CELEX: 62016CJ0135
Predhodno odločanje
Državne pomoči
Shema podpore za električno energijo iz obnovljivih virov in za energetsko intenzivne uporabnike
Sklep (EU) 2015/1585
Veljavnost glede na člen 107 PDEU
Dopustnost
Dejstvo, da tožeče stranke iz postopka v glavni stvari niso vložile ničnostne tožbe

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na veljavnost Sklepa Komisije (EU) 2015/1585 z dne 25. novembra 2014 o shemi pomoči SA.33995 (2013/C) (ex 2013/NN) (ki jo je Nemčija izvajala za podporo za električno energijo iz obnovljivih virov in energetsko intenzivne uporabnike) (
UL 2015, L 250, str. 122
, v nadaljevanju: sporni sklep).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med štirimi družbami skupine Georgsmarienhütte, ki so Georgsmarienhütte GmbH, Stahlwerk Bous GmbH, Schmiedag GmbH in Harz Guss Zorge GmbH, ter Bundesrepublik Deutschland (Zvezna republika Nemčija) v zvezi z izterjavo nezakonite pomoči, ki je bila razglašena za nezdružljivo z notranjim trgom in ki so jo prejele te družbe, po sprejetju spornega sklepa.
Nemško pravo
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da Gesetz zur Neuregelung des Rechtsrahmens für die Förderung der Stromerzeugung aus erneuerbaren Energien (zakon o novi ureditvi pravnega okvira za spodbujanje proizvodnje električne energije iz obnovljivih virov) (BGBl. 2011 I, str. 1634, v nadaljevanju: zakon EEG iz leta 2012) v bistvu določa mehanizem za izravnavo stroškov, ki jih povzroča električna energija, proizvedena iz obnovljivih virov energije, na zvezni ravni. Ta mehanizem temelji zlasti na dodatni dajatvi (v nadaljevanju: dodatna dajatev EEG), ki pomeni strošek, ki ga dobavitelji električne energije načeloma prenesejo na kupce ali končne odjemalce električne energije.
Zakon EEG iz leta 2012 v okviru sistema posebne izravnave kot izjemo dovoljuje, da se za elektrointenzivna podjetja, ki so veliki porabniki energije (v nadaljevanju: EIP), na podlagi členov 40, 41 in 43 tega zakona dodatna dajatev EEG omeji. Ta omejitev je namenjena zmanjšanju energetskih stroškov teh podjetij in s tem ohranitvi njihove mednarodne konkurenčnosti.
Zakon EEG iz leta 2012 v členu 40 določa, da se dodatna dajatev EEG omeji na podlagi zahteve, ki se vloži pri Bundesamt für Wirtschaft und Ausfuhrkontrolle (zvezni urad za gospodarstvo in nadzor nad izvozom, Nemčija) (v nadaljevanju: BAFA).
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so štiri družbe skupine Georgsmarienhütte. Ukvarjajo se s proizvodnjo, ulivanjem in obdelavo jekla ter so bile za leti 2013 in 2014 upravičene do omejitve dodatne dajatve EEG, ki je bila odobrena z odločbami urada BAFA.
Vendar so bile te odločbe o omejitvi, kar zadeva del zadevnih zneskov, retroaktivno umaknjene z odločbami urada BAFA z dne 25. novembra 2014 (v nadaljevanju: odločbe o delnem umiku). Zadnjenavedeni je tudi zavrnil pritožbe, ki so jih tožeče stranke iz postopka v glavni stvari vložile zoper te odločbe o delnem umiku.
Odločbe o delnem umiku so bile sprejete za izvršitev spornega sklepa, s katerim je Evropska komisija razglasila, da je bila zlasti shema posebne izravnave v korist EIP nezakonita državna pomoč, in Zvezni republiki Nemčiji odredila, naj od upravičencev izterja pomoč, ki ni združljiva z notranjim trgom.
Natančneje, Komisija je s spornim sklepom ugotovila, da je pomoč, ki je zajemala zmanjšanja dodatne dajatve EEG v korist EIP, združljiva z notranjim trgom, če spada v katero od štirih kategorij iz člena 3(1) tega sklepa. V skladu s členom 3(2) navedenega sklepa vsaka pomoč, ki ni vključena v katero od kategorij iz tega člena 3(1), ni združljiva z notranjim trgom in Zvezna republika Nemčija mora zato v skladu s členoma 6 in 7 tega sklepa od upravičencev izterjati nezdružljivo pomoč na način, kot je določen v Prilogi III k spornemu sklepu.
Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so pri Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (upravno sodišče v Frankfurtu na Majni, Nemčija) vložile tožbo zlasti proti odločbam o delnem umiku.
Te tožeče stranke so pred navedenim sodiščem izrazile dvom v zvezi s tem, da je Komisija omejitev dodatne dajatve EEG opredelila kot „državno pomoč“ v smislu člena 107 PDEU. V teh okoliščinah je Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (upravno sodišče v Frankfurtu na Majni) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je [sporni sklep] v nasprotju s [PDEU], ker Komisija v njem opredeljuje omejitev dodatne dajatve EEG kot pomoč v smislu člena 107 PDEU?“
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
V zadevi v glavni stvari se v bistvu izpodbija veljavnost spornega sklepa, ker je bila v njem omejitev dodatne dajatve EEG opredeljena kot „državna pomoč“ v smislu člena 107 PDEU.
Komisija s sklicevanjem na sodbo z dne 9. marca 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (
C‑188/92
,
EU:C:1994:90
), trdi, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni dopusten, ker tožeče stranke iz postopka v glavni stvari zoper sporni sklep niso vložile ničnostne tožbe pred Splošnim sodiščem Evropske unije.
Opozoriti je treba, da je Sodišče v točki 17 navedene sodbe, ki je bila izdana v podobni zadevi, kot je zadeva v glavni stvari, v bistvu razsodilo, da je zlasti zaradi pomislekov v zvezi s pravno varnostjo izključena možnost, da bi prejemnik državne pomoči, na katero se nanaša sklep Komisije, naslovljen neposredno zgolj na državo članico tega prejemnika, ki bi lahko ta sklep brez dvoma izpodbijal na podlagi člena 263 PDEU in je pustil, da se obvezni rok iz šestega odstavka te določbe izteče, učinkovito izpodbijal zakonitost navedenega sklepa pred nacionalnimi sodišči v okviru tožbe, vložene zoper nacionalne ukrepe za izvršitev tega sklepa (glej tudi sodbi z dne 15. februarja 2001, Nachi Europe,
C‑239/99
,
EU:C:2001:101
, točka
, in z dne 5. marca 2015, Banco Privado Português in Massa Insolvente do Banco Privado Português,
C‑667/13
,
EU:C:2015:151
, točka
).
Sodišče je natančneje menilo, da bi v tem primeru sprejetje nasprotne rešitve pomenilo, da se prejemniku pomoči prizna možnost, da zaobide pravnomočnost, ki jo ima sklep na podlagi načela pravne varnosti po izteku roka za vložitev tožbe (sodbi z dne 15. februarja 2001, Nachi Europe,
C‑239/99
,
EU:C:2001:101
, točka
, in z dne 5. marca 2015, Banco Privado Português in Massa Insolvente do Banco Privado Português,
C‑667/13
,
EU:C:2015:151
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar je izključitev, na katero je opozorjeno v točki 14 te sodbe, upravičena tudi v primeru, v katerem se prejemnik pomoči pred nacionalnim sodiščem sklicuje na neveljavnost sklepa Komisije, preden se izteče rok za vložitev tožbe zoper ta sklep, ki je določen v členu 263, šesti odstavek, PDEU.
Tako je za to, da se lahko posameznik v okviru tožbe, ki jo vloži pred nacionalnim sodiščem, sklicuje na nezakonitost določb v aktu Unije, ki je podlaga za nacionalno odločbo, sprejeto proti njemu, potrebno, da je bodisi zoper ta akt Unije v ustreznih rokih vložil tudi ničnostno tožbo na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU bodisi da tega ni storil, ker nedvomno ni imel pravice za vložitev te tožbe (glej v tem smislu sodbe z dne 29. junija 2010, E in F,
C‑550/09
,
EU:C:2010:382
, točki
in
; z dne 17. februarja 2011, Bolton Alimentari,
C‑494/09
,
EU:C:2011:87
, točki
in
, in z dne 28. marca 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, točka
in navedena sodna praksa).
Če torej posameznik, ki namerava izpodbijati akt Unije, nedvomno ima procesno upravičenje na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU, mora uporabiti pravno pot, ki je določena v tej določbi, tako da vloži tožbo pri Splošnem sodišču.
Kot je namreč generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah od 40 do 44 sklepnih predlogov, ničnostna tožba skupaj z možnostjo vložitve pritožbe zoper odločitev Splošnega sodišča ponuja postopkovni okvir, ki je posebej primeren za poglobljen in kontradiktoren preizkus dejanskih in pravnih vprašanj, zlasti na tehničnih in kompleksnih področjih, med katere spada področje državnih pomoči, kot je razvidno iz tretje uvodne izjave Sklepa Sveta 88/591/ESPJ, EGS, Euratom, z dne 24. oktobra 1988 o ustanovitvi Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 181).
Vseeno pa je treba pojasniti, da ta ugotovitev ne vpliva na vlogo, ki jo ima v sodni strukturi Unije predhodno odločanje.
Postopek predhodnega odločanja, ki je določen v členu 267 PDEU, namreč med Sodiščem in nacionalnimi sodišči vzpostavlja neposredno sodelovanje, v okviru katerega zadnja tesno sodelujejo pri pravilni uporabi in enotni razlagi prava Unije ter varstvu pravic, ki jih ta pravni red daje posameznikom (mnenje 1/09 z dne 8. marca 2011,
EU:C:2011:123
, točka
).
Zato potreba po tem, da fizična ali pravna oseba za izpodbijanje zakonitosti akta Unije vloži ničnostno tožbo na podlagi člena 263 PDEU, kadar je zato nedvomno upravičena v smislu četrtega odstavka tega člena, ne posega v možnost navedene osebe, da izpodbija zakonitost nacionalnih aktov za izvršitev navedenega akta pred pristojnimi nacionalnimi sodišči.
Poleg tega je bilo razsojeno, da za prejemnika državne pomoči, ki je v roku iz člena 263, šesti odstavek, PDEU vložil ničnostno tožbo pri Splošnem sodišču zoper sklep Komisije, s katerim je bila ta pomoč razglašena za nezdružljivo z notranjim trgom, ni mogoče šteti, da namerava zaobiti pravnomočnost tega sklepa, ker izpodbija njegovo veljavnost tudi pred predložitvenim sodiščem (glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 2015, Banco Privado Português in Massa Insolvente do Banco Privado Português,
C‑667/13
,
EU:C:2015:151
, točka
).
Opozoriti je treba še, da kadar je rešitev spora, ki poteka pred nacionalnim sodiščem, odvisna od veljavnosti sklepa Komisije, iz obveznosti lojalnega sodelovanja izhaja, da mora nacionalno sodišče, da bi se izognilo sprejetju sodne odločbe, ki ne bi bila skladna s sklepom Komisije, postopek prekiniti, dokler sodišča Unije ne sprejmejo pravnomočne odločbe glede ničnostne tožbe, razen če meni, da je glede na okoliščine primera upravičeno pri Sodišču vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe glede veljavnosti sklepa Komisije (sodba z dne 14. decembra 2000, Masterfoods in HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, točka
).
Prav tako je treba navesti, da iz razlogov, navedenih v točki 19 te sodbe, načelo učinkovitega izvajanja sodne oblasti lahko upraviči, da v primeru hkratnih postopkov pred Splošnim sodiščem v okviru ničnostne tožbe in pred Sodiščem v okviru predhodnega odločanja, ki se nanaša na veljavnost, Sodišče, če to šteje za primerno, uporabi člen 54, tretji odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, da prekine postopek, ki poteka pred njim, v korist postopka, ki je bil začet pri Splošnem sodišču.
V zadevi v glavni stvari je torej treba glede na preudarke iz točk od 14 do 19 te sodbe preučiti, ali so tožeče stranke iz postopka v glavni stvari nedvomno imele procesno upravičenje za predlaganje razglasitve ničnosti spornega sklepa pred Splošnim sodiščem na podlagi člena 263 PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 14. marca 2017, A in drugi,
C‑158/14
,
EU:C:2017:202
, točki
in
ter navedena sodna praksa), ne glede na to, ali so navedene tožeče stranke tožbo pred nacionalnimi sodišči vložile pred iztekom roka za vložitev tožbe pri Splošnem sodišču.
Glede tega iz člena 263, četrti odstavek, PDEU izhaja, da lahko fizična ali pravna oseba vloži tožbo zoper sklep, naslovljen na drugo osebo, samo če se navedeni sklep nanjo neposredno in posamično nanaša.
V obravnavani zadevi člen 10 spornega sklepa izrecno določa, da je naslovnica navedenega sklepa Zvezna republika Nemčija.
Vendar je treba ugotoviti, prvič, da člena 6 in 7 spornega sklepa Zvezni republiki Nemčiji nalagata, naj izterja dodeljeno nezdružljivo pomoč, tako da so morali nemški organi te pomoči izterjati v skladu s podrobnimi pravili, opredeljenimi v Prilogi III k spornemu sklepu, ne da bi glede tega imeli kakršno koli polje proste presoje.
Zato je treba za tožeče stranke iz postopka v glavni stvari šteti, da se ta sklep nanje neposredno nanaša (glej v tem smislu sodbe z dne 19. oktobra 2000, Italija in Sardegna Lines/Komisija,
C‑15/98 in C‑105/99
,
EU:C:2000:570
, točka
; z dne 17. septembra 2009, Komisija/Koninklijke FrieslandCampina,
C‑519/07 P
,
EU:C:2009:556
, točki
in
, in z dne 27. februarja 2014, Stichting Woonlinie in drugi/Komisija,
C‑133/12 P
,
EU:C:2014:105
, točki
in
).
Drugič, opozoriti je treba, da lahko drugi pravni subjekti kot tisti, na katere je sklep naslovljen, zatrjujejo, da se ta sklep nanje posamično nanaša, le če vpliva nanje zaradi nekaterih njihovih posebnih značilnosti ali zaradi dejanskega položaja, zaradi katerega se razlikujejo od vseh drugih oseb in ki jih torej individualizira podobno kot samega naslovnika (sodbi z dne 15. julija 1963, Plaumann/Komisija,
25/62
,
EU:C:1963:17
, točka
, in z dne 29. aprila 2004, Italija/Komisija,
C‑298/00 P
,
EU:C:2004:240
, točka
in navedena sodna praksa).
Zlasti je bilo razsojeno, da kadar izpodbijani akt prizadene skupino oseb, ki so bile prepoznane ali prepoznavne v času, ko je bil ta akt sprejet, z merili, lastnimi članom te skupine, se lahko ta akt na te osebe posamično nanaša, ker so del omejenega kroga gospodarskih subjektov (sodba z dne 17. septembra 2009, Komisija/Koninklijke FrieslandCampina,
C‑519/07 P
,
EU:C:2009:556
, točka
in navedena sodna praksa).
Tako so dejanski prejemniki posamičnih pomoči, dodeljenih iz naslova sheme pomoči, za katere je Komisija odredila vračilo, iz tega razloga posamično prizadeti v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU. Obveznost izterjave, ki je naložena s sklepom Komisije o shemi pomoči, namreč dovolj individualizira vse upravičence iz zadevne sheme, ker so od sprejetja tega sklepa dalje izpostavljeni tveganju, da bo treba ugodnosti, ki so jih prejeli, vrniti, in so zato prizadeti v svojem pravnem položaju (glej v tem smislu sodbi z dne 9. junija 2011, Comitato Venezia vuole vivere in drugi/Komisija,
C‑71/09 P, C‑73/09 P in C‑76/09 P
,
EU:C:2011:368
, točki
in
, in z dne 21. decembra 2011, A2A/Komisija,
C‑320/09 P
, neobjavljena,
EU:C:2011:858
, točki
in
).
Ni sporno, da je urad BAFA v korist tožečih strank iz postopka v glavni stvari izdal posamične odločbe, na podlagi katerih so bile te lahko upravičene do omejitve dodatne dajatve EEG.
Prav to dajatev pa je Komisija opredelila kot „pomoč, ki ni združljiva z notranjim trgom“, in je bila odrejena njena izterjava v skladu s podrobnimi pravili, določenimi v spornem sklepu.
Tako se sporni sklep na tožeče stranke iz postopka v glavni stvari ne nanaša samo zato, ker so te EIP, ki so del energetskega sektorja, na katerega se nanaša shema pomoči, ki je bila preučena v navedenem sklepu. Posamično so prizadete kot dejanske prejemnice pomoči, dodeljene iz naslova te sheme, za katero je Komisija odredila, naj se izterja (glej v tem smislu sodbi z dne 19. oktobra 2000, Italija in Sardegna Lines/Komisija,
C‑15/98 in C‑105/99
,
EU:C:2000:570
, točka
, in z dne 29. aprila 2004, Italija/Komisija,
C‑298/00 P
,
EU:C:2004:240
, točka
).
Na podlagi navedenega je mogoče ugotoviti, da bi tožeče stranke iz postopka v glavni stvari nedvomno lahko predlagale, naj se sporni sklep razglasi za ničen.
Res je sicer, da je vsaka od tožečih strank iz postopka v glavni stvari pri Splošnem sodišču vložila ničnostno tožbo zoper Sklep Komisije C(2013) 4424 final z dne 18. decembra 2013 o začetku formalnega postopka preiskave na podlagi člena 108(2) PDEU v zvezi z ukrepi, ki jih je Zvezna republika Nemčija izvajala za podporo za električno energijo iz obnovljivih virov in energetsko intenzivne uporabnike (Državna pomoč SA. 33995 (2013/C) (ex 2013/NN)).
Ker pa se je formalni postopek preiskave medtem končal s sprejetjem spornega sklepa, je Splošno sodišče s sklepi z dne 9. junija 2015, Stahlwerk Bous/Komisija (
T‑172/14
, neobjavljen,
EU:T:2015:402
), z dne 9. junija 2015, Georgsmarienhütte/Komisija (
T‑176/14
, neobjavljen,
EU:T:2015:414
), z dne 9. junija 2015, Harz Guss Zorge/Komisija (
T‑177/14
, neobjavljen,
EU:T:2015:395
), in z dne 9. junija 2015, Schmiedag/Komisija (
T‑183/14
, neobjavljen,
EU:T:2015:396
), odločilo, da se postopek s tožbami, ki so jih vložile tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, ustavi, ker so te postale brezpredmetne.
Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so poleg tega v zvezi s temi tožbami med postopkom podale predloge za prilagoditev tožbenih predlogov, da bi bila predmet navedenih tožb tudi razglasitev ničnosti spornega sklepa. Vendar je Splošno sodišče v sklepih, ki so navedeni v prejšnji točki, te predloge zavrglo kot nedopustne, ker sporni sklep ni spremenil ali nadomestil sklepa o začetku formalnega postopka preiskave iz točke 38 te sodbe in ni imel niti enakega predmeta.
Poleg tega je treba poudariti, da je Splošno sodišče v točkah 23 ali 24 sklepov, ki so omenjeni v točki 39 te sodbe, na enak način pojasnilo, da zavrženje predlogov za prilagoditev, katerih namen je bil doseči razglasitev ničnosti spornega sklepa, ne posega v možnost tožečih strank iz postopka v glavni stvari za vložitev tožbe zoper navedeni sklep.
Vendar tožeče stranke iz postopka v glavni stvari niso vložile nove tožbe pri Splošnem sodišču.
Glede na zgornje preudarke je treba ugotoviti, da ker so imele tožeče stranke iz postopka v glavni stvari nedvomno pravico vložiti ničnostno tožbo v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU zoper sporni sklep, vendar te pravice niso izkoristile, se ne morejo sklicevati na neveljavnost tega sklepa v utemeljitev svojih tožb, ki so jih vložile pri predložitvenem sodišču zoper nacionalne ukrepe za izvršitev navedenega sklepa.
V teh okoliščinah ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ker veljavnost spornega sklepa ni bila veljavno izpodbijana pred predložitvenim sodiščem, ni dopusten.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (upravno sodišče v Frankfurtu na Majni, Nemčija) z odločbo z dne 23. februarja 2016, ni dopusten.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.