, 1994, p. 10
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 13 t., p. 349) 15 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
SC Cali Esprou SRL
ir
Administraţia Fondului pentru Mediu
(Aplinkos fondo administracija, Rumunija, toliau – AFA) ginčą dėl mokesčio, kurį AFA nustatė bendrovei
Cali Esprou
, teisėtumo; tas mokestis apskaičiuotas remiantis pakuočių kiekiu, kurį 2013–2014 metais bendrovė pateikė Rumunijos rinkai.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 94/62 pirma ir antra konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„<…> kad būtų galima apsaugoti aplinką nuo pakuočių ir pakuočių atliekų poveikio arba tą poveikį sumažinti ir taip užtikrinti aukštą aplinkosaugos lygį, o, antra vertus, kad būtų galima užtikrinti vidaus rinkos funkcionavimą ir išvengti Bendrijoje prekybos kliūčių bei konkurencijos iškraipymo ir suvaržymo, būtina suderinti įvairias nacionalines priemones dėl pakuočių ir pakuočių atliekų;
<…> geriausias būdas neleisti gaminti pakuočių atliekų yra mažinti bendrą pakuočių apimtį.“
Šios direktyvos dvidešimt devintoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„<…> svarbu, kad visi, kurie dalyvauja gaminant, naudojant, importuojant pakuotes ir pakuotus produktus bei jais prekiauja, geriau suvoktų pakuočių tapimo atliekomis mastus ir pagal principą „teršėjas moka“ prisiimtų atsakomybę už tokias atliekas; <…> kuriant ir įgyvendinant šioje direktyvoje numatytas priemones, turėtų dalyvauti ir glaudžiai bendradarbiauti visi partneriai ir atitinkamai dalytis atsakomybe.“
Minėtos direktyvos 1 straipsnyje „Tikslai“ numatyta:
„1.   Šios direktyvos tikslas – suderinti pakuočių ir pakuočių atliekų tvarkymo nacionalines priemones, kad, pirma, būtų galima užkirsti kelią daryti poveikį valstybių narių ir trečiųjų šalių aplinkai arba mažinti tą poveikį ir taip užtikrinti aukštą aplinkosaugos lygį, o antra, kad būtų galima užtikrinti vidaus rinkos funkcionavimą ir išvengti prekybos kliūčių bei konkurencijos iškraipymo ir apribojimo Bendrijoje.
2.   Šiuo tikslu direktyvoje nustatomos priemonės, skirtos svarbiausia tam, kad nebūtų gaminamos pakuočių atliekos ir būtų taikomi papildomi pagrindiniai principai – pakartotinis pakuočių naudojimas, perdirbimas ir kitos pakuočių atliekų utilizavimo formos, ir taip būtų sumažintas galutinis tokių šalintinų atliekų kiekis.“
Tos pačios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Ši direktyva taikoma visoms Bendrijoje į rinką pateiktoms pakuotėms ir visoms pakuočių atliekoms, nepriklausomai nuo naudotų medžiagų ir nesvarbu, ar jos gaminamos ir naudojamos pramonės, prekybos, raštinių, parduotuvių, paslaugų, buities ar kitokioje srityje.“
Direktyvos 94/62 3 straipsnio 11 punkte nustatyta:
„Šioje direktyvoje:
<…>
11)
„ekonominės veiklos vykdytojai“ – kalbant apie pakuotes, tai pakuočių medžiagų tiekėjai, pakuočių gamintojai ir perdirbėjai, pildytojai ir naudotojai, importuotojai, prekybininkai ir platintojai, valdžios institucijos ir įstatymų numatytos organizacijos.“
Šios direktyvos 15 straipsnyje numatyta:
„Remdamasi atitinkamomis Sutarties nuostatomis, Taryba priima ekonominius instrumentus, skatinančius šios direktyvos tikslų įgyvendinimą. Jei tokie instrumentai nepriimti, valstybės narės, laikydamosi Bendrijos aplinkosaugos principų ir,
inter alia
, principo „teršėjas moka“ bei prievolių, atsirandančių iš Sutarties, gali imtis šių tikslų įgyvendinimui reikalingų priemonių.“
Rumunijos teisė
Hotărârea Guvernului nr. 621/2005 privind gestionarea ambalajelor și a deșeurilor de ambalaje
(Vyriausybės nutarimas dėl pakuočių atliekų tvarkymo Nr. 621/2005,
Monitorul Oficial al României
Nr. 639, I dalis, 2005 m. liepos 20 d., toliau – Vyriausybės nutarimas Nr. 621/2005) (pagrindinei bylai taikoma redakcija) 16 straipsnio 1 ir 4 dalyse numatyta:
„1)   Ekonominės veiklos vykdytojai, Rumunijos juridiniai asmenys, toliau nurodytomis sąlygomis atsako už visas dėl pakuočių, kurias jie pateikia nacionalinei rinkai, susidariusias atliekas:
a)
ekonominės veiklos vykdytojai, kurie pateikia rinkai įpakuotas prekes, atsako už atliekas, susidariusias dėl jų prekėms įpakuoti panaudotų pirminių, antrinių ir tretinių pakuočių, išskyrus mažmeninei prekybai skirtas pakuotes, kurios valstybės rinkai teikiamoms prekėms įpakuoti naudojamos jų prekybos vietoje;
b)
ekonominės veiklos vykdytojai, kurie supakuoja atskirai supakuotas prekes, kad jas perparduotų arba perskirstytų, atsako už atliekas, susidariusias dėl antrinių ir tretinių pakuočių, kurias jie pateikia rinkai;
c)
ekonominės veiklos vykdytojai, kurie pateikia rinkai mažmeninei prekybai skirtas pakuotes, atsako už atliekas, susidariusias dėl šių pakuočių.
<…>
4)   2 dalyje numatyti ekonominės veiklos vykdytojai turi pasiekti bent jau tuos tikslus, kurie taikomi pakuočių atliekoms, susidariusioms dėl nacionalinei rinkai pateiktų arba pagal sutartį susigrąžintų pakuočių, kurių atsekamumas yra užtikrinamas; tie tikslai numatyti [
Ordonanța de urgență a guvernului Nr. 196/2005 privind Fondul pentru mediu
(Nepaprastasis vyriausybės potvarkis Nr. 196/2005 dėl Aplinkos fondo) (
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 1193, 2005 m. gruodžio 30 d.)] (su daliniais pakeitimais ir papildymais), patvirtinto [
Legea Nr. 105/2006
(Įstatymas Nr. 105/2006)] (su vėlesniais daliniais pakeitimais ir papildymais), 3 priede.“
Nepaprastojo vyriausybės potvarkio Nr. 196/2005 dėl Aplinkos fondo (toliau – OUG Nr. 196/2005) (pagrindinei bylai taikoma redakcija) 9 straipsnio 1 dalies d punkte nustatyta:
„Aplinkos fondas gauna šias pajamas:
<…>
d)
2 RON [(Rumunijos lėjos)] už kilogramą mokestis; jį turi mokėti tie ekonominės veiklos vykdytojai, kurie pateikia nacionalinei rinkai įpakuotas prekes, ir tie, kurie pirmą kartą išplatina nacionalinėje rinkoje mažmeninei prekybai skirtas pakuotes, taip pat ekonominės veiklos vykdytojai, kurie nuomoja pakuotes profesinei veiklai (nesvarbu, kokia forma); šis mokestis mokamas už skirtumą tarp kiekio, atitinkančio minimalius pakuočių atliekų panaudojimo ar sudeginimo atliekų deginimo įmonėse energijai gauti bei perdirbimo tikslus, numatytus 3 priede, ir realiai panaudoto ar sudeginto atliekų deginimo įmonėse energijai gauti ir perdirbto pakuočių atliekų kiekio.“
Ordinul Nr. 578/2006 pentru aprobarea metodologiei de calcul al contribuțiilor și taxelor datorate la Fondul pentru mediu
(Potvarkis Nr. 578/2006 dėl į Aplinkos fondą mokamų mokesčių ir rinkliavų apskaičiavimo metodo) (
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 516, 2006 m. birželio 14 d.), iš dalies pakeisto, be kita ko, 2011 m. kovo 10 d.
Ordinul Nr. 1032
(Potvarkis Nr. 1032) (
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 196, 2011 m. kovo 22 d.), priedo 11 punkte numatyta:
„Prekės pateikimas nacionalinei rinkai yra veiksmas, kuriuo pirmą kartą nemokamai arba už atlygį nacionalinei rinkai pateikiama prekė, siekiant ją išplatinti ir (arba) panaudoti, įskaitant asmeninį naudojimą (vartojimą).<…>“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Cali Esprou
įsigyja užsienyje įvairių jau įpakuotų prekių ir niekaip jų nepakeitusi parduoda ir pristato jas Rumunijos rinkos mažmenininkams.
Prekėmis, kurias ji pateikė Rumunijos rinkai, prekiauta laikotarpiu nuo 2011 m. rugpjūčio 19 d. iki 2014 m. gruodžio 31 d. Nuo 2015 m. kovo 30 d. iki balandžio 2 d.
Cali Esprou
buveinės patalpose atliktas mokestinis patikrinimas siekiant nustatyti, ar įvykdyta OUG Nr. 196/2005 9 straipsnio 1 dalies d punkte numatyta prievolė sumokėti AFA mokestį už 2011–2014 m. Rumunijos rinkai pateiktų įpakuotų prekių pakuotes.
Atlikus šį patikrinimą,
Cali Esprou
prievolė sumokėti papildomą sumą pagal OUG Nr. 196/2005 9 straipsnio 1 dalies d punktą už 2011 ir 2012 metus nenustatyta. Tačiau remdamosi šia nuostata mokesčių institucijos jai nurodė papildomai sumokėti 4242 RON (maždaug 909 EUR) sumą už 2013 ir 2014 metus.
Cali Esprou
administracine tvarka apskundė AFA šią prievolę sumokėti papildomą sumą; bendrovė nurodė, kad jai netaikomos OUG Nr. 196/2005 9 straipsnio 1 dalies d punkte numatytos mokėjimo prievolės, nes ji negali būti laikoma „teršėja“. 2015 m. liepos 3 d. AFA atmetė šį skundą. 2015 m. gruodžio 21 d.
Cali Esprou
pareiškė ieškinį
Tribunalul Vâlcea
(Vilčos apylinkės teismas, Rumunija) dėl, be kita ko, AFA sprendimo panaikinimo. Šis ieškinys atmestas 2016 m. gegužės 6 d. sprendimu.
Cali Esprou
apskundė šį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui –
Curtea de Apel Piteşti
(Piteščio apeliacinis teismas, Rumunija); ji tvirtina negalinti būti laikoma teršėja, nes tvarko pakuotes, o ne pakuočių atliekas. Be to,
Cali Esprou
teigimu, OUG Nr. 196/2005 9 straipsnio 1 dalies d punktas prieštarauja principui „teršėjas moka“, įtvirtintam Direktyvos 94/62 15 straipsnyje, kuriame numatyta galimybė imtis nacionalinių priemonių šios direktyvos tikslams pasiekti, laikantis Sąjungos aplinkos politikos principų,
inter alia
, principo „teršėjas moka“.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad OUG Nr. 196/2005 9 straipsnio 1 dalies d punkte numatytas mokestis yra „priemonė“, kuri patenka į Direktyvos 94/62 15 straipsnio taikymo sritį. Vis dėlto jis kelia klausimą, ar šis mokestis suderinamas su tame straipsnyje įtvirtintu principu „teršėjas moka“. Atsižvelgdamas į šios direktyvos 3 straipsnio 11 punkte pateiktą ekonominės veiklos vykdytojo apibrėžtį, jis nurodo, kad teršėjas, kaip jis suprantamas pagal minėtos direktyvos 15 straipsnį, turi būti susijęs su pakuotės virtimu atliekomis. Vis dėlto
Cali Esprou
yra tarpininkė, kuri pakuočių niekaip nepakeičia, todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar su tos pačios direktyvos 15 straipsniu suderinamas
Cali Esprou
įpareigojimas pagal OUG Nr. 196/2005 9 straipsnio 1 dalies d punktą mokėti AFA mokestį.
Šiomis aplinkybėmis
Curtea de Apel Piteşti
(Piteščio apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar Direktyvos 94/62 15 straipsnį galima aiškinti taip: pagal šį straipsnį Europos Sąjungos valstybei narei draudžiama priimti teisės normas, kuriomis įvedamas mokestis ekonominės veiklos vykdytojams, kurie pateikia nacionalinei rinkai įpakuotas prekes ir pakuotes, bet patys niekaip jų nepakeičia, tik tokios pačios formos parduoda ekonominės veiklos vykdytojui, kuris jas vėliau parduoda galutiniam vartotojui, kai minėtas mokestis mokamas už kilogramais nustatomą skirtumą tarp kiekio, atitinkančio minimalius pakuočių atliekų panaudojimo ar sudeginimo atliekų deginimo įmonėse energijai gauti ir perdirbimo tikslus, ir realiai panaudoto ar sudeginto atliekų deginimo įmonėse energijai gauti ir perdirbto pakuočių atliekų kiekio?“
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 94/62 15 straipsniui ir jame įtvirtintam principui „teršėjas moka“ prieštarauja nacionalinės teisės normos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kuriomis ekonominės veiklos vykdytojas, kuris niekaip nepakeičia rinkai pateikiamų pakuočių, įpareigojamas mokėti mokestį, apskaičiuojamą pagal pakuočių atliekų masės, atitinkančios minimalius jų panaudojimo energijai gauti ir jų perdirbimo tikslus, ir realiai panaudotų arba perdirbtų pakuočių atliekų masės skirtumą.
Direktyvos 94/62 15 straipsnyje numatyta, kad Taryba priima ekonomines priemones, kuriomis skatinama įgyvendinti šios direktyvos tikslus, ir kad, jei tokios priemonės nepriimtos, valstybės narės, laikydamosi Sąjungos aplinkos politikos principų ir,
inter alia
, principo „teršėjas moka“ bei prievolių, atsirandančių iš SESV, gali imtis šiems tikslams įgyvendinti reikalingų priemonių.
Taryba nepriėmė tokių ekonominių priemonių, kuriomis būtų nustatytas mokestis už valstybių narių rinkai pateikiamas pakuočių atliekas, todėl valstybės narės gali imtis priemonių, laikydamosi 15 straipsnio antrame sakinyje nustatytų sąlygų.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 94/62 15 straipsnyje ir dvidešimt devintoje konstatuojamojoje dalyje primintą principą „teršėjas moka“ reikalaujama, kaip rašoma minėtoje konstatuojamojoje dalyje, kad „visi, kurie dalyvauja gaminant, naudojant, importuojant pakuotes ir pakuotus produktus ir jais prekiauja, geriau suvoktų pakuočių tapimo atliekomis mastus“ ir „prisiimtų atsakomybę už tokias atliekas“. Taigi minėtas principas taikomas ne tik tiems, kas tiesiogiai atsako už atliekų susidarymą, – jo apimtis platesnė. Jis taip pat taikomas tiems, kas prisideda prie tokio atliekų susidarymo, be kita ko, importuotojams ir įpakuotų prekių platintojams (pagal analogiją žr. 2017 m. kovo 30 d. Sprendimo VG Čistoća,
C‑335/16
,
EU:C:2017:242
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Kiek tai susiję su Direktyvoje 94/62 apibrėžtais tikslais, 1 straipsnio „Tikslai“ 1 dalyje patikslinama, kad ši direktyva skirta tam, kad būtų „užtikrint[as] aukšt[as] aplinkosaugos lyg[is]“. Be to, pagal minėtos direktyvos 1 straipsnio 2 dalį minėtoje direktyvoje nustatomos „priemonės, skirtos svarbiausia tam, kad nebūtų gaminamos pakuočių atliekos ir būtų taikomi papildomi pagrindiniai principai – pakartotinis pakuočių naudojimas, perdirbimas ir kitos pakuočių atliekų utilizavimo formos, ir taip būtų sumažintas galutinis tokių šalintinų atliekų kiekis“. Šiais tikslais Direktyvos 94/62 2 straipsnyje apibrėžta plati šios direktyvos taikymo sritis: numatyta, kad ji taikoma visoms Sąjungos rinkai pateiktoms pakuotėms ir visoms pakuočių atliekoms.
Šiuos tikslus patvirtina Direktyvos 94/62 pirmos ir antros konstatuojamųjų dalių tekstas: nurodyta, kad šia direktyva atitinkamai siekiama, pirma, „apsaugoti aplinką“ nuo pakuočių atliekų poveikio arba jį „sumažinti ir taip užtikrinti aukštą aplinkosaugos lygį“ ir, antra, „mažinti bendrą pakuočių apimtį“.
Pagrindinėje byloje nagrinėjamo mokesčio atitiktį Sąjungos teisei reikia vertinti, be kita ko, atsižvelgiant į Direktyvos 94/62 tikslus ir principą „teršėjas moka“.
Kaip matyti iš OUG Nr. 196/2005 9 straipsnio 1 dalies d punkto, pagrindinėje byloje nagrinėjamas mokestis, taikomas ekonominės veiklos vykdytojams, kurie pirmą kartą pateikia nacionalinei rinkai įpakuotas prekes, apskaičiuojamas pagal pakuočių atliekų masės, atitinkančios minimalius jų panaudojimo arba sudeginimo tikslus, ir realiai panaudotų arba sudegintų deginimo įrenginiuose energijai gauti ir perdirbtų pakuočių atliekų masės skirtumą.
Rumunijos vyriausybės teigimu, šis mokestis apskritai skirtas tų, kurie Rumunijos rinkai teikia pakuotes, atsakomybei sustiprinti. Iš tiesų (tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), kai nustatomas mokestis, kuris apskaičiuojamas remiantis pakuočių atliekų mase, kuri viršija minimalius panaudojimo arba sudeginimo deginimo įrenginiuose energijai gauti ir perdirbimo tikslus, tas mokestis skatina sumažinti nacionalinei rinkai teikiamų pakuočių kiekį ir sudaro palankias sąlygas panaudoti arba perdirbti tokias atliekas.
Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamas mokestis atitinka Direktyva 94/62 siekiamus tikslus, be kita ko, kiek ja siekiama sumažinti galutinį šalintinų atliekų kiekį, kaip tai numatyta šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje ir jos antroje konstatuojamojoje dalyje, nes, pirma, sudaromos palankios sąlygos panaudoti arba sudeginti pakuočių atliekas deginimo įrenginiuose energijai gauti ir jas perdirbti ir, antra, piniginiu mokesčiu atgrasoma nuo minimalių panaudojimo ar sudeginimo deginimo įrenginiuose energijai gauti ir perdirbimo tikslų nesilaikymo.
Taip pat toks mokestis, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, akivaizdžiai atitinka reikalavimą laikytis Direktyvos 94/62 15 straipsnyje įtvirtinto principo „teršėjas moka“. Iš tiesų pagrindinėje byloje nagrinėjamas mokestis, kaip jis apibūdintas šio sprendimo 26 punkte, piniginę naštą perkelia tiems, kas pateikia pakuotes nacionalinei rinkai ir kurie viršija tam tikrus minimalius atliekų panaudojimo energijai gauti ir perdirbimo tikslus. Kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, iš OUG Nr. 196/2005 9 straipsnio 1 dalies d punkto ir Potvarkio Nr. 578/2006 dėl į Aplinkos fondą mokamų mokesčių ir rinkliavų apskaičiavimo metodo (su daliniais pakeitimais) priedo 11 punkto aišku, kad šis mokestis taikomas tik tiems, kas minėtas pakuotes pateikia rinkai pirmą kartą, ir netaikomas tolesniems rinkos dalyviams. Be to, šis mokestis taikomas tik tiek, kiek nesilaikoma minimalių atliekų panaudojimo energijai gauti ir perdirbimo tikslų.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad toks mokestis, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, atitinka tiek Direktyvos 94/62 tikslus, tiek principą „teršėjas moka“, kaip jis suprantamas pagal minėtos direktyvos 15 straipsnį.
Tokios išvados negali paneigti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme
Cali Esprou
pareikštas argumentas, kad ekonominės veiklos vykdytojas, kuris niekaip nepakeičia importuotų ir Rumunijos rinkai pateiktų prekių pakuočių, negali būti „teršėjas“, kaip jis suprantamas pagal principą „teršėjas moka“.
Iš tiesų, kaip matyti iš šio sprendimo 22 punkto, į principo „teršėjas moka“ taikymo sritį patenka ir įpakuotų prekių importuotojai, ir platintojai, jis nėra taikomas tik tiems, kas nagrinėjamų prekių pakuotes pakeičia. Importuotojai ir platintojai, nesvarbu, ar jie kaip nors pakeitė pakuotes, prisidėjo prie atliekų, kuriomis virs pakuotės, pateikimo nacionalinei rinkai.
Šią išvadą patvirtina Direktyvos 94/62 sisteminis aiškinimas. Tokiam ekonominės veiklos vykdytojui, koks aptariamas pagrindinėje byloje, kuris niekaip nepakeičia importuotų ir Rumunijos rinkai pateiktų prekių pakuočių, taikoma minėta direktyva: jos 3 straipsnio 11 punkte „ekonominės veiklos vykdytojai“ apibrėžiami plačiai, be kita ko, įtraukiami „importuotojai, prekybininkai ir platintojai“.
Todėl valstybė narė gali ekonominės veiklos vykdytojams, kurie niekaip nepakeičia pakuočių, kurias pateikia nacionalinei rinkai, nustatyti mokestį, koks aprašytas šio sprendimo 26 punkte, ir tuo nepažeidžia Direktyvos 94/62 15 straipsnyje įtvirtinto principo „teršėjas moka“.
Reikia pridurti, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog Direktyvos 94/62 15 straipsnis neatlieka išsamaus šia direktyva reglamentuojamose srityse priimtų nacionalinių priemonių derinimo, bet, kaip priminta šio sprendimo 20 punkte, įgalioja Tarybą priimti ekonomines priemones, kuriomis skatinama įgyvendinti šios direktyvos tikslus, arba, jei tokios priemonės nepriimtos, valstybės narės imasi veiksmų, laikydamosi „prievolių, atsirandančių iš Sutarties“. Taigi pagal šią nuostatą reikalaujama taip pat taikyti reikšmingas SESV nuostatas (2015 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Visnapuu,
C‑198/14
,
EU:C:2015:751
,
punktas).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog iš SESV 110 straipsnio matyti, kad jokia valstybė narė negali tiesiogiai ar netiesiogiai apmokestinti kitų valstybių narių gaminių jokiais savo vidaus mokesčiais, didesniais už tuos, kuriais ji tiesiogiai arba netiesiogiai apmokestina panašius vietos gaminius, ir kad jokia valstybė narė negali apmokestinti kitų valstybių narių gaminių tokio pobūdžio vidaus mokesčiais, kurie suteiktų netiesioginę apsaugą kitiems gaminiams.
Teisingumo Teismas kelis kartus nusprendė, kad piniginis mokestis yra vidaus mokestis, kaip jis suprantamas pagal SESV 110 straipsnį, jei jis taikomas pagal bendrąją vidaus mokesčių sistemą, kuri sistemiškai taikoma gaminių grupėms remiantis objektyviais, nuo gaminių kilmės ar paskirties nepriklausančiais kriterijais (žr., be kita ko, 2006 m. birželio 8 d. Sprendimo Koornstra,
C‑517/04
,
EU:C:2006:375
,
punktą ir 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Stadtgemeinde Frohnleiten ir Gemeindebetriebe Frohnleiten,
C‑221/06
,
EU:C:2007:657
,
punktą).
Be to, atliekas reikia laikyti gaminiais, kaip jie suprantami pagal SESV 110 straipsnį (šiuo klausimu žr. 1992 m. liepos 9 d. Sprendimo Komisija / Belgija,
C‑2/90
,
EU:C:1992:310
,
–
punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir į šio sprendimo 26 punkte pateiktą pagrindinėje byloje nagrinėjamo mokesčio aprašymą, reikia pripažinti, kad šis mokestis yra piniginis mokestis, taikomas pagal bendrąją vidaus mokesčių sistemą, kuri sistemiškai taikoma gaminių grupei, t. y. pakuočių atliekų kiekiui, kuris viršija minimalius panaudojimo arba sudeginimo tikslus ir nebuvo realiai panaudotas arba sudegintas deginimo įrenginiuose energijai gauti ir perdirbti.
Vadinasi, pagrindinėje byloje nagrinėjamas mokestis yra vidaus mokestis, kaip jis suprantamas pagal SESV 110 straipsnį.
Iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad SESV 110 straipsnis pažeidžiamas, kai importuotiems gaminiams ir panašiems vietos gaminiams taikomas mokestis skaičiuojamas skirtingai pagal skirtingus kriterijus, dėl to bent jau kai kuriais atvejais importuotas gaminys apmokestinamas didesne suma (2015 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Visnapuu,
C‑198/14
,
EU:C:2015:751
,
punktas ir 2016 m. birželio 16 d. Sprendimo Komisija / Portugalija,
C‑200/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2016:453
,
punktas).
Tačiau iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas mokestis taikomas pakuočių atliekoms remiantis objektyviais, nuo jų kilmės ir paskirties nepriklausančiais kriterijais. Šį mokestį turi mokėti ekonominės veiklos vykdytojai, kurie pateikia nacionalinei rinkai bet kokios kilmės įpakuotas prekes. Be to, sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra nieko, iš ko būtų galima spręsti, jog minėtas mokestis yra tokio pobūdžio, kad importuotų prekių pakuočių atliekos apmokestinamos didesne suma nei vidaus prekių pakuočių atliekos.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad Direktyvos 94/62 15 straipsniui ir jame įtvirtintam principui „teršėjas moka“ neprieštarauja nacionalinės teisės normos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kuriomis ekonominės veiklos vykdytojas, kuris niekaip nepakeičia rinkai pateikiamų pakuočių, įpareigojamas mokėti mokestį, apskaičiuojamą pagal pakuočių atliekų masės, atitinkančios minimalius jų panaudojimo energijai gauti ir jų perdirbimo tikslus, ir realiai panaudotų arba perdirbtų pakuočių atliekų masės skirtumą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:

1994 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/62/EB dėl pakuočių ir pakuočių atliekų 15 straipsniui ir jame įtvirtintam principui „teršėjas moka“ neprieštarauja nacionalinės teisės normos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kuriomis ekonominės veiklos vykdytojas, kuris niekaip nepakeičia rinkai pateikiamų pakuočių, įpareigojamas mokėti mokestį, apskaičiuojamą pagal pakuočių atliekų masės, atitinkančios minimalius jų panaudojimo energijai gauti ir perdirbimo tikslus, ir realiai panaudotų arba perdirbtų pakuočių atliekų masės skirtumą.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: rumunų.