CELEX: 62020CJ0024
Ieškinys dėl panaikinimo
Sprendimas (ES) 2019/1754
Europos Sąjungos prisijungimas prie Lisabonos susitarimo dėl kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų Ženevos akto
SESV 3 straipsnio 1 dalis
Išimtinė Sąjungos kompetencija
SESV 207 straipsnis
Bendra prekybos politika
Intelektinės nuosavybės komerciniai aspektai
SESV 218 straipsnio 6 dalis
Europos Komisijos iniciatyvos teisė
Europos Sąjungos Tarybos atliktas Komisijos pasiūlymo pakeitimas
SESV 293 straipsnio 1 dalis
Taikytinumas
ESS 4 straipsnio 3 dalis, 13 straipsnio 2 dalis ir 17 straipsnio 2 dalis
SESV 2 straipsnio 1 dalis
Kompetencijos suteikimo, institucinės pusiausvyros ir lojalaus bendradarbiavimo principai

Ieškiniu Europos Komisija prašo iš dalies panaikinti 2019 m. spalio 7 d. Tarybos sprendimą (ES) 2019/1754 dėl Europos Sąjungos prisijungimo prie Lisabonos susitarimo dėl kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų Ženevos akto (
OL L 271, 2019, p. 12
; toliau – ginčijamas sprendimas)
I.

Teisinis pagrindas
A.

Tarptautinė teisė
1.

Paryžiaus konvencija
Paryžiaus konvencija dėl pramoninės nuosavybės apsaugos buvo pasirašyta 1883 m. kovo 20 d. Paryžiuje, paskutinį kartą peržiūrėta 1967 m. liepos 14 d. Stokholme ir iš dalies pakeista 1979 m. rugsėjo 28 d. (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 828 t., Nr. 11851, p. 305, toliau – Paryžiaus konvencija). Visos Europos Sąjungos valstybės narės yra šios konvencijos šalys.
Paryžiaus konvencijos 1 straipsnyje numatyta, be kita ko, kad valstybės, kurioms ji taikoma, sudaro pramoninės nuosavybės, įskaitant patentus, modelius, dizainą, prekių ženklus, firmų vardus ir kilmės nuorodas arba kilmės vietos nuorodas, taip pat apsaugą nuo nesąžiningos konkurencijos, apsaugos sąjungą.
Pagal šios konvencijos 19 straipsnį valstybės, kurios yra jos šalys, pasilieka teisę atskirai sudaryti tarpusavyje specialiąsias pramoninės nuosavybės apsaugos sutartis.
2.

Lisabonos susitarimas
Lisabonos susitarimas dėl kilmės vietos nuorodų apsaugos ir jų tarptautinės registracijos pasirašytas 1958 m. spalio 31 d., peržiūrėtas Stokholme 1967 m. liepos 14 d. ir iš dalies pakeistas 1979 m. rugsėjo 28 d. (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 828 t., Nr. 13172, p. 205, toliau – Lisabonos susitarimas). Tai yra specialioji sutartis, kaip ji suprantama pagal Paryžiaus konvencijos 19 straipsnį, prie kurios gali prisijungti bet kuri valstybė, šios konvencijos šalis.
Lisabonos susitarimo šalys yra septynios Sąjungos valstybės narės: Bulgarijos Respublika, Čekijos Respublika, Prancūzijos Respublika, Italijos Respublika, Vengrija, Portugalijos Respublika ir Slovakijos Respublika. Vis dėlto Sąjunga nėra šio susitarimo, prie kurio gali prisijungti tik valstybės, šalis.
Pagal Lisabonos susitarimo 1 straipsnį valstybės, kurioms jis taikomas, sudaro specialiąją sąjungą (toliau – specialioji sąjunga) Paryžiaus konvencija įsteigtos Intelektinės nuosavybės apsaugos sąjungos sistemoje ir įsipareigoja savo teritorijoje ir pagal šio susitarimo sąlygas saugoti kitų šios specialiosios sąjungos valstybių gaminių kilmės vietos nuorodas, pripažintas ir saugomas kilmės šalyje ir įregistruotas Pasaulinės intelektinės nuosavybės organizacijos (PINO) tarptautiniame biure.
3.

Ženevos aktas
Lisabonos susitarimo dėl kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų Ženevos akto (
OL L 271, 2019, p. 15
; toliau – Ženevos aktas) 21 straipsnyje „Narystė Lisabonos sąjungoje“ numatyta:
„Susitariančiosios Šalys yra tos pačiõs specialiosios sąjungos narės kaip ir [pirminės 1958 m. spalio 31 d. redakcijos] Lisabonos susitarimo arba [Lisabonos susitarimo, peržiūrėto Stokholme 1967 m. liepos 14 d. ir iš dalies pakeisto 1979 m. rugsėjo 28 d.] šalimis esančios valstybės, nepriklausomai nuo to, ar jos yra [pirminės 1958 m. spalio 31 d. redakcijos] Lisabonos susitarimo arba [Lisabonos susitarimo, peržiūrėto Stokholme 1967 m. liepos 14 d. ir iš dalies pakeisto 1979 m. rugsėjo 28 d.] šalys“.
Ženevos akto 22 straipsnio „Specialiosios sąjungos asamblėja“ 4 dalyje nustatyta:
[Sprendimų priėmimas Asamblėjoje]
a)
Asamblėja siekia priimti sprendimus bendru sutarimu.
b)
Jei sprendimo dėl svarstomo klausimo nepavyksta priimti bendrai pasiektu sutarimu, jis priimamas balsuojant. Tokiu atveju
i)
kiekviena Susitariančioji Šalis, kuri yra valstybė, turi po vieną balsą ir balsuoja tik savo vardu ir
ii)
bet kuri Susitariančioji Šalis, kuri yra tarpvyriausybinė organizacija, gali balsuoti vietoj savo valstybių narių ir turi tiek balsų, kiek yra šio Akto šalimis esančių jos valstybių narių. Tokia tarpvyriausybinė organizacija negali balsuoti, jeigu kuri nors iš jos valstybių narių pasinaudoja savo balsavimo teise, ir atvirkščiai.
<…>“
Ženevos akto 28 straipsnio „Galimybė tapti šio Akto šalimi“ 1 dalyje nustatyta:
„
[Galimybės tapti šalimi sąlygos]
Atsižvelgiant į 29 straipsnį ir šio straipsnio 2 ir 3 dalis,
i)
pasirašyti šį Aktą ir tapti jo šalimi gali bet kuri valstybė, kuri yra Paryžiaus konvencijos šalis;
ii)
<…>
iii)
pasirašyti šį Aktą ir tapti jo šalimi gali bet kuri tarpvyriausybinė organizacija, kurios bent viena valstybė narė yra Paryžiaus konvencijos šalis ir kuri pareiškia, kad yra tinkamai pagal savo vidaus procedūras įgaliota tapti šio Akto šalimi ir kad pagal tarpvyriausybinės organizacijos steigimo sutartį taikomi teisės aktai, pagal kuriuos gali būti įgyta teisė į geografinių nuorodų regioninę apsaugą.“
B.

Sąjungos teisė
1.

Skundžiamas sprendimas
Ginčijamo sprendimo 6 konstatuojamoje dalyje teigiama:
„kad Sąjunga galėtų tinkamai pasinaudoti jai suteikta išimtine kompetencija Ženevos aktu reglamentuojamose srityse ir vykdyti funkcijas, susijusias su jos išsamiomis žemės ūkio produktų kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų apsaugos sistemomis, ji turėtų tapti Ženevos akto susitariančiąja šalimi.“
To sprendimo 1 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta:
„Sąjungos vardu patvirtinamas Europos Sąjungos prisijungimas prie [Ženevos akto].“
To sprendimo 3 straipsnyje nustatyta:
„To pageidaujančioms valstybėms narėms leidžiama kartu su Sąjunga ratifikuoti Ženevos aktą arba atitinkamai prie jo prisijungti, atsižvelgiant į Sąjungos interesus ir visapusiškai gerbiant išimtinę jos kompetenciją.“
To sprendimo 4 straipsnyje nurodyta:
„1.   Remiantis ES sutarties 17 straipsnio 1 dalimi, specialiojoje sąjungoje Sąjungai ir visoms valstybėms narėms, kurios ratifikuoja Ženevos aktą arba prie jo prisijungia pagal šio sprendimo 3 straipsnį, atstovauja Komisija. Sąjunga yra atsakinga už tai, kad būtų užtikrintas Sąjungos ir valstybių narių, kurios ratifikuoja Ženevos aktą arba prie jo prisijungia pagal šio sprendimo 3 straipsnį, naudojimasis teisėmis ir įsipareigojimų vykdymas.
<…>
2.   Specialiosios sąjungos asamblėjoje Sąjunga balsuoja, o valstybės narės, kurios yra ratifikavusios Ženevos aktą arba prie jo prisijungusios, balsavimo teise nesinaudoja.“
2.

Reglamentas (ES) 2019/1753
2019 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2019/1753 dėl Sąjungos veiksmų prisijungus prie Lisabonos susitarimo dėl kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų Ženevos akto (
OL L 271, 2019, p. 1
) 11 straipsnio „Pereinamosios nuostatos dėl valstybių narių nustatytų kilmės vietos nuorodų, jau įregistruotų pagal Lisabonos susitarimą“ 1 dalyje nustatyta:
„Kiekvienos valstybės narės, kuri yra Lisabonos susitarimo šalis, kilmės produkto kilmės vietos nuorodos, <…> saugomos pagal vieną iš šio reglamento 1 straipsnyje nurodytų reglamentų, atveju atitinkama valstybė narė fizinio ar juridinio asmens, kaip nurodyta Ženevos akto 5 straipsnio 2 dalies ii punkte, arba naudos gavėjo, kaip apibrėžta Ženevos akto 1 straipsnio xvii punkte, prašymu arba savo pačios iniciatyva pasirenka, ar prašyti:
a)
tos kilmės vietos nuorodos tarptautinės registracijos pagal Ženevos aktą, jeigu atitinkama valstybė narė yra ratifikavusi Ženevos aktą arba prie jo prisijungusi vadovaudamasi [ginčijamo sprendimo] 3 straipsnyje nurodytu leidimu, ar
b)
panaikinti tos kilmės vietos nuorodos registraciją Tarptautiniame registre.
<…>“
II.

Bylos aplinkybės
2008 m. rugsėjo mėn. specialiosios sąjungos asamblėja sudarė darbo grupę, kuriai pavesta peržiūrėti Lisabonos susitarimą siekiant jį patobulinti ir padaryti patrauklesnį, kartu išlaikant jo principus ir tikslus.
28 valstybių, Lisabonos susitarimo šalių, delegacijos ir dvi vadinamosios „specialiosios“ delegacijos, iš kurių viena yra Sąjungos delegacija, ir kai kurios vadinamosios „stebėtojų“ delegacijos buvo pakviestos dalyvauti 2015 m. gegužės 11–21 d. Ženevoje sušauktoje diplomatinėje konferencijoje tam, kad išnagrinėtų ir priimtų šios darbo grupės parengtą peržiūrėto Lisabonos susitarimo projektą.
Kad Sąjunga galėtų dalyvauti šioje diplomatinėje konferencijoje, 2015 m. kovo 30 d. Komisija priėmė rekomendaciją dėl Europos Sąjungos Tarybos sprendimo, kuriuo leidžiama pradėti derybas dėl peržiūrėto Lisabonos susitarimo dėl kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų. Šioje rekomendacijoje Komisija, be kita ko, pasiūlė Tarybai grįsti savo sprendimą SESV 207 straipsniu ir SESV 218 straipsnio 3 ir 4 dalimis, atsižvelgiant į Sąjungai pagal SESV 3 straipsnio 1 dalį suteiktą išimtinę kompetenciją bendros prekybos politikos srityje.
2015 m. gegužės 7 d. Taryba priėmė Sprendimą 8512/15, kuriuo leista pradėti derybas dėl peržiūrėto Lisabonos susitarimo dėl kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų, kiek tai susiję su Sąjungos kompetencijai priskiriamais klausimais. Kitaip, nei rekomendavo Komisija, šis sprendimas buvo grindžiamas SESV 114 straipsniu ir SESV 218 straipsnio 3 ir 4 dalimis.
2015 m. gegužės 20 d. šio sprendimo 17 punkte minėta diplomatinė konferencija priėmė Ženevos aktą, šis buvo pateiktas pasirašyti kitą dieną. Pagal šio akto 28 straipsnio 1 dalies iii punktą bet kuri tarpvyriausybinė organizacija gali pasirašyti šį aktą ir tapti jo šalimi.
2017 m. spalio 25 d. Sprendime Komisija / Taryba(Peržiūrėtas Lisabonos susitarimas) (
C‑389/15
,
EU:C:2017:798
) Teisingumo Teismas nusprendė, kad derybos dėl Ženevos akto priklauso išimtinei kompetencijai, kurią pagal SESV 3 straipsnio 1 dalį Sąjunga turi SESV 207 straipsnio 1 dalyje nurodytos bendros prekybos politikos srityje. Todėl Teisingumo Teismas panaikino Sprendimą 8512/15, tačiau paliko galioti jo padarinius, kol per protingą, ne ilgesnį nei šešių mėnesių nuo jo sprendimo paskelbimo dienos terminą įsigalios naujas Tarybos sprendimas, pagrįstas SESV 207 ir 218 straipsniais.
2018 m. kovo 5 d. Taryba įvykdė šį Teisingumo Teismo sprendimą ir, remdamasi SESV 207 straipsniu, siejamu su SESV 218 straipsnio 3 ir 4 dalimis, priėmė Sprendimą (ES) 2018/416, kuriuo suteikiami įgaliojimai pradėti derybas dėl peržiūrėto Lisabonos susitarimo dėl kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų (
OL L 75, 2018, p. 23
).
2018 m. liepos 27 d. Komisija, remdamasi SESV 207 straipsniu ir SESV 218 straipsnio 6 dalies a punktu, pateikė pasiūlymą dėl Tarybos sprendimo dėl Europos Sąjungos prisijungimo prie Lisabonos susitarimo dėl kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų Ženevos akto (Dokumentas COM(2018) 350
final
). Atsižvelgiant į išimtinę Sąjungos kompetenciją derėtis dėl šio akto, šiame pasiūlyme buvo numatyta, kad prie jo prisijungs tik Sąjunga.
2019 m. kovo 15 d. Taryba pateikė Europos Parlamentui Tarybos sprendimo dėl Sąjungos prisijungimo prie Ženevos akto projektą, pagal kurį prie šio akto leista prisijungti visoms to pageidaujančioms valstybėms narėms kartu su Sąjunga. 2019 m. balandžio 16 d. Parlamentas patvirtino šį sprendimo projektą.
Kadangi Komisija nepalaikė šio projekto, 2019 m. spalio 7 d. Taryba, remdamasi SESV 293 straipsnio 1 dalimi, vieningai priėmė ginčijamą sprendimą.
Pareiškime dėl šio sprendimo priėmimo, įrašytame į Tarybos posėdžio protokolą, Komisija, pirma, užginčijo galimybę leisti ratifikuoti Ženevos aktą arba prisijungti prie jo kartu su Sąjunga visoms to pageidaujančioms valstybėms narėms ir, antra, nurodė, jog yra pasirengusi sutikti, kad, atsižvelgiant į Sąjungos interesus, septynioms valstybėms narėms, kurios yra Lisabonos susitarimo šalys ir jau yra įregistravusios nemažai intelektinės nuosavybės teisių pagal tą susitarimą, būtų leista prisijungti prie Ženevos akto.
2019 m. lapkričio 26 d. Sąjunga prisijungė prie Ženevos akto.
III.

Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį,
–
panaikinti ginčijamo sprendimo 4 straipsnį tiek, kiek jame nurodytos valstybės narės, arba, nepatenkinus šio reikalavimo, panaikinti visą 4 straipsnį, jei nuorodos į valstybes nares yra neatsiejamos nuo likusių šio straipsnio dalių,
–
palikti galioti panaikintų ginčijamo sprendimo dalių padarinius, ypač kiek tai susiję su bet kokiu valstybių narių, kurios šiuo metu yra Lisabonos susitarimo šalys, pasinaudojimu pagal 3 straipsnį suteiktu leidimu iki [Teisingumo Teismo] sprendimo paskelbimo dienos, kol per protingą, ne ilgesnį nei šešių mėnesių terminą nuo [Teisingumo Teismo] sprendimo paskelbimo dienos įsigalios Tarybos sprendimas,
–
priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
2020 m. balandžio 15 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo atskiru dokumentu Tarybos pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 151 straipsnio 1 dalį pateiktą nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą.
2020 m. gegužės 18 d. Komisija pateikė pastabas dėl šio prieštaravimo.
2020 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimu šio prieštaravimo nagrinėjimas buvo prijungtas prie bylos nagrinėjimo iš esmės.
Taryba Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti visą ieškinį kaip nepriimtiną,
–
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, atmesti visą ieškinį kaip nepagrįstą,
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
2020 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimais Belgijos Karalystei, Čekijos Respublikai, Graikijos Respublikai, Prancūzijos Respublikai, Kroatijos Respublikai, Italijos Respublikai, Vengrijai, Nyderlandų Karalystei, Austrijos Respublikai ir Portugalijos Respublikai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų.
IV.

Dėl ieškinio
A.

Dėl priimtinumo
1.

Šalių argumentai
Grįsdama nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą, kurį iš esmės palaiko įstojusios į bylą valstybės narės, Taryba primena, kad Sąjungos aktą galima panaikinti iš dalies, tik jei prašomas panaikinti dalis galima atskirti nuo likusios akto dalies.
Pirma, dėl prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį Taryba teigia, kad šis straipsnis negali būti atskirtas nuo likusios šio sprendimo dalies, nepakeičiant jo esmės. Viena vertus, šiuo 3 straipsniu, siejamu su šio sprendimo 1 straipsniu, kuriuo patvirtinamas Sąjungos prisijungimas prie Ženevos akto, siekiama užtikrinti, kad Sąjunga galėtų tinkamai įgyvendinti savo išimtinę išorės kompetenciją šio akto reglamentuojamose srityse, suteikiant jai teisę balsuoti specialiosios sąjungos asamblėjoje. Kadangi pagal Ženevos akto 22 straipsnio 4 dalies b punkto ii papunktį bet kuri tarpvyriausybinė organizacija, kuri yra šio akto šalis, gali turėti tik tiek balsų, kiek yra šio akto šalių valstybių narių, ginčijamo sprendimo 3 straipsnio panaikinimas atimtų iš Sąjungos balsavimo teisę šioje asamblėjoje, taigi, ir bet kokią galimybę teisingai įgyvendinti savo išimtinę kompetenciją Ženevos akto reglamentuojamose srityse, todėl likęs šio sprendimo turinys būtų nesuderinamas su deklaruojamu jo dalyku ir tikslu.
Kita vertus, kadangi pagal ginčijamo sprendimo 3 straipsnį septynios Sąjungos valstybės narės, kurios yra Lisabonos susitarimo šalys, gali tapti Ženevos akto šalimis, šiuo straipsniu užtikrinama kilmės vietos nuorodų, kurios jau buvo įregistruotos šiose valstybėse narėse pagal Lisabonos susitarimą, apsaugos pirmenybė ir tęstinumas.
Be to, Taryba mano, kad Komisijos prašymas palikti galioti panaikintų šio sprendimo dalių padarinius, kiek tai susiję su tomis valstybėmis narėmis, įrodo, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnis yra neatskiriamas nuo likusios šio sprendimo dalies.
Antra, dėl prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 4 straipsnio elementus, kuriais daroma nuoroda į valstybes nares, Taryba mano, kad šie elementai yra neatskiriami nuo to sprendimo 3 straipsnio, todėl dėl tų pačių priežasčių, kurios išdėstytos dėl prašymo panaikinti šį 3 straipsnį, šis prašymas yra nepriimtinas.
Palaikydama Tarybos nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą Italijos Respublika priduria, kad, priešingai, nei reikalaujama pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį, ieškinys pareikštas ne Parlamentui ir Tarybai, o tik Tarybai, nors pagal SESV 218 straipsnio 6 dalies a punkto iii papunktį Parlamentas patvirtino ginčijamą sprendimą, kaip, beje, matyti ir iš jo preambulės. SESV 218 straipsnio 6 dalyje numatyta procedūra reiškia tikrą bendro Tarybos ir Parlamento sprendimo priėmimo procedūrą, nes be Parlamento pritarimo Taryba negalėtų nei svarstyti sprendimo, nei jo priimti.
Komisija ginčija šiuos argumentus ir teigia, kad jos ieškinys yra priimtinas.
2.

Teisingumo Teismo vertinimas
Siekiant nuspręsti dėl Tarybos pateikto nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo, pirmiausia reikia išnagrinėti Italijos Respublikos argumentą, kad Komisijos ieškinys yra nepriimtinas dėl to, kad yra pareikštas tik Tarybai.
Šiuo klausimu būtina priminti, kad ieškinį dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį reikia pareikšti institucijai, kuri priėmė ginčijamą aktą, ir kad toks ieškinys nepriimtinas, jeigu jis pareikštas kitai institucijai (2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Austrija / Taryba,
C‑445/00
,
EU:C:2003:445
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo atveju iš paties ginčijamo sprendimo pavadinimo matyti, kad jį priėmė Taryba, be to, neginčijama, kad šis sprendimas tiek, kiek juo sudaromas tarptautinis susitarimas, buvo priimtas remiantis SESV 218 straipsnio 6 dalimi.
Pagal šią nuostatą tik Taryba yra įgaliota priimti sprendimą dėl tarptautinio susitarimo sudarymo. Kaip savo išvados 48 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, tai, kad SESV 218 straipsnio 6 dalies antros pastraipos a punkte numatyta, jog tam tikrais atvejais Taryba priima tokį sprendimą gavusi Parlamento pritarimą, negali paneigti šios išvados, nes tokio patvirtinimo negalima painioti su pačiu aktu dėl jo sudarymo, kurį pagal SESV 218 straipsnio 6 dalies pirmą pastraipą priima tik Taryba.
Tokiomis aplinkybėmis teisėta yra tai, kad, remiantis SESV 297 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa, pagal kurią ne pagal teisėkūros procedūrą priimtus aktus, kuriuose nenurodyta, kam jie skirti, pasirašo juos priėmusios institucijos pirmininkas, ginčijamą sprendimą pasirašė tik Tarybos pirmininkas, nes jo parašas atskleidžia šio sprendimo autorių.
Taigi, Italijos Respublikos argumentą reikia atmesti.
Dėl Tarybos argumentų reikia priminti, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją Sąjungos teisės aktą panaikinti iš dalies galima, tik jei prašomas panaikinti dalis galima atskirti nuo likusios akto dalies. Šis reikalavimas netenkinamas, jei panaikinus aktą iš dalies keičiama jo esmė. Siekiant nustatyti, ar ginčijamas nuostatas galima atskirti, reikia išnagrinėti jų apimtį, kad būtų galima įvertinti, ar jų panaikinimas pakeistų ginčijamo akto prasmę ir esmę (2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Komisija / Taryba,
C‑425/13
,
EU:C:2015:483
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija ir 2017 m. lapkričio 9 d. Sprendimo SolarWorld / Taryba,
C‑205/16 P
,
EU:C:2017:840
,
ir
punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad klausimas, ar dėl akto dalinio panaikinimo pakistų jo esmė, yra objektyvus, o ne subjektyvus su tą aktą priėmusios institucijos politine valia susijęs kriterijus (2022 m. balandžio 26 d. Sprendimo Lenkija / Parlamentas ir Taryba,
C‑401/19
,
EU:C:2022:297
,
punktas ir jame nurodyta teismo jurisprudencija).
Šiuo atveju, kaip savo išvados 39 punkte pažymėjo generalinis advokatas, ginčijamo sprendimo esmę sudaro Sąjungos prisijungimas prie Ženevos akto, kuris Sąjungos vardu patvirtintas pagal ginčijamo sprendimo 1 straipsnį.
To sprendimo 6 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog tam, „kad Sąjunga galėtų tinkamai pasinaudoti jai suteikta išimtine kompetencija Ženevos aktu reglamentuojamose srityse ir vykdyti funkcijas, susijusias su jos išsamiomis žemės ūkio produktų kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų apsaugos sistemomis, ji turėtų tapti Ženevos akto susitariančiąja šalimi“.
Šio sprendimo 2 ir 5 straipsniuose nustatyti praktiniai prisijungimo prie jo aspektai.
Kaip pripažįsta pati Taryba, tik siekiant išspręsti tam tikrus sunkumus, kurių, jos nuomone, galėtų kilti dėl prisijungimo prie šio akto, pagal ginčijamo sprendimo 3 straipsnį to pageidaujančioms valstybėms narėms leidžiama ratifikuoti Ženevos aktą arba prie jo prisijungti. To sprendimo 4 straipsnyje patikslinamas atstovavimas Sąjungai ir valstybėms narėms, kurios ratifikuotų šį aktą arba prie jo prisijungtų specialioje sąjungoje, taip pat Sąjungai tenkantys įsipareigojimai, susiję su jos ir tokių valstybių narių naudojimusi iš šio akto kylančiomis teisėmis ir pareigomis.
Taigi, šiais 3 ir 4 straipsniais siekiama leisti to pageidaujančioms valstybėms narėms ratifikuoti Ženevos aktą arba prie jo prisijungti kartu su Sąjunga. Iš neprivalomo tokio prisijungimo ar ratifikavimo pobūdžio matyti, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnis galėtų turėti padarinių tuo atveju, jei nė viena valstybė narė nepasinaudotų šiuose 3 ir 4 straipsniuose numatyta galimybe.
Net jei, kaip teigia Taryba, tokia situacija turėtų įtakos Sąjungos galimybei dalyvauti balsavime specialiosios sąjungos asamblėjoje ir kilmės vietos nuorodų, kurios įregistruotos valstybėse narėse pagal Lisabonos susitarimą, apsaugos pirmenybės ir tęstinumo garantijai, ji neturėtų įtakos ginčijamo sprendimo 1 straipsnio teisinei reikšmei ir nekvestionuotų Sąjungos prisijungimo prie Ženevos akto, kuris, kaip pabrėžta šio sprendimo 49 punkte, sudaro to sprendimo esmę.
Darytina išvada, kad ginčijamo sprendimo nuostatas, kurias Komisija prašo panaikinti, galima atskirti nuo likusios to sprendimo dalies.
Priešingai, nei teigia Taryba, šios išvados negali paneigti tai, kad Komisija prašė palikti galioti ginčijamo sprendimo dalių, kurias ji prašo panaikinti, padarinius, kiek tai susiję su valstybėmis narėmis, kurios yra Lisabonos susitarimo šalys. Ši aplinkybė nedaro jokios įtakos to sprendimo nuostatų, kurias prašoma panaikinti, atskiriamumui, taigi, ir ieškinio priimtinumui.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Tarybos pateiktą nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą reikia atmesti.
B.

Dėl esmės
Grįsdama savo ieškinį Komisija nurodo du pagrindus.
1.

Dėl ieškinio pirmojo pagrindo
Pirmasis pagrindas grindžiamas SESV 218 straipsnio 6 dalies ir 293 straipsnio 1 dalies, ESS 13 straipsnio 2 dalyje numatyto kompetencijos suteikimo principo, institucinės pusiausvyros principo ir Komisijos iniciatyvos teisės pažeidimu.
a)

Šalių argumentai
Komisija teigia, pirma, kad nesiūlė leisti valstybėms narėms ratifikuoti Ženevos aktą ar prie jo prisijungti ir jokiu būdu tam nepritarė; ji tik siūlė Sąjungai prie jo prisijungti. Net jei pagal SESV 293 straipsnio 1 dalį Taryba, spręsdama vieningai, gali pakeisti Komisijos pasiūlymą, šiuo atveju neegzistavo jokio pasiūlymo, kuriuo būtų siekta leisti valstybėms narėms ratifikuoti Ženevos aktą arba prie jo prisijungti, todėl jis negalėjo būti ir pakeistas. Priešingas tvirtinimas reikštų, kad spręsdama vieningai Taryba galėtų bet ką pridėti prie Komisijos pasiūlymo, neatsižvelgdama į jo dalyką. Pagal jurisprudenciją reikalaujama, kad bet koks Komisijos pasiūlymo pakeitimas būtų nagrinėjamas atsižvelgiant į pasiūlymo „dalyką“ ir „tikslą“. Iš tikrųjų prie Sąjungos prisijungimo pridėdama bendro pobūdžio leidimą prisijungti valstybėms narėms Taryba tuo pačiu „formaliu“ aktu priėmė atskirą antrą sprendimą, kurio nėra Komisijos pasiūlyme.
Antra, dublike Komisija ginčija Tarybos nurodytas priežastis, pateisinančias Komisijos pasiūlymo pakeitimą, t. y. būtinybę užtikrinti, kad Sąjunga turėtų balsavimo teises specialiosios sąjungos asamblėjoje, ir išsaugoti pagal Lisabonos susitarimą registruotų kilmės vietos nuorodų apsaugos pirmenybę ir tęstinumą septyniose valstybėse narėse, kurios jau yra jo šalys.
Viena vertus, leidimas valstybėms narėms ratifikuoti Ženevos aktą ar prie jo prisijungti negarantuoja, kad šia galimybe bus pasinaudota, ir atitinkamai, kad Sąjunga turės balsavimo teises specialiosios sąjungos asamblėjoje. Bet kuriuo atveju šių balsavimo teisių svarba neturėtų būti pervertinta. Specialiosios sąjungos asamblėja priima sprendimus tik administraciniais klausimais ir daugiausia bendru sutarimu.
Kita vertus, dėl pagal Lisabonos susitarimą registruotų kilmės vietos nuorodų apsaugos pirmenybės ir tęstinumo pažymėtina, kad taikytinos taisyklės gali būti aiškinamos taip, kad būtų galima atsižvelgti į šias kilmės vietos nuorodas. Bet kuriuo atveju, kalbant apie klausimą, susijusį tik su septyniomis valstybėmis narėmis, Lisabonos susitarimo šalimis, pažymėtina, kad siekiant užtikrinti kilmės vietos nuorodų pirmenybę ir tęstinumą pakanka, kad jos neprisijungtų prie Ženevos akto, kad Lisabonos susitarimas ir toliau būtų joms taikomas.
Italijos Respublika pirmiausia tvirtina, kad ieškinio pirmasis pagrindas yra nepagrįstas, nes SESV 293 straipsnio 1 dalis netaikoma pagal SESV 218 straipsnį reglamentuojamai procedūrai. Iš tiesų iš pastarojo straipsnio matyti, kad jame numatyta procedūra grindžiama Tarybos sprendimu, priimtu remiantis Komisijos „rekomendacija“, kuri pagal SESV 288 straipsnį yra neprivalomas aktas. Taigi, Taryba turi plačius įgaliojimus priimti, atmesti ar pakeisti Komisijos rekomendaciją dėl derybų ir susitarimo sudarymo. Konkrečiai kalbant, sprendimas dėl susitarimo sudarymo reglamentuojamas SESV 218 straipsnio 6 dalyje, pagal kurią Taryba priima tokį sprendimą „derybininko pasiūlymu“. Komisija pačioje sutarties sudarymo procedūroje dalyvauja ne kaip pilnateisė institucija, o tik kaip derybininkė dėl susitarimo. Per tą procedūrą pateikto Komisijos pasiūlymo, kuris yra pritaikytas konkrečiam tarptautinių susitarimų pobūdžiui, negalima prilyginti SESV 293 straipsnio 1 dalyje numatytam pasiūlymui.
Tarybos teigimu, pirma, Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje pripažino, kad egzistuoja formali ir esminė sąlygos, kurių Taryba turi laikytis, kai taiso Komisijos pasiūlymą, kaip tai suprantama pagal SESV 293 straipsnio 1 dalį.
Kalbant apie formalią sąlygą, pažymėtina, kad jei Komisija nesutinka su Tarybos padarytais pakeitimais, Taryba turi priimti sprendimą vieningai. Nagrinėjamu atveju Taryba laikėsi šio formalaus reikalavimo, vieningai pakeisdama Komisijos pasiūlymą.
Dėl esminės sąlygos pažymėtina, kad Taryba neturi kliudyti įgyvendinti Komisijos pasiūlymu siekiamų tikslų. Konkrečiai kalbant, pasiūlymo pakeitimus turėtų ir toliau apimti Komisijos apibrėžta jo taikymo sritis. Taip yra tada, kai Taryba gerbia Komisijos ketinimus ir nekeičia nei pasiūlymo dalyko, nei tikslo.
Taryba pažymi, kad šiuo atveju šio sprendimo 23 punkte nurodyto savo pasiūlymo aiškinamajame memorandume Komisija pažymėjo, jog „[t]am, kad Sąjunga galėtų tinkamai pasinaudoti savo kompetencija, kiek tai susiję su Ženevos aktu <…>, ir vykdyti funkcijas, susijusias su jos išsamiomis žemės ūkio produktų geografinių nuorodų apsaugos sistemomis, Europos Sąjunga turėtų tapti susitariančiąja šalimi“. Ji taip pat pažymi, kad ginčijamo sprendimo 6 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog tam „kad Sąjunga galėtų tinkamai pasinaudoti jai suteikta išimtine kompetencija Ženevos aktu reglamentuojamose srityse ir vykdyti funkcijas, susijusias su jos išsamiomis žemės ūkio produktų kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų apsaugos sistemomis, ji turėtų tapti Ženevos akto susitariančiąja šalimi“.
Taigi, Taryba neperžengė deklaruoto Komisijos pasiūlymo tikslo ribų. Tarybos teigimu, jei šis pasiūlymas nebūtų buvęs pakeistas, jis nebūtų leidęs pasiekti šio tikslo dviem atžvilgiais: viena vertus, Sąjunga neturėtų balsavimo teisių specialiosios sąjungos asamblėjoje ir, kita vertus, geografinių nuorodų, kurias pagal Lisabonos susitarimą įregistravo septynios valstybės narės, šio susitarimo šalys, pirmenybė būtų išnykusi, Sąjungai, kaip naujai specialiosios sąjungos susitariančiajai šaliai,
ex novo
įregistravus geografines nuorodas pagal Ženevos aktą.
Antra, Taryba teigia, kad jei būtų pritarta šio sprendimo 60 punkte išdėstytam Komisijos argumentui, kad Tarybos sprendimo, kuriuo iš dalies keičiamas Komisijos pasiūlymas, priėmimas prilygsta pasiūlymo nebuvimui, pagal SESV 293 straipsnio 1 dalį Tarybai suteikta teisė atlikti pakeitimus netektų prasmės, o ši nuostata prarastų veiksmingumą.
Trečia, Taryba pažymi, kad, priešingai, nei teigia Komisija, ji nepriėmė dviejų sprendimų tuo pačiu „formaliu aktu“, iš kurių vienas grindžiamas Komisijos pasiūlymu, o kitas ne. Tarybos padarytais ginčijamo sprendimo 3 straipsnio pakeitimais siekiama ne leisti valstybėms narėms prisijungti prie Ženevos akto tam, kad jos galėtų įgyvendinti savo kompetenciją, bet užtikrinti visišką šio pasiūlymo dalyko ir tikslo įgyvendinimą taip, kad Sąjunga galėtų veiksmingai veikti specialiosios sąjungos asamblėjoje ir ginti valstybių narių interesus. Šiame kontekste Taryba primena, kad valstybėms narėms toks leidimas suteikiamas su sąlyga, kad bus „visapusiškai gerbiama išimtinė [Sąjungos] kompetencija“. Be to, siekdama užtikrinti vieningą Sąjungos ir jos valstybių narių tarptautinį atstovavimą Taryba pavedė Komisijai atstovauti Sąjungai ir visoms valstybėms narėms, pageidaujančioms pasinaudoti šiuo leidimu.
Šiuo klausimu Austrijos Respublika pažymi, kad leidimas valstybėms narėms prisijungti prie Ženevos akto griežtai laikantis išimtinės Sąjungos kompetencijos, tačiau prie jos neprisijungiant Sąjungai, neturėtų prasmės. Pagal ginčijamo sprendimo 4 straipsnį Sąjunga yra atsakinga už tai, kad būtų užtikrintas Sąjungos ir valstybių narių, kurios ratifikuoja Ženevos aktą arba prie jo prisijungia, naudojimasis teisėmis ir įsipareigojimų vykdymas, be to, pagal jį specialiosios sąjungos asamblėjoje balsuoja Sąjunga, o valstybės narės, kurios yra ratifikavusios Ženevos aktą arba prie jo prisijungusios, balsavimo teise nesinaudoja.
Ketvirta, Taryba mano, kad šio sprendimo 26 punkte minėtas Komisijos pareiškimas, pagal kurį ji buvo pasirengusi sutikti, kad septynioms valstybėms narėms, kurios yra Lisabonos susitarimo šalys ir jau yra įregistravusios nemažai intelektinės nuosavybės teisių pagal tą susitarimą, būtų leista prisijungti prie Ženevos akto atsižvelgiant į Sąjungos interesus, yra svarbus trimis aspektais. Pirma, šiame pareiškime Komisija pripažįsta, kad Tarybos valstybėms narėms, arba bent jau kai kurioms iš jų, suteiktas leidimas atitinka Sąjungos interesus. Antra, Komisija netiesiogiai pripažįsta, kad Taryba gali įgyvendinti šį leidimą, pakeisdama Komisijos pasiūlymą. Trečia, Komisija esą sutinka, kad toks leidimas yra galimas srityje, priklausančioje Sąjungos išimtinei kompetencijai.
Čekijos Respublika ir Portugalijos Respublika ginčija Komisijos teiginį, kad Lisabonos susitarimas toliau būtų taikomas septynioms valstybėms narėms, kurios yra jo susitariančiosios šalys, jeigu jos neprisijungtų prie Ženevos akto, taip užtikrinant jau įregistruotų geografinių nuorodų apsaugos tęstinumą. Jos teigia, kad Reglamento 2019/1753 11 straipsnyje, kiek tai susiję su pereinamojo laikotarpio nuostatomis dėl valstybių narių kilmės vietos nuorodų, jau įregistruotų pagal Lisabonos susitarimą, numatyta tarptautinė šių kilmės vietos nuorodų registracija pagal Ženevos aktą su sąlyga, kad atitinkama valstybė narė ratifikavo Ženevos aktą arba prisijungė prie jo, pasinaudodama ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje nurodytu leidimu.
b)

Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmajame pagrinde Komisija iš esmės teigia, kad pakeisdama Komisijos pasiūlymą ir įtraukdama nuostatą, leidžiančią to pageidaujančioms valstybėms narėms ratifikuoti Ženevos aktą ar prie jo prisijungti, Taryba veikė nesilaikydama Komisijos iniciatyvos, taip pažeisdama SESV 218 straipsnio 6 dalį bei 293 straipsnio 1 dalį ir pakenkdama ESS 13 straipsnio 2 dalyje įtvirtintai institucinei pusiausvyrai.
1)

Dėl SESV 293 straipsnio 1 dalies taikymo
Pirmiausia reikia išnagrinėti Italijos Respublikos argumentą, kad SESV 293 straipsnio 1 dalis netaikytina tokiam sprendimui, kaip ginčijamas sprendimas, priimtam remiantis SESV 218 straipsnio 6 dalimi, dėl to, kad šio 293 straipsnio 1 dalis taikoma tik priimant aktus, kai Sąjunga vykdo vidaus veiksmus.
Iš pačios SESV 293 straipsnio 1 dalies formuluotės matyti, kad, kai pagal Sutartis Taryba sprendžia remdamasi Komisijos pasiūlymu, ji gali iš dalies keisti šį pasiūlymą tik spręsdama vieningai, išskyrus kai kuriuos atvejus, numatytus tam tikrose SESV nuostatose, paminėtose šio 293 straipsnio 1 dalyje.
Viena vertus, SESV 218 straipsnio nėra tarp šių nuostatų.
Kita vertus, kaip savo išvados 61 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, SESV 293 straipsnio 1 dalis taikoma visiems Sąjungos teisės aktams, kuriuos priimdama Taryba sprendžia remdamasi Komisijos pasiūlymu, neatsižvelgiant į tai, ar šie aktai susiję su Sąjungos vidaus, ar su išorės veiksmais. Konkrečiai kalbant, niekas šios nuostatos formuluotėje neleidžia atmesti galimybės, kad ji negali būti taikoma sprendimo, grindžiamo SESV 218 straipsnio 6 dalimi, priėmimo procedūrai, jeigu priimdama tokį sprendimą Taryba remiasi Komisijos pasiūlymu.
Tiesa, kad pagal SESV 218 straipsnio 6 dalį Taryba priima sprendimą dėl susitarimo sudarymo, remdamasi derybininko pasiūlymu.
Vis dėlto, kadangi pagal SESV 218 straipsnio 3 dalį Taryba paskyrė Komisiją derybininke, priimdama tokį sprendimą ji būtinai turi remtis Komisijos pasiūlymu.
Vadinasi, SESV 293 straipsnio 1 dalis taikoma, kai Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, priima sprendimą, grindžiamą SESV 218 straipsnio 6 dalimi. Taigi, Italijos Respublikos argumentas turi būti atmestas.
2)

Dėl tariamo SESV 293 straipsnio 1 dalies pažeidimo
Siekiant įvertinti, ar šiuo atveju Taryba pažeidė SESV 293 straipsnio 1 dalį, reikia priminti, kad ši nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į ESS 13 straipsnio 2 dalį, pagal kurią kiekviena Sąjungos institucija veikia neviršydama Sutartyse jai suteiktų įgaliojimų ir laikydamasi jose nustatytų procedūrų, sąlygų ir tikslų. Pastarojoje nuostatoje išreiškiamas institucinės pusiausvyros principas, būdingas Sąjungos institucinei struktūrai, pagal kurį kiekviena institucija vykdo savo įgaliojimus, paisydama kitų institucijų įgaliojimų (2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo EPSU / Komisija,
C‑928/19 P
,
EU:C:2021:656
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be to, ESS 13 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad Sąjungos institucijos lojaliai tarpusavyje bendradarbiauja.
Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad pagal ESS 17 straipsnio 2 dalies antrą sakinį Sąjungos aktai, išskyrus teisėkūros procedūra priimamus aktus, priimami remiantis Komisijos siūlymu, kai tai numato Sutartys.
Kaip priminta šio sprendimo 80 ir 81 punktuose, iš SESV 218 straipsnio 3 ir 6 dalių matyti, kad sprendimas dėl nagrinėjamo tarptautinio susitarimo sudarymo priimamas remiantis Komisijos, kaip paskirtos derybininkės, pasiūlymu.
Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad pagal ESS 17 straipsnio 2 dalies antrą sakinį Komisijai suteikta iniciatyvos teisė neapsiriboja pasiūlymo pateikimu. Naudodamasi šia teise Komisija, kuri pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį remia bendruosius Sąjungos interesus ir imasi atitinkamų iniciatyvų šiuo tikslu, turi nuspręsti, ar pateikti pasiūlymą, ar jo nepateikti, ir prireikus nustatyti jo dalyką, tikslą ir turinį, be to, kol Taryba nepriėmė sprendimo, ji taip pat turi teisę keisti savo pasiūlymą ar prireikus jį atsiimti (šiuo klausimu žr. 2015 m. balandžio 14 d. Sprendimo Taryba / Komisija,
C‑409/13
,
EU:C:2015:217
,
ir
punktus).
Taigi Komisijos naudojimasis iniciatyvos teise neatsiejamai susijęs su pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį jai suteikta bendrojo intereso rėmimo funkcija.
Pagal SESV 293 straipsnį šiai iniciatyvos teisei taikoma dviguba garantija.
Pirma, kaip nurodyta šio sprendimo 77 punkte, SESV 293 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad tais atvejais, kai pagal Sutartis Taryba sprendžia remdamasi Komisijos pasiūlymu, ji gali keisti šį pasiūlymą tik spręsdama vieningai, išskyrus SESV nuostatose nurodytus atvejus.
Kita vertus, pagal SESV 293 straipsnio 2 dalį, kol Taryba nėra nusprendusi, Komisija savo pasiūlymą gali keisti bet kuriuo Sąjungos akto priėmimo procedūros metu.
Taigi, SESV 293 straipsniu užtikrinamas institucinės pusiausvyros principo laikymasis, derinant, be kita ko, Komisijos įgaliojimus pagal ESS 17 straipsnio 2 dalį ir Tarybos įgaliojimus, numatytus ESS 16 straipsnio 1 dalyje, o tai reiškia, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 83 punkte, kiekviena institucija vykdo savo įgaliojimus, paisydama kitų institucijų įgaliojimų.
Iš to, be kita ko, matyti, kad Tarybos teisė daryti pakeitimus negali būti išplėsta, kad ji galėtų iškraipyti Komisijos pasiūlymą taip, kad tai trukdytų įgyvendinti juo siekiamus tikslus ir dėl to jis netektų savo
raison d’être
(dėl teisės akto pasiūlymo atsiėmimo žr. 2015 m. balandžio 14 d. Sprendimo Taryba / Komisija,
C‑409/13
,
EU:C:2015:217
,
punktą).
Teisingumo Teismas nusprendė, kad taip nėra tada, kai Tarybos pateikti Komisijos pasiūlymo pakeitimai neišeina už šio pasiūlymo dalyko ribų ir nekeičia jo tikslo (šiuo klausimu žr. 1989 m. gegužės 30 d. Sprendimo Komisija / Taryba,
355/87
,
EU:C:1989:220
,
punktą ir 1997 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Eurotunnel ir kt.,
C‑408/95
,
EU:C:1997:532
,
punktą).
Vadinasi, reikia patikrinti, ar vieningu sprendimu padarytas šio sprendimo 23 punkte minėto Komisijos pasiūlymo pakeitimas, kuriuo įtraukta nuostata, leidžianti to pageidaujančioms valstybėms narėms ratifikuoti Ženevos aktą ar prie jo prisijungti, iškraipė to pasiūlymo dalyką arba tikslą taip, kad tai trukdo įgyvendinti juo siekiamus tikslus.
Reikia priminti, kad šio pasiūlymo dalykas buvo tik Sąjungos prisijungimas prie Ženevos akto, o tikslas, kaip matyti iš šio sprendimo 68 punkte nurodytos jo motyvų santraukos, buvo leisti Sąjungai tinkamai pasinaudoti jai suteikta išimtine kompetencija šio akto reglamentuojamose srityse.
Pirma, reikia pažymėti, kad pagal SESV 3 straipsnio 1 dalies e punktą Sąjungai suteikiama išimtinė kompetencija bendros prekybos politikos srityje. Pagal SESV 207 straipsnio 1 dalį ši politika grindžiama vienodais principais, ypač kiek tai susiję su intelektinės nuosavybės komerciniais aspektais, ir vykdoma vadovaujantis Sąjungos išorės veiksmų principais ir tikslais.
Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę iš esmės pažymėti, kad Ženevos aktas, pirma, iš esmės yra skirtas Sąjungos ir trečiųjų valstybių tarpusavio prekybai palengvinti ir reglamentuoti ir, antra, jis gali turėti tiesioginį ir nedelsiamą poveikį šiai prekybai, todėl derybos dėl jo priklauso išimtinei Sąjungos kompetencijai (šiuo klausimu žr. 2017 m. spalio 25 d. Sprendimo Komisija / Taryba(Peržiūrėtas Lisabonos susitarimas),
C‑389/15
,
EU:C:2017:798
,
punktą).
Antra, pagal SESV 2 straipsnio 1 dalį, kai Sutartys konkrečioje srityje suteikia Sąjungai išimtinę kompetenciją, tik Sąjunga gali priimti teisiškai privalomus aktus.
Vis dėlto šioje nuostatoje priduriama, kad valstybės narės gali, be kita ko, priimti teisiškai privalomus aktus šioje srityje tik Sąjungai įgaliojus.
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad ESS 4 straipsnio 1 dalyje ir 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytas kompetencijos suteikimo principas ir institucinis pagrindas, apibrėžtas ESS 13–19 straipsniuose tam, kad Sąjunga galėtų įgyvendinti jai pagal Sutartis suteiktą kompetenciją, yra Sąjungos ir jos teisės ypatumai, susiję su konstitucine Sąjungos struktūra (šiuo klausimu žr. 2014 m. gruodžio 18 d. Nuomonės 2/13
(Sąjungos prisijungimas prie EŽTK)
,
EU:C:2014:2454
,
punktą).
Sprendimas suteikti valstybėms narėms tokį įgaliojimą turi įtakos naudojimosi pagal Sutartis Sąjungai suteikta išimtine kompetencija tvarkai, nes jis leidžia valstybėms narėms įgyvendinti kompetenciją, kurią Sutartys suteikė tik Sąjungai ir kurią Sąjunga iš esmės turi įgyvendinti viena.
Darytina išvada, kad toks sprendimas išreiškia tikslų ir alternatyvų politinį pasirinkimą tarp, viena vertus, vienos Sąjungos naudojimosi išimtine pagal Sutartis suteikta kompetencija konkrečioje srityje ir, kita vertus, Sąjungos valstybėms narėms suteikto įgaliojimo įgyvendinti šią kompetenciją.
Toks pasirinkimas priklauso nuo Sąjungos bendrojo intereso vertinimo, kurį atlieka Komisija tam, kad nustatytų tinkamiausias iniciatyvas jam remti, o kaip pažymėta šio sprendimo 88 punkte, šis vertinimas yra neatsiejamai susijęs su iniciatyvos teise, kuri pagal ESS 17 straipsnio 2 dalį yra suteikta šiai institucijai.
Taigi Tarybos padarytu pakeitimu, kuriuo siekiama įgalioti valstybes nares įgyvendinti išimtinę Sąjungos kompetenciją, iškraipomas pats Komisijos pasiūlymo, kuriuo išreiškiamas pasirinkimas, kad Sąjunga viena turi įgyvendinti šią kompetenciją, tikslas.
Šiuo atveju Komisijos pasiūlymu būtent buvo siekiama leisti Sąjungai prisijungti prie Ženevos akto, kuriuo iš esmės jai suteikta galimybė tapti specialiosios sąjungos nare (Lisabonos susitarimas leido prisijungti tik valstybėms narėms) ir galimybė vienai įgyvendinti išimtinę kompetenciją Ženevos akto reglamentuojamose srityse. Šiame pasiūlyme ne tik nebuvo numatyta leisti to pageidaujančioms valstybėms narėms ratifikuoti Ženevos aktą ar prie jo prisijungti, bet per derybas Komisija aiškiai išreiškė savo prieštaravimą dėl tokio bendro pobūdžio leidimo, nors, kaip matyti iš šio sprendimo 26 punkte minėto pareiškimo, ji neprieštaravo septynių valstybių narių prisijungimui prie jo.
Dėl Tarybos padaryto pakeitimo buvo priimtas ginčijamo sprendimo 3 straipsnis, pagal kurį to pageidaujančioms valstybėms narėms leista ratifikuoti Ženevos aktą ar prie jo prisijungti.
Taigi, darytina išvada, kad šis pakeitimas iškraipo Komisijos pasiūlymo dalyką ir tikslą.
Priešingai, nei teigia Taryba, šios išvados negali paneigti tai, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje numatytas leidimas suteikiamas su sąlyga, kad bus „visapusiškai gerbiama išimtinė [Sąjungos] kompetencija“, ir kad pagal šio sprendimo 4 straipsnį siekdama užtikrinti vieningą Sąjungos ir jos valstybių narių tarptautinį atstovavimą Taryba pavedė Komisijai atstovauti Sąjungai ir visoms valstybėms narėms, pageidaujančioms pasinaudoti šiuo leidimu.
Iš tiesų, nepaisant to, kad ginčijamu sprendimu apribotas valstybių narių, ratifikavusių Ženevos aktą arba prie jo prisijungusių, naudojimasis iš šio akto kildinamomis teisėmis, naudodamosi šiuo leidimu tokios valstybės narės, kaip nepriklausomi tarptautinės teisės subjektai, veikiantys lygiagrečiai su Sąjunga, įgyvendintų išimtinę Sąjungos kompetenciją ir neleistų jos įgyvendinti jai vienai.
Tarybos padaryto pakeitimo taip pat negali pateisinti šio sprendimo 61–63 punktuose išdėstyti jos argumentai dėl būtinybės užtikrinti, kad Sąjunga turėtų balsavimo teises specialiosios sąjungos asamblėjoje, ir išsaugoti pagal Lisabonos susitarimą įregistruotų kilmės vietos nuorodų apsaugos pirmenybę ir tęstinumą septyniose valstybėse narėse, kurios jau yra šio susitarimo šalys.
Galimi sunkumai, su kuriais Sąjunga galėtų susidurti tarptautiniu lygiu įgyvendindama savo išimtinę kompetenciją, arba tokio įgyvendinimo pasekmės valstybių narių tarptautiniams įsipareigojimams savaime negali būti priežastis leisti Tarybai pakeisti Komisijos pasiūlymą taip, kad būtų iškraipytas jo dalykas ar tikslas, taip pažeidžiant institucinę pusiausvyrą, kurios laikymąsi siekiama užtikrinti SESV 293 straipsniu.
Atsižvelgiant į šiuos svarstymus, reikia konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas priimtas pažeidžiant SESV 293 straipsnio 1 dalį, siejamą su ESS 13 straipsnio 2 dalimi, todėl reikia pritarti ieškinio pirmajam pagrindui.
2.

Dėl ieškinio antrojo pagrindo
Antrasis pagrindas grindžiamas SESV 2 straipsnio 1 dalies, SESV 207 straipsnio ir pareigos motyvuoti pažeidimu.
Kadangi šį pagrindą Komisija pateikė tik subsidiariai, o pirmasis ieškinio pagrindas pripažintas pagrįstu, nereikia priimti sprendimo dėl ieškinio antrojo pagrindo.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia tenkinti ieškinį ir iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą, kaip to reikalauja Komisija. Konkrečiai dėl ginčijamo sprendimo 4 straipsnio pažymėtina, kad, atsižvelgiant į Komisijos suformuluotus pagrindinius reikalavimus, šis straipsnis turi būti panaikintas tik tiek, kiek jame daromos nuorodos į valstybes nares, nes šios nuorodos yra atskiriamos nuo likusios šio straipsnio dalies.
C.

Dėl prašymo palikti galioti skundžiamo sprendimo padarinius
Pagal SESV 264 straipsnio pirmą pastraipą, jei ieškinys yra pagrįstas, Teisingumo Teismas ginčijamą teisės aktą paskelbia negaliojančiu.
SESV 266 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodyta, kad institucija, kurios aktas buvo pripažintas negaliojančiu, privalo imtis būtinų priemonių Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti.
Pagal SESV 264 straipsnio antrą pastraipą Teisingumo Teismas, jei mano, kad tai reikalinga, gali nurodyti, kurie paskelbto negaliojančiu akto padariniai lieka galutiniai.
Jis gali pasinaudoti tokia galimybe dėl teisinio saugumo motyvų visų pirma tuomet, kai sprendimo, kurį Taryba priėmė per SESV 218 straipsnyje numatytą derybų dėl tarptautinių susitarimų ir jų sudarymo procedūrą, panaikinimas gali pakenkti Sąjungos dalyvavimui sudarant atitinkamą tarptautinį susitarimą ar jį įgyvendinant, nors Sąjungos kompetencija šiuo klausimu nekelia abejonių (pagal analogiją žr. 2017 m. spalio 25 d. Sprendimo Komisija / Taryba(Peržiūrėtas Lisabonos susitarimas),
C‑389/15
,
EU:C:2017:798
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Komisija prašo Teisingumo Teismo taikyti SESV 264 straipsnio antrą pastraipą, kad būtų sumažintos ginčijamo sprendimo panaikinimo iš dalies pasekmės. Šiuo klausimu Komisija nurodo, kad išimties tvarka ji galėtų sutikti su kompromisu, pagal kurį septynios valstybės narės, šiuo metu esančios Lisabonos susitarimo šalimis, prisijungtų prie Ženevos akto, kad išvengtų problemų, susijusių su teisių tęstinumu. Be to, Komisijos teigimu, kadangi ginčijamo sprendimo 4 straipsnis apima ir kitus aspektus, kurie yra neginčijami ir svarbūs tam, kad Sąjunga galėtų tinkamai įgyvendinti Ženevos aktą, reikia palikti galioti jo padarinius, kol jis bus pakeistas nauja nuostata.
Taigi Komisija, kaip pažymėta šio sprendimo 28 punkte, prašo Teisingumo Teismo palikti galioti panaikintų ginčijamo sprendimo dalių padarinius, be kita ko, bet kokį valstybių narių, kurios šiuo metu yra Lisabonos susitarimo šalys, prieš priimant šį Teisingumo Teismo sprendimą atliktą pagal 3 straipsnį suteikto leidimo įgyvendinimą, kol per protingą, ne ilgesnį nei šešių mėnesių terminą nuo šio sprendimo paskelbimo įsigalios Tarybos sprendimas, kuris pakeis ginčijamą sprendimą.
Prancūzijos vyriausybė palaiko šį prašymą, kuris, jos nuomone, grindžiamas svarbių teisinio saugumo motyvų buvimu, nes valstybių narių, Lisabonos susitarimo šalių, dalyvavimo Ženevos akte kvestionavimas gali turėti didelių neigiamų pasekmių kilmės vietos nuorodų, kurias šios valstybės narės įregistravo pagal Lisabonos susitarimą, savininkams.
Taryba mano, kad šis prašymas yra nepriimtinas, nes juo Komisija iš tikrųjų siekia ne tik palikti galioti ginčijamo sprendimo padarinius, bet ir jį pakeisti.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad savo prašymu Komisija siekia laikinai palikti galioti panaikintų ginčijamo sprendimo dalių padarinius.
Nors patenkinus šį prašymą praktiškai būtų laikinai pakeista ginčijamo sprendimo padarinių apimtis, tai yra neišvengiama Teisingumo Teismo kompetencijos, kurią jis turi pagal SESV 264 straipsnio antrą pastraipą, pasekmė.
Darytina išvada, kad prašymas palikti galioti panaikintų ginčijamo akto dalių padarinius yra priimtinas.
Dėl esmės reikia pripažinti, kad išlaikyti kilmės vietos nuorodų, įregistruotų pagal Lisabonos susitarimą septyniose valstybėse narėse, kurios jau yra šio susitarimo šalys, pirmenybę ir tęstinumą yra būtina, be kita ko, remiantis ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtintu Sąjungos ir valstybių narių lojalaus bendradarbiavimo principu, tam, kad būtų apsaugotos dėl šių nacionalinių registracijų įgytos teisės.
Vadinasi, reikia palikti galioti panaikintų ginčijamo sprendimo dalių padarinius, kol per protingą, ne ilgesnį nei šešių mėnesių terminą nuo šio Teisingumo Teismo sprendimo paskelbimo dienos įsigalios naujas Tarybos sprendimas, tačiau tik tiek, kiek jie susiję su valstybėmis narėmis, kurios iki šio Teisingumo Teismo sprendimo paskelbimo dienos pasinaudojo ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje numatytu leidimu ratifikuoti Ženevos aktą ar prie jo prisijungti kartu su Sąjunga.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Tarybos ir ši pralaimėjo bylą, ji turi padengti ne tik savo, bet ir Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Be to, pagal Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalį į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Vadinasi, Belgijos Karalystė, Čekijos Respublika, Graikijos Respublika, Prancūzijos Respublika, Kroatijos Respublika, Italijos Respublika, Vengrija, Nyderlandų Karalystė, Austrijos Respublika ir Portugalijos Respublika turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
Panaikinti 2019 m. spalio 7 d. Tarybos sprendimo (ES) 2019/1754 dėl Europos Sąjungos prisijungimo prie Lisabonos susitarimo dėl kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų Ženevos akto 3 straipsnį ir 4 straipsnį tiek, kiek jame nurodytos valstybės narės.

2.
Palikti galioti panaikintų Sprendimo 2019/1754 dalių padarinius, kol per protingą, ne ilgesnį nei šešių mėnesių terminą nuo šio Teisingumo Teismo sprendimo paskelbimo dienos įsigalios naujas Europos Sąjungos Tarybos sprendimas, tačiau tik tiek, kiek jie susiję su valstybėmis narėmis, kurios iki šio Teisingumo Teismo sprendimo paskelbimo dienos pasinaudojo Sprendimo 2019/1754 3 straipsnyje numatytu leidimu ratifikuoti Lisabonos susitarimo dėl kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų Ženevos aktą ar prie jo prisijungti kartu su Europos Sąjunga.

3.
Priteisti iš Europos Sąjungos Tarybos bylinėjimosi išlaidas.

4.
Belgijos Karalystė, Čekijos Respublika, Graikijos Respublika, Prancūzijos Respublika, Kroatijos Respublika, Italijos Respublika, Vengrija, Nyderlandų Karalystė, Austrijos Respublika ir Portugalijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.