CELEX: 62017CJ0627
Præjudiciel forelæggelse
forordning (EF) nr. 861/2007
europæisk småkravsprocedure
artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 1
anvendelsesområder
begrebet »parterne«
grænseoverskridende sager

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 861/2007 af 11. juli 2007 om indførelse af en europæisk småkravsprocedure (
EUT 2007, L 199, s. 1
), som ændret ved Rådets forordning (EU) nr. 517/2013 af 13. maj 2013 (
EUT 2013, L 158, s. 1
) (herefter »forordning nr. 861/2007«).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem ZSE Energia, a.s. på den ene side og RG på den anden side vedrørende inddrivelsen af en fordring med en hovedstol på 423,74 EUR.
Retsforskrifter
EU-retten
Forordning nr. 861/2007
Syvende betragtning til forordning nr. 861/2007 har følgende ordlyd:
»[…] Hindringerne for at opnå en hurtig og billig retsafgørelse vokser i grænseoverskridende sager. Det er derfor nødvendigt at indføre en europæisk småkravsprocedure. En sådan europæisk procedure bør have til formål at lette adgangen til domstolene. […]«
Ottende betragtning til forordningen er sålydende:
»Den europæiske småkravsprocedure bør forenkle og fremskynde behandlingen af retstvister vedrørende småkrav i grænseoverskridende sager og samtidig nedbringe omkostningerne ved at tilbyde et valgfrit redskab som et supplement til de muligheder, der findes i medlemsstaternes lovgivning, uden at disse i øvrigt berøres. […]«
11. betragtning til den nævnte forordning er affattet således:
»For at gøre det let at indlede den europæiske småkravsprocedure bør fordringshaveren fremsætte en anmodning ved at udfylde en anmodningsformular og indgive den til retten. […]«
Forordningens artikel 1, stk. 1, fastsætter:
»Ved denne forordning indføres en europæisk procedure for småkrav (i det følgende benævnt »europæisk småkravsprocedure«), som har til formål at forenkle og fremskynde behandlingen af retstvister vedrørende småkrav i grænseoverskridende sager og nedbringe omkostningerne. Den europæiske småkravsprocedure skal være til rådighed for parterne i en retssag som et alternativ til de procedurer, der findes i medlemsstaternes lovgivning.«
Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 861/2007 bestemmer:
»Denne forordning finder anvendelse på det civil- og handelsretlige område i grænseoverskridende sager, uanset domsmyndighedens art, når værdien af et krav ikke overstiger 2000 EUR på det tidspunkt, hvor anmodningsformularen modtages af den kompetente ret, eksklusive alle renter, udgifter og udlæg. Den omfatter i særdeleshed ikke spørgsmål vedrørende skat, told eller administrative anliggender eller statens ansvar for handlinger og undladelser under udøvelse af statsmagt (acta jure imperii).«
Forordningens artikel 3 har følgende ordlyd:
»1.   I denne forordning forstås ved »grænseoverskridende sag« en sag, hvori mindst en af parterne har bopæl eller sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat end den, hvor den ret, som behandler sagen, er beliggende.
[…]
3.   Spørgsmålet om, hvorvidt en sag er grænseoverskridende, afgøres på det tidspunkt, hvor den kompetente ret modtager anmodningsformularen.«
Nævnte forordnings artikel 4, stk. 3, bestemmer:
»Falder kravet ikke ind under denne forordnings anvendelsesområde, underretter retten fordringshaveren herom. Medmindre fordringshaveren trækker kravet tilbage, fortsætter retten behandlingen af kravet efter de relevante processuelle regler i den medlemsstat, hvor proceduren føres.«
Forordningens artikel 19 er sålydende:
»Med forbehold af bestemmelserne i denne forordning er den europæiske småkravsprocedure underlagt de processuelle regler i den medlemsstat, hvor proceduren føres.«
Slovakisk ret
Det fremgår af artikel 60 i lov nr. 160/2015 om retspleje i civile tvistesager i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, at der ved »parter i sagen« forstås sagsøgeren og sagsøgte.
I nævnte lovs artikel 81 er intervenienten defineret som en person, der deltager i sagen til støtte for sagsøgeren eller sagsøgte, og som har en retlig interesse i udfaldet af sagen.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
ZSE Energia, som har sit hjemsted i Bratislava (Republikken Slovakiet), har anlagt sag ved den forelæggende ret med anmodning om indfrielse af en fordring på 423,74 EUR med tillæg af morarenter i henhold til den europæiske småkravsprocedure.
ZSE Energia indgav sin anmodning til den forelæggende ret ved anvendelse af den i bilag I til forordning nr. 861/2007 indeholdte formular A, hvorpå selskabet var angivet som fordringshaver 1.
På denne formular var ZSE Energia CZ, s. r. o., der har hjemsted i Den Tjekkiske Republik, desuden angivet som fordringshaver 2. Det var i den pågældende anmodning angivet, at ZSE Energia CZ havde indgået en aftale med ZSE Energia, hvoraf det fremgik, at ZSE Energia CZ mod betaling af kommission ville forvalte og inddrive visse af ZSE Energias fordringer, herunder fordringen over for RG, som er bosiddende i Vojka nad Dunajom (Republikken Slovakiet).
På et særskilt dokument, der var vedlagt som bilag til den nævnte anmodning, meddelte fordringshaver 2 den forelæggende ret, at den pågældende i medfør af artikel 81 i lov om retspleje i civile tvistesager deltog i den verserende sag i egenskab af intervenient, idet denne havde en retlig interesse i udfaldet af sagen.
Ved anvendelse af formular B, der er indeholdt i bilag II til forordning nr. 861/2007, anmodede den forelæggende ret fordringshaver 1 og 2 om at berigtige formular A. Den nævnte ret anførte, at den pågældende anmodning indeholdt oplysninger om to fordringshavere, men at det af formularen fremgik, at kravet alene skulle betales til fordringshaver 1. Idet den forelæggende ret var af den opfattelse, at fordringshaver 2 ikke var den rette sagsøger, anmodede den om, at kun fordringshaver 1 figurerede i anmodningen, eller at anmodningen blev suppleret med oplysninger, der angav, hvilket krav sagsøgte skulle betale til fordringshaver 2.
Som svar på denne anmodning tilstillede ZSE Energia den forelæggende ret en behørigt berigtiget formular A, hvori kun dette selskab var angivet som »fordringshaver«, mens ZSE Energia CZ kun var angivet i formularen som »intervenient«.
Den forelæggende ret ønsker herefter oplyst, om den sag, som den behandler, udgør en grænseoverskridende sag, der er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 861/2007.
På denne baggrund har Okresný súd Dunajská Streda (kredsdomstolen i Dunajská Streda, Republikken Slovakiet) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal begrebet »en af parterne« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i [forordning nr. 861/2007] fortolkes således, at det ligeledes omfatter »intervenienten«, dvs. en person, der deltager i sagen, som hverken er fordringshaveren (sagsøger) eller modparten (skyldner), men som indtræder i sagen til støtte for fordringshaveren (sagsøger) eller modparten (skyldneren)?
2)
Såfremt »intervenienten« ikke skal anses som »part« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i forordning [nr.] 861/2007:
Er en sag, som er indledt ved anvendelse af formular A […], mellem en fordringshaver (sagsøger) og en skyldner (sagsøgte) omfattet af anvendelsesområdet for forordning [nr.] 861/2007 som omhandlet i bestemmelserne i nævnte forordnings artikel 2, stk. 1, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, hvis fordringshaveren og skyldneren har bopæl i samme medlemsstat som den, på hvis område retssagen føres, og alene »intervenienten« har bopæl i en anden medlemsstat?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 861/2007 skal fortolkes således, at begrebet »parterne« alene omfatter sagsøgeren og sagsøgte i hovedsagen, eller ligeledes »en intervenient«, der deltager i sagen til støtte for den ene eller den anden af parterne i hovedsagen.
Det skal indledningsvis bemærkes, at artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 861/2007 ikke definerer begrebet »parterne« og heller ikke på dette punkt henviser til medlemsstaternes ret. Det fremgår således af fast retspraksis, at det følger såvel af kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten som af lighedsprincippet, at ordlyden af en EU-retlig bestemmelse, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med hensyn til fastlæggelsen af dens betydning og rækkevidde, normalt i hele Den Europæiske Union skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning (jf. bl.a. dom af 7.8.2018, Bichat m.fl.,
C-61/17, C-62/17 og C-72/17
,
EU:C:2018:653
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
På denne baggrund skal det i forordningens artikel 3, stk. 1, indeholdte begreb »parterne« undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i Unionens retsorden.
I denne henseende skal det for det første konstateres, at ordlyden af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 861/2007 ikke i sig selv gør det muligt at fastslå med sikkerhed, at begrebet »parterne« ikke ligeledes omfatter begrebet »intervenient«.
Hvad for det andet angår den tvivl med hensyn til fortolkningen af begrebet »parterne«, som den forelæggende ret har rejst som følge af en eventuel uoverensstemmelse i den slovakiske sprogversion af forordning nr. 861/2007, skal det bemærkes, at EU-retlige bestemmelser skal fortolkes og anvendes ensartet i lyset af de versioner, der er udfærdiget på alle Unionens sprog. I tilfælde af uoverensstemmelse mellem de forskellige sprogversioner af en EU-retlig tekst skal den pågældende bestemmelse fortolkes på baggrund af den almindelige opbygning af og formålet med den ordning, som den er led i (dom af 1.3.2016, Alo og Osso,
C-443/14 og C-444/14
,
EU:C:2016:127
, præmis
).
Hvad angår den almindelige opbygning af forordning nr. 861/2007 skal det bemærkes, ligesom den forelæggende ret har anført, at forordningen alene fastsætter rettigheder og forpligtelser for sagsøgeren og sagsøgte i hovedsagen. Formular A og C, der er indeholdt i bilag I og III til denne forordning, skal således udfyldes af henholdsvis sagsøgeren, dvs. »fordringshaveren«, for så vidt angår formular A og sagsøgte, dvs. »skyldneren«, for så vidt angår formular C. Bortset fra de formularrubrikker, som forordning nr. 861/2007 har forbeholdt den kompetente ret, er der derimod ikke fastsat nogen rubrikker for andre personer, som eventuelt er indblandet i tvisten i hovedsagen.
Det kan derfor udledes af den almindelige opbygning af forordning nr. 861/2007, at en deltagelse af intervenienterne i de tvister, der er omfattet af denne forordning, ikke blev overvejet.
Denne vurdering bekræftes af selve formålet med forordning nr. 861/2007. Syvende og ottende betragtning til forordningen og dennes artikel 1 fremhæver nemlig, at formålet med den europæiske procedure er treleddet. Den gør det muligt at behandle små grænseoverskridende sager mere enkelt, hurtigere og billigere. Et sådant formål ville imidlertid ikke kunne opfyldes, hvis den indførte procedure gjorde det muligt for tredjemand, såsom en intervenient, at deltage.
I denne sammenhæng skal det ligeledes bemærkes, således som den slovakiske regering og Kommissionen har gjort gældende i deres indlæg, at EU-lovgiver i forbindelse med vedtagelsen af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/2421 af 16. december 2015 om ændring af forordning nr. 861/2007 (
EUT 2015, L 341, s. 1
) gav udtryk for ønsket om ikke at udvide definitionen af grænseoverskridende tvister på trods af det forslag, som Kommissionen havde fremsat i denne retning (COM(2013) 794 final). Dette ønske fra EU-lovgiver ville blive tilsidesat, såfremt den omstændighed, at en intervenient har hjemsted i en anden medlemsstat end den, hvor sagsøgeren og sagsøgte har deres, var tilstrækkelig til at udvide anvendelsesområdet for forordning nr. 861/2007 til at omfatte en tvist som den i hovedsagen omhandlede.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 3, stk. 1, i forordning 861/2007 skal fortolkes således, at begrebet »parterne« udelukkende omhandler sagsøgeren og sagsøgte i hovedsagen.
Det andet spørgsmål
Med sit andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 861/2007 skal fortolkes således, at en sag er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, når sagsøgeren og sagsøgte har hjemsted i samme medlemsstat som den, hvor den ret, der behandler sagen, er beliggende.
I denne henseende skal det blot bemærkes, at artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 861/2007 udtrykkeligt begrænser forordningens anvendelsesområde til grænseoverskridende sager. Forordningens artikel 3, stk. 1, som fortolket af Domstolen i nærværende doms præmis 30, definerer en grænseoverskridende sag som en sag, hvori sagsøgeren og/eller sagsøgte har bopæl eller sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat end den, hvor den ret, som behandler sagen, er beliggende.
En tvist som den i hovedsagen omhandlede, hvori sagsøgeren og sagsøgte har hjemsted i samme medlemsstat som den, hvor den ret, der behandler sagen, er beliggende, er følgelig ikke omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 861/2007.
For fuldstændighedens skyld skal det bemærkes, at det af ottende betragtning til forordning nr. 861/2007 fremgår, at sidstnævnte er et redskab, som, når betingelserne for anvendelse heraf er opfyldt, er et supplement til de muligheder, der findes i medlemsstaternes lovgivning.
De processuelle regler, der finder anvendelse i den medlemsstat, hvor proceduren føres, finder således fortsat anvendelse, når en anmodning ikke er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 861/2007. I en sådan situation tilkommer det i overensstemmelse med forordningens artikel 4, stk. 3, den forelæggende ret at underrette fordringshaveren herom og, såfremt sidstnævnte ikke trækker sit krav tilbage, at fortsætte behandlingen af kravet efter de relevante nationale processuelle regler.
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 861/2007 skal fortolkes således, at en sag som den i hovedsagen omhandlede, hvori sagsøgeren og sagsøgte har bopæl eller sædvanligt opholdssted i samme medlemsstat som den, hvor den ret, der behandler sagen, er beliggende, ikke er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tiende Afdeling) for ret:

1)
Artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 861/2007 af 11. juli 2007 om indførelse af en europæisk småkravsprocedure, som ændret ved Rådets forordning (EU) nr. 517/2013 af 13. maj 2013, skal fortolkes således, at begrebet »parterne« udelukkende omhandler sagsøgeren og sagsøgte i hovedsagen.

2)
Artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 861/2007, som ændret ved forordning nr. 517/2013, skal fortolkes således, at en sag som den i hovedsagen omhandlede, hvori sagsøgeren og sagsøgte har bopæl eller sædvanligt opholdssted i samme medlemsstat som den, hvor den ret, der behandler sagen, er beliggende, ikke er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: slovakisk.