CELEX: 62019CJ0107
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Socialinė politika
Direktyva 2003/88/EB
Darbo laiko organizavimas
Sąvokos „darbo laikas“ ir „poilsio laikas“
Pertraukos laikotarpis, kuriuo darbuotojas privalo būti pasirengęs per dvi minutes išvykti į iškvietimą
Sąjungos teisės viršenybė

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (
OL L 299, 2003, p. 9
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381) 2 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant XR ir
Dopravní podnik hl. m. Prahy, akciová společnost
(toliau – DPP) ginčą dėl pastarosios atsisakymo sumokėti XR 95335 Čekijos kronų (CZK) (maždaug 3600 EUR) sumą ir nuo šios sumos priskaičiuotus delspinigius kaip darbo užmokestį už pertraukas, kurios jam buvo suteiktos vykdant profesinę veiklą laikotarpiu nuo 2005 m. lapkričio mėn. iki 2008 m. gruodžio mėn.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 2003/88 4 ir 5 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(4)
Tikslo pagerinti darbuotojų saugą, higieną ir sveikatą darbe neturėtų būti siekiama vien dėl ekonominių priežasčių.
(5)
Visi darbuotojai turi turėti pakankamai laiko poilsiui. „Poilsio“ sąvoką būtina išreikšti laiko vienetais, t. y. dienomis, valandomis ir (arba) jų dalimis. [Europos Sąjungos] darbuotojams turi būti suteikiamas minimalus dienos, savaitės ir kasmetinio poilsio laikas ir atitinkamos pertraukos. <…>“
Šios direktyvos 1 straipsnyje nustatyta:
„1.   Ši direktyva nustato būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo.
2.   Ši direktyva taikoma:
a)
minimaliam dienos poilsio, savaitės poilsio ir kasmetinių atostogų laikui, pertraukoms ir maksimaliam savaitės darbo laikui ir
b)
tam tikriems naktinio darbo, pamaininio darbo ir darbo modelių aspektams.
<…>“
Minėtos direktyvos 2 straipsnyje „Apibrėžimai“ numatyta:
„Šioje direktyvoje vartojami šie apibrėžimai:
1)
„darbo laikas“ – tai bet koks laikas, kai darbuotojas yra darbo vietoje, darbdavio žinioje ir vykdo savo veiklą arba atlieka pareigas pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką;
2)
„poilsio laikas“ – tai visoks [bet koks] laikas, kuris nėra darbo laikas;
<…>
5)
„pamaininis darbas“ – tai bet koks darbo pamainomis organizavimas, pagal kurį darbuotojai pakeičia vieni kitus tose pačiose darbo vietose pagal tam tikrą modelį, įskaitant ir rotacijos modelį, kai darbas gali būti nepertraukiamas arba nutraukiamas, ir kuris sudaro būtinybę darbuotojams dirbti skirtingu laiku per tam tikrą dienų ar savaičių laikotarpį;
<…>“
Direktyvos 2003/88 4 straipsnyje „Pertraukos“ nustatyta:
„Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad esant ilgesnei nei šešių valandų darbo dienai, kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į pertrauką pailsėti, apie kurią išsamesnės sąlygos, įskaitant trukmę ir suteikimo sąlygas, nustatomos kolektyvinėmis sutartimis arba susitarimais tarp darbdavių ir darbuotojų, arba[,] jeigu jų nėra, nacionalinės teisės aktais.“
Čekijos teisė
Zákon č. 65/1965 Sb., zákoník práce
(Įstatymas Nr. 65/1965, nustatantis Darbo kodeksą), kuris buvo taikytas iki 2006 m. gruodžio 31 d., 83 straipsnyje buvo numatyta:
„(1)   Darbo laikas – tai laikotarpis, kuriuo darbuotojas privalo dirbti darbdaviui.
(2)   Poilsio laikas – tai laikotarpis, kuris nėra darbo laikas.
<…>
(5)   Budėjimas – tai laikotarpis, per kurį darbuotojas pagal savo darbo sutartį privalo būti pasirengęs atlikti galimą užduotį, kuri, esant būtinajam reikalingumui, turės būti atliekama ne jo darbo pamainos metu.
<…>“
Šio įstatymo 89 straipsnyje, kuriame reglamentuojamas „Pertraukų laikotarpis“, buvo nurodyta:
„(1)   Darbdavys ne vėliau kaip po šešių valandų nepertraukiamo darbo privalo suteikti darbuotojams ne trumpesnę kaip 30 minučių trukmės pertrauką, skirtą pavalgyti ir pailsėti; nepilnamečiams asmenims tokia pertrauka suteikiama ne vėliau kaip po keturių su puse valandų nepertraukiamo darbo. Jeigu tam tikras darbas negali būti nutrauktas, darbuotojui suteikiama pakankamai laiko pailsėti ir pavalgyti nenutraukiant tarnybos arba darbo; nepilnamečiams asmenims visada suteikiama pertrauka, skirta pavalgyti ir pailsėti, kaip tai suprantama pagal pirmąjį sakinį.
(2)   Darbdavys nustato tinkamą pertraukos, skirtos pavalgyti, trukmę, pasikonsultavęs su kompetentinga profesine sąjunga.
(3)   Darbdavys nustato šių pertraukų pradžią ir pabaigą, pasikonsultavęs su kompetentinga profesine sąjunga.
(4)   Pertraukos, skirtos pavalgyti ir pailsėti, negali būti suteikiamos darbo laiko pradžioje arba pabaigoje.
(5)   Pertraukos, skirtos pavalgyti ir pailsėti, neįtraukiamos į darbo laiko apskaitą.“
Šios nuostatos buvo panaikintos ir pakeistos
Zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce
(Įstatymas Nr. 262/2006, nustatantis Darbo kodeksą), įsigaliojusiu 2007 m. sausio 1 d. Šio įstatymo 78 straipsnyje nustatyta:
„(1)   Taikant nuostatas, reglamentuojančias darbo laiką ir poilsio laiką, vartojamos šios sąvokos:
a)
„darbo laikas“ – tai laikotarpis, kuriuo darbuotojas privalo dirbti darbdaviui; darbuotojas turi būti pasirengęs darbo vietoje atlikti tam tikrą užduotį pagal darbdavio nurodymus;
<…>
h)
„budėjimas“ – tai laikotarpis, kai darbuotojas pagal savo darbo sutartį privalo būti pasirengęs atlikti galimą užduotį, kuri, esant būtinajam reikalingumui, turės būti atliekama ne jo darbo pamainos metu. Budėjimas gali būti vykdomas tik kitoje su darbuotoju sutartoje vietoje, kuri nėra darbdavio darbo vieta;
<…>“
Dėl pertraukos ir saugos pertraukos laiko minėto įstatymo 88 straipsnyje paaiškinta:
„(1)   Darbdavys ne vėliau kaip po šešių valandų nepertraukiamo darbo privalo suteikti darbuotojams ne trumpesnę kaip 30 minučių trukmės pertrauką, skirtą pavalgyti ir pailsėti; nepilnamečiams asmenims tokia pertrauka suteikiama ne vėliau kaip po keturių su puse valandos nepertraukiamo darbo. Jeigu tam tikras darbas negali būti nutrauktas, darbuotojui suteikiama pakankamai laiko pailsėti ir pavalgyti nenutraukiant tarnybos arba darbo; šis laikotarpis turi būti įtrauktas į darbo laiko apskaitą. Nepilnamečiams asmenims visada suteikiama pertrauka, skirta pavalgyti ir pailsėti, kaip tai suprantama pagal pirmąjį sakinį.
(2)   Jei pertraukos, skirtos pavalgyti ir pailsėti, laikas turi būti padalytas, viena iš šios pertraukos dalių turi būti ne trumpesnė kaip 15 minučių. <…>“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Nuo 2005 m. lapkričio mėn. iki 2008 m. gruodžio mėn. XR dirbo DPP įmonėje ugniagesiu.
XR dirbo pamainomis, jos buvo skirstomos į dieninę pamainą, kuri trukdavo nuo 6.45 iki 19 val., ir naktinę pamainą, kuri trukdavo nuo 18.45 iki 7 val. Jo kasdienio darbo grafike buvo numatytos dvi pertraukos, skirtos pavalgyti ir pailsėti, o kiekvienos pertraukos trukmė buvo 30 minučių.
Laikotarpiu nuo 6.30 iki 13.30 val. XR galėjo nueiti į įmonės valgyklą, esančią už 200 m nuo jo darbo vietos, tačiau turėjo pasiimti radijo ryšio įrenginį, per kurį prireikus jam buvo pranešama, kad per dvi minutes prie įmonės valgyklos jo pasiimti atvyks gaisrinės automobilis. Be to, pastate, kuriame dirbo XR, buvo įrengta patalpa maistui pasigaminti įmonės valgyklos nedarbo valandomis.
Pertraukų laikas buvo įtraukiamas į XR darbo laiko apskaitą tik tuo atveju, jei pertrauka būdavo nutraukta dėl išvykimo gavus iškvietimą. Dėl šios priežasties už pertraukas, kurios nebuvo nutrauktos, darbo užmokestis nebuvo mokamas.
XR užginčijo šį darbo užmokesčio apskaičiavimo būdą. Manydamas, kad nenutrauktų pertraukų laikas taip pat laikytinas darbo laiku, jis pareikalavo sumokėti 95335 CZK sumą ir nuo šios sumos skaičiuojamus delspinigius kaip darbo užmokestį, kuris, jo nuomone, jam turėjo būti mokamas už dvi kasdienes pertraukas, į kurias nebuvo atsižvelgta apskaičiuojant jo darbo užmokestį už pagrindinėje byloje aptariamą laikotarpį.
Išnagrinėjęs bylą pirmojoje instancijoje
Obvodní soud pro Prahu 9
(Prahos 9-asis apylinkės teismas, Čekijos Respublika), kuris ir pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą, 2016 m. rugsėjo 14 d. sprendimu patenkino XR prašymą; šis sprendimas patvirtintas apeliacinėje instancijoje 2017 m. kovo 22 d. sprendimu.
Dėl šių sprendimų DPP pateikė kasacinį skundą
Nejvyšší soud
(Aukščiausiasis Teismas, Čekijos Respublika), šis 2018 m. birželio 12 d. sprendimu juos panaikino. Remdamasis atitinkamomis nacionalinės teisės nuostatomis tas teismas nusprendė: nors iš tiesų nekyla abejonių dėl to, kad pertraukos gali būti nutrauktos dėl išvykimo į iškvietimą, toks nutraukimas įvyksta tik kartkartėmis ir nenuspėjamai, todėl jo negalima laikyti įprasto profesinių pareigų vykdymo dalimi. Taigi, to teismo nuomone, pertraukų laikas iš principo negalėjo būti laikomas darbo laiku.
Nejvyšší soud
(Aukščiausiasis Teismas) grąžino bylą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kad šis priimtų sprendimą dėl bylos esmės. Pastarasis teismas pabrėžia pagal nacionalines proceso taisykles privalantis vadovautis
Nejvyšší soud
(Aukščiausiasis Teismas) pateiktu teisiniu vertinimu.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis XR buvo suteiktos pertraukos, šios veikiau kvalifikuotinos kaip „darbo laikas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/88 2 straipsnį.
Šiomis aplinkybėmis
Obvodní soud pro Prahu 9
(Prahos 9-asis apylinkės teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar pertraukos laikotarpis, kai darbuotojas privalo būti darbdavio žinioje, kad šis galėtų su juo susisiekti per dvi minutes, jeigu gaunamas skubus iškvietimas, turi būti laikomas „darbo laiku“, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2003/88] 2 straipsnį?
2.
Ar atsakymui į pirmąjį klausimą turi įtakos aplinkybė, kad dėl skubių iškvietimų [pertraukos] nutraukiamos tik kartkartėmis ir nenuspėjamai, arba (atsižvelgiant į aplinkybes) tokio nutraukimo dažnumas?
3.
Ar pirmosios instancijos teismas gali po to, kai aukštesnės instancijos teismas panaikina jo sprendimą ir grąžina bylą jam nagrinėti iš naujo, priimti sprendimą, neatitinkantį aukštesnės instancijos teismo paskelbto teisinio vertinimo, kuris yra privalomas pirmosios instancijos teismui, jeigu toks vertinimas prieštarauja Sąjungos teisei?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2003/88 2 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad darbuotojui kasdienio darbo laiko metu suteikta pertrauka, per kurią jis prireikus privalo būti pasirengęs per dvi minutes išvykti į iškvietimą, turi būti kvalifikuojama kaip „darbo laikas“, ar kaip „poilsio laikas“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, ir ar šiam kvalifikavimui turi įtakos tai, kad šios pertraukos metu į iškvietimą išvykstama tik kartkartėmis ir nenuspėjamai, taip pat tokių išvykimų dažnumas.
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad ginčas pagrindinėje byloje susijęs su darbo užmokesčiu, į kurį darbuotojas teigia turįs teisę už kasdienio darbo metu suteiktų pertraukų laiką.
Iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad, išskyrus Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalyje numatytą specialų atvejį, susijusį su mokamomis kasmetinėmis atostogomis, šia direktyva reglamentuojami tik tam tikri darbo laiko organizavimo aspektai, siekiant užtikrinti darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą, todėl iš esmės ji netaikoma darbuotojų darbo užmokesčiui (2021 m. kovo 9 d. Sprendimo Radiotelevizija Slovenija (Pasyviojo budėjimo laikotarpis atokioje vietovėje),
C-344/19
,
EU:C:2021:182
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kadangi tokiomis aplinkybėmis, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagrindinėje byloje klausimas dėl darbo užmokesčio už pertraukų laikotarpius priklauso nuo to, ar šie laikotarpiai kvalifikuotini kaip „darbo laikas“, ar kaip „poilsio laikas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/88, reikia atsakyti į pateiktus klausimus, kurie tai susiję su minėtu kvalifikavimu.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 punkte sąvoka „darbo laikas“ apibrėžta kaip „bet koks laikas, kai darbuotojas yra darbo vietoje, darbdavio žinioje ir vykdo savo veiklą arba atlieka pareigas“. Pagal šios direktyvos 2 straipsnio 2 punktą sąvoka „poilsio laikas“ yra apibrėžta negatyviai, t. y. kaip apimanti bet kokį laiką, kuris nėra darbo laikas.
Direktyvos 2003/88 antras skyrius, be kita ko, yra skirtas „minimaliam poilsio laikui“. Be dienos ir savaitės poilsio, šio skyriaus 4 straipsnyje reglamentuojamos „pertraukos“, į kurias teisę turi kiekvienas darbuotojas esant ilgesnei nei šešių valandų darbo dienai ir kurių sąlygos, įskaitant trukmę ir suteikimo sąlygas, nustatomos kolektyvinėmis sutartimis arba socialinių partnerių susitarimais, o jeigu jų nėra – nacionalinės teisės aktais.
Nagrinėjamu atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad per pertraukas XR nebuvo pavaduojamas, tačiau jam būdavo įteikiamas radijo ryšio įrenginys, per kurį jam buvo pranešama, kad jis turi nutraukti pertrauką dėl skubaus iškvietimo. Iš to matyti, kad per pertraukas ieškovui pagrindinėje byloje buvo taikomas budėjimo režimas, kuris bendrai apima visus laikotarpius, per kuriuos darbuotojas lieka darbdavio žinioje, kad jo paprašytas galėtų imtis darbo (šiuo klausimu žr. 2021 m. kovo 9 d. Sprendimo Radiotelevizija Slovenija (Pasyviojo budėjimo laikotarpis atokioje vietovėje),
C-344/19
,
EU:C:2021:182
,
punktą).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad sąvokos „darbo laikas“ ir „poilsio laikas“ yra visiškai priešingos. Taigi, Direktyvos 2003/88 taikymo tikslu darbuotojo budėjimo laikas turi būti laikomas arba „darbo laiku“, arba „poilsio laiku“, nes šioje direktyvoje nenumatyta tarpinė kategorija (šiuo klausimu žr. 2021 m. kovo 9 d. Sprendimo Radiotelevizija Slovenija (Pasyviojo budėjimo laikotarpis atokioje vietovėje),
C-344/19
,
EU:C:2021:182
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, sąvokos „darbo laikas“ ir „poilsio laikas“ yra Sąjungos teisės sąvokos ir jas reikia apibrėžti pagal objektyvius kriterijus, remiantis Direktyvos 2003/88 sistema ir tikslu. Iš tikrųjų tik toks autonominis aiškinimas gali užtikrinti visapusišką šios direktyvos veiksmingumą ir vienodą minėtų sąvokų taikymą visose valstybėse narėse (2021 m. kovo 9 d. Sprendimo Radiotelevizija Slovenija (Pasyviojo budėjimo laikotarpis atokioje vietovėje),
C-344/19
,
EU:C:2021:182
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Konkrečiau kalbant apie budėjimo laikotarpius, reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, laikotarpis, per kurį darbuotojas faktiškai nevykdo jokios veiklos savo darbdavio naudai, nebūtinai yra „poilsio laikas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/88 (2021 m. kovo 9 d. Sprendimo Radiotelevizija Slovenija (Pasyviojo budėjimo laikotarpis atokioje vietovėje),
C-344/19
,
EU:C:2021:182
,
punktas)
Taigi, viena vertus, dėl budėjimo laikotarpių darbo vietoje, kuri nesutampa su darbuotojo gyvenamąja vieta, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad lemiamas veiksnys sprendžiant, ar yra sąvokos „darbo laikas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2003/88, būdingų požymių, yra tai, kad darbuotojas privalo fiziškai būti darbdavio nurodytoje vietoje ir būti jo žinioje, kad prireikus galėtų nedelsdamas imtis darbo (2021 m. kovo 9 d. Sprendimo Radiotelevizija Slovenija (Pasyviojo budėjimo laikotarpis atokioje vietovėje),
C-344/19
,
EU:C:2021:182
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tokiu budėjimo laikotarpiu privalantis likti savo darbo vietoje, kad būtų darbdavio nedelsiant pasiekiamas, darbuotojas turi būti toli nuo savo socialinės ir šeimos aplinkos ir menkai gali valdyti laiką, kuriuo nereikalaujama atlikti profesinių funkcijų. Taigi visas šis laikotarpis turi būti laikomas „darbo laiku“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/88, neatsižvelgiant į tai, ar tuo laikotarpiu darbuotojas faktiškai dirbo darbą (2021 m. kovo 9 d. Sprendimo Radiotelevizija Slovenija (Pasyviojo budėjimo laikotarpis atokioje vietovėje),
C-344/19
,
EU:C:2021:182
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kita vertus, Teisingumo Teismas yra nusprendęs: nors pasyviojo budėjimo laikotarpiu, t. y. laikotarpiu, per kurį darbuotojas lieka savo darbdavio žinioje tam, kad prireikus pastarojo prašymu galėtų imtis darbo, darbuotojas neprivalo likti darbo vietoje, šį laikotarpį taip pat reikia laikyti „darbo laiku“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/88, jeigu dėl objektyvaus ir labai didelio darbuotojui nustatytų suvaržymų poveikio jo galimybėms tenkinti asmeninius ir socialinius interesus jis skiriasi nuo to laikotarpio, kai darbuotojas privalo tik būti darbdavio žinioje, kad šis galėtų su juo susisiekti (šiuo klausimu žr. 2021 m. kovo 9 d. Sprendimo Radiotelevizija Slovenija (Pasyviojo budėjimo laikotarpis atokioje vietovėje),
C-344/19
,
EU:C:2021:182
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vadinasi, sąvoka „darbo laikas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2003/88, apima visus budėjimo (įskaitant pasyvųjį budėjimą) laikotarpius, kai darbuotojui nustatyti apribojimai yra tokie, kad objektyviai ir labai stipriai paveikiama jo galimybė šiais laikotarpiais laisvai valdyti laiką, kuriuo nereikalaujama atlikti profesinių funkcijų, ir skirti šį laiką savo interesams (šiuo klausimu žr. 2021 m. kovo 9 d. Sprendimo Radiotelevizija Slovenija (Pasyviojo budėjimo laikotarpis atokioje vietovėje),
C-344/19
,
EU:C:2021:182
,
punktą).
Konkrečiau kalbant, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad budėjimo laikotarpis, per kurį darbuotojas gali planuoti savo asmeninę ir socialinę veiklą, nes jam suteiktas protingas terminas, per kurį jis turi vėl imtis savo profesinės veiklos,
a priori
nėra „darbo laikas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/88. Atvirkščiai, budėjimo laikotarpį, kuriuo nustatyta, kad darbuotojas privalo vėl imtis darbo per vos kelias minutes, iš principo reikia laikyti „darbo laiku“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, nes tokiu atveju darbuotojas praktiškai yra itin atgrasomas nuo bet kokios, net trumpalaikės, poilsio veiklos planavimo (2021 m. kovo 9 d. Sprendimo Radiotelevizija Slovenija (Pasyviojo budėjimo laikotarpis atokioje vietovėje),
C-344/19
,
EU:C:2021:182
,
punktas).
Vadinasi, kaip pabrėžė Teisingumo Teismas, tokio reagavimo termino poveikis turi būti konkrečiai įvertintas, prireikus atsižvelgiant į kitus darbuotojui taikomus suvaržymus, taip pat į budėjimo laikotarpiu darbuotojui sudarytas sąlygas (2021 m. kovo 9 d. Sprendimo Radiotelevizija Slovenija (Pasyviojo budėjimo laikotarpis atokioje vietovėje),
C-344/19
,
EU:C:2021:182
,
punktas).
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visas reikšmingas aplinkybes, turi įvertinti, ar per pertrauką XR taikytas suvaržymas, kurį lėmė būtinybė būti pasirengusiam per dvi minutes išvykti į iškvietimą, objektyviai ir labai reikšmingai apribojo šio darbuotojo galimybes laisvai valdyti savo laiką, siekiant užsiimti pasirinkta veikla.
Atsižvelgiant į DPP ir Europos Komisijos rašytinėse pastabose suformuluotus prieštaravimus, taip pat svarbu pažymėti, kad, pirma, pagal Direktyvos 2003/88 4 straipsnį valstybių narių turima diskrecija nustatyti pertraukoms taikomą tvarką, be kita ko, jų trukmę bei suteikimo sąlygas, neturi reikšmės pagrindinėje byloje nagrinėjamų laikotarpių kvalifikavimui kaip „darbo laiko“ ar „poilsio laiko“ Direktyvos 2003/88 2 straipsnio prasme, nes, kaip tai jau buvo priminta šio sprendimo 29 punkte, šios dvi sąvokos yra savarankiškos Sąjungos teisės sąvokos.
Kadangi šiomis aplinkybėmis, kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, XR suteiktos pertraukos buvo trumpos, t. y. trisdešimties minučių trukmės, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nagrinėdamas, ar per šias pertraukas XR nustatyti suvaržymai galėjo objektyviai ir labai reikšmingai apriboti šio darbuotojo galimybes pailsėti ir užsiimti pasirinkta veikla, neprivalės atsižvelgti į šių galimybių apribojimus, kurie bet kuriuo atveju būtų egzistavę, nes yra neišvengiamai susiję su kiekvienai pertraukai skiriama trisdešimties minučių trukme, kadangi tokie apribojimai yra nepriklausomi nuo suvaržymų, susijusių su jo pareiga būti pasirengusiam per dvi minutes išvykti į iškvietimą.
Antra, dėl to, kad pertraukos buvo nutraukiamos tik kartkartėmis ir nenuspėjamai, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs: aplinkybė, kad paprastai budėjimo laikotarpiu darbuotojas tik retai kviečiamas imtis darbo, nereiškia, kad šie laikotarpiai turi būti laikomi „poilsio laiku“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 2 punktą, jei darbuotojui nustatytas terminas, per kurį jis turi vėl imtis darbo, objektyviai ir labai stipriai apriboja jo galimybę tais laikotarpiais laisvai valdyti laiką, kuriuo nereikalaujama atlikti profesinių funkcijų (2021 m. kovo 9 d. Sprendimo Radiotelevizija Slovenija (Pasyviojo budėjimo laikotarpis atokioje vietovėje),
C-344/19
,
EU:C:2021:182
,
punktas).
Šiuo klausimu svarbu pridurti, kad galimas pertraukų nenuspėjamumas gali turėti papildomą ribojamąjį poveikį, kiek tai susiję su darbuotojo galimybe laisvai valdyti šį laiką. Iš tiesų dėl iš to kylančio netikrumo šis darbuotojas gali atsidurti nuolatinėje budėjimo padėtyje.
Galiausiai reikia priminti, kad, atsižvelgiant į šio sprendimo 23 punkte paminėtą jurisprudenciją, darbuotojų atlyginimo už budėjimo laikotarpius tvarka patenka ne į Direktyvos 2003/88, o į atitinkamų nacionalinės teisės nuostatų taikymo sritį. Todėl pagal šią direktyvą nedraudžiama taikyti valstybės narės teisės aktų, kolektyvinės darbo sutarties arba darbdavio sprendimo nuostatų, kuriose nustatant atlyginimą už budėjimą skirtingai vertinami laikotarpiai, kuriais faktiškai dirbta, ir laikotarpiai, kai faktiškai nedirbta, net jei visi tie laikotarpiai pagal šią direktyvą turi būti laikomi „darbo laiku“ (2021 m. kovo 9 d. Sprendimo Radiotelevizija Slovenija (Pasyviojo budėjimo laikotarpis atokioje vietovėje),
C-344/19
,
EU:C:2021:182
,
punktas).
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti: Direktyvos 2003/88 2 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad sąvoka „darbo laikas“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, apima darbuotojui jo kasdienio darbo metu suteiktą pertraukos laiką, kuriuo jis prireikus turi būti pasirengęs per dvi minutes išvykti į iškvietimą, jeigu atlikus bendrą visų svarbių faktinių aplinkybių vertinimą matyti, kad šiam darbuotojui per minėtą pertrauką nustatyti suvaržymai yra tokie, kad objektyviai labai stipriai paveikia jo galimybę šiuo laikotarpiu laisvai valdyti laiką, kuriuo nereikalaujama atlikti profesinių funkcijų, ir skirti šį laiką savo paties interesams.
Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Sąjungos teisės viršenybės principas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama, jog nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą po to, kai aukštesnės instancijos teismas panaikino jo sprendimą, pagal nacionalinę proceso teisę būtų saistomas šio aukštesniojo teismo atliktų teisinių vertinimų, jeigu tie vertinimai yra nesuderinami su Sąjungos teise.
Reikia priminti, kad pagal Sąjungos teisės viršenybės principą nacionalinis teismas, kuris naudodamasis kompetencija yra įpareigotas taikyti Sąjungos teisės nuostatas, tuo atveju, jei neturi įgaliojimų aiškinti nacionalinės teisės aktų atsižvelgdamas į Sąjungos teisės reikalavimus, turi pareigą užtikrinti visišką šių nuostatų veiksmingumą, prireikus savo iniciatyva netaikydamas jokios, net ir vėliau priimtos, joms prieštaraujančios nacionalinės teisės nuostatos, ir neprivalo prašyti, kad ši nacionalinė nuostata būtų panaikinta teisėkūros arba kitokiomis konstitucinėmis priemonėmis, arba laukti, kol tai bus padaryta (2019 m. birželio 24 d. Sprendimo Popławski,
C-573/17
,
EU:C:2019:530
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nacionalinis teismas, kuris pasinaudojo jam SESV 267 straipsnio antroje pastraipoje suteikta galimybe, priimdamas sprendimą pagrindinėje byloje privalo paisyti Teisingumo Teismo pateikto atitinkamų nuostatų išaiškinimo ir, jei reikia, turi nesivadovauti aukštesnės instancijos teismo vertinimais, jei atsižvelgdamas į šį išaiškinimą mano, kad tokie vertinimai neatitinka Sąjungos teisės (2010 m. spalio 5 d. Sprendimo Elchinov,
C-173/09
,
EU:C:2010:581
,
punktas).
Šiomis aplinkybėmis reikalavimas užtikrinti visišką Sąjungos teisės veiksmingumą apima nacionaliniams teismams nustatytą pareigą prireikus keisti nusistovėjusią teismo praktiką, jeigu ji pagrįsta su Sąjungos teise nesuderinamu nacionalinės teisės aiškinimu (2016 m. liepos 5 d. Sprendimo Ognyanov,
C‑614/14
,
EU:C:2016:514
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Darytina išvada, kad nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo užtikrinti visišką SESV 267 straipsnio veiksmingumą, jei būtina, savo iniciatyva netaikydamas nacionalinių proceso normų, kurios įpareigoja jį taikyti nacionalinę teisę, kaip ją aiškina
Nejvyšší soud
(Aukščiausiasis Teismas), jei tas aiškinimas neatitinka Sąjungos teisės.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti: Sąjungos teisės viršenybės principas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama, jog nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą po to, kai aukštesnės instancijos teismas panaikino jo sprendimą, pagal nacionalinę proceso teisę būtų saistomas šio aukštesniojo teismo atliktų teisinių vertinimų, jeigu tie vertinimai yra nesuderinami su Sąjungos teise.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (dešimtoji kolegija) nusprendžia:

1.
2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 2 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad sąvoka „darbo laikas“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, apima darbuotojui jo kasdienio darbo metu suteiktą pertraukos laiką, kuriuo jis prireikus turi būti pasirengęs per dvi minutes išvykti į iškvietimą, jeigu atlikus bendrą visų svarbių faktinių aplinkybių vertinimą matyti, kad šiam darbuotojui per minėtą pertrauką nustatyti suvaržymai yra tokie, kad objektyviai labai stipriai paveikia jo galimybę šiuo laikotarpiu laisvai valdyti laiką, kuriuo nereikalaujama atlikti profesinių funkcijų, ir skirti šį laiką savo paties interesams.

2.
Sąjungos teisės viršenybės principas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama, jog nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą po to, kai aukštesnės instancijos teismas panaikino jo sprendimą, pagal nacionalinę proceso teisę būtų saistomas šio aukštesniojo teismo atliktų teisinių vertinimų, jeigu tie vertinimai yra nesuderinami su Sąjungos teise.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: čekų.