CELEX: 62019CJ0836
Eelotsusetaotlus
Rahvatervis
Muuks otstarbeks kui inimtoiduks ette nähtud loomsete kõrvalsaaduste tervise-eeskirjad
Määrus (EÜ) nr 1069/2009
Artikli 9 punkt d ja artikli 10 punktid a ja f
Toodete liigitamine
Lagunemine, riknemine ja võõrkehade esinemine materjalis
Mõju esialgsele liigitamisele

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. oktoobri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1069/2009, milles sätestatakse muuks otstarbeks kui inimtoiduks ettenähtud loomsete kõrvalsaaduste ja nendest saadud toodete tervise-eeskirjad ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1774/2002 (loomsete kõrvalsaaduste määrus) (
ELT 2009, L 300, lk 1
), artikli 9 punkti d ja artikli 10 punkte a ja f.
Taotlus on esitatud Inglise õiguse alusel asutatud äriühingu Toropet Ltd, mis käitab Saksamaal asuvat rupsi töötlemise ettevõtet, ja Landkreis Greizi (Greizi maakond, Saksamaa) vahelises kohtuvaidluses viimase otsuse üle, millega nõutakse teatavate loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamist.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määrus (EÜ) nr 178/2002
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2002. aasta määruse (EÜ) nr 178/2002, millega sätestatakse toidualaste õigusnormide üldised põhimõtted ja nõuded, asutatakse Euroopa Toiduohutusamet ja kehtestatakse toidu ohutusega seotud menetlused (
EÜT 2002, L 31, lk 14
; ELT eriväljaanne 15/06, lk 463), artikli 14 lõikes 5 on ette nähtud:
„Toidu inimtoiduks tarvitamise kõlblikkuse üle otsustamisel tuleb arvesse võtta, kas toit on selle kavandatud kasutuseks inimtoiduks sobimatu seetõttu, et on saastunud kas võõrkehade või muuga või mädanemise, riknemise või lagunemise teel.“
Määrus (EÜ) nr 1013/2006
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1013/2006 jäätmesaadetiste kohta (
ELT 2006, L 190, lk 1
) artikli 2 punktis 2 on mõiste „ohtlikud jäätmed“ määratletud viitega määratlusele, mis on antud nõukogu 12. detsembri 1991. aasta direktiivi 91/689/EMÜ ohtlike jäätmete kohta (
EÜT 1991, L 377, lk 20
; ELT eriväljaanne 15/02, lk 78) artikli 1 lõikes 4.
Määrus (EÜ) nr 853/2004
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 853/2004, millega sätestatakse loomset päritolu toidu hügieeni erireeglid (
ELT 2004, L 139, lk 55
; ELT eriväljaanne 03/45, lk 14; parandus ELT eriväljaanne 03/46, lk 334), I lisa punktides 1.9 ja 8.1 on sätestatud:
„1.9.
Rümp
– looma kere pärast tapmist ja korrastamist.
[…]
8.1.
Loomsed tooted
:
–
loomset päritolu toit, sealhulgas mesi ja veri;
–
inimtoiduks ette nähtud elusad kahepoolmelised molluskid, elusad okasnahksed, elusad mantelloomad ja elusad meriteod
ja
–
muud loomad, mis on ette nähtud ettevalmistamiseks eesmärgiga neid elusalt lõpptarbijale tarnida.“
Määrus nr 1069/2009
Määruse nr 1069/2009 põhjendustes 2, 5, 6, 11, 29, 35, 36 ja 38 on märgitud:
„(2)
Loomsed kõrvalsaadused tekivad peamiselt inimtoiduks mõeldud loomade tapmise ajal, loomsete saaduste, nt piimatoodete tootmisel ning surnud loomade kõrvaldamise ja haigustõrjemeetmete võtmise käigus. Olenemata sellest, kuidas need tekivad, kujutavad nad endast võimalikku riski inimeste ja loomade tervisele ja keskkonnale. Kõnealust riski on vaja piisavalt ohjata, kas kõrvaldades kõnealused saadused ohutul viisil või kasutades neid muul otstarbel, eeldusel et kohaldatakse rangeid nõudeid kaasnevate terviseriskide minimeerimiseks.
[…]
(5)
Ühenduse tervise-eeskirjad loomsete kõrvalsaaduste kogumise, transpordi, käitlemise, töötlemise, ladustamise, turulelaskmise, jaotamise, kasutamise ja kõrvaldamise kohta tuleks sätestada sidusa ja tervikliku raamistikuna.
(6)
Kõnealused üldeeskirjad peaksid olema proportsionaalsed riskiga, mida loomsed kõrvalsaadused kujutavad endast inimeste ja loomade tervisele nende käitlemisel ettevõtjate poolt kogu ahela eri etappides alates kogumisest kuni kasutamise või kõrvaldamiseni. Eeskirjades tuleks arvesse võtta ka nende toimingute ajal tekkivaid keskkonnariske. Ühenduse raamistik peaks vajaduse korral sisaldama tervise-eeskirju loomsete kõrvalsaaduste turulelaskmise, sh ühendusesisese kaubanduse ja impordi kohta.
[…]
(11)
[…] Tuleks selgelt sätestada loomseid kõrvalsaadusi käsitlevate eeskirjade peamine eesmärk – nimelt inimeste ja loomade terviseriskide ohjamine ning toidu- ja söödaahela ohutuse kaitse. Käesoleva määruse sätetega peaks olema võimalik neid eesmärke saavutada.
[…]
(29)
Loomsed kõrvalsaadused ja nendest saadud tooted tuleks riskianalüüsi alusel klassifitseerida kolme kategooriasse, mis kajastavad inimeste ja loomade terviseriski taset. Kuigi kõrge riskitasemega loomseid kõrvalsaadusi ja nendest saadud tooteid tuleks kasutada ainult muul otstarbel kui söödaahelas, peaks nende kasutus madala riskitaseme juures olema lubatud ohututes tingimustes.
[…]
(35)
[…] Ükskõik millise muu loomse kõrvalsaaduse suhtes, mis ei ole loetletud ühes kolmest kategooriast, tuleks säilitada ettevaatusabinõuna vaikimisi liigitamine 2. kategooria materjaliks, eelkõige selleks, et tugevdada sellise materjali üldist välistamist põllumajandusloomade, v.a karusloomade söödast.
(36)
Muude õigusaktidega, mis on jõustunud pärast [määruse (EÜ) nr 178/2002] vastuvõtmist, nimelt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 852/2004 (toiduainete hügieeni kohta) [(
ELT 2004, L 139, lk 1
; ELT eriväljaanne 13/34, lk 319)], määrusega (EÜ) nr 853/2004 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. jaanuari 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 183/2005 (millega kehtestatakse söödahügieeni nõuded) [(
ELT 2005, L 35, lk 1
)] ja mida täiendab [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. oktoobri 2002. aasta määrus (EÜ) nr 1774/2002, milles sätestatakse muuks otstarbeks kui inimtoiduks ettenähtud loomsete kõrvalsaaduste sanitaareeskirjad (
EÜT 2002, L 273, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/37, lk 92)], määratakse toidu- ja söödakäitlejate esmaseks ülesandeks toimida kooskõlas ühenduse õigusaktidega, mille eesmärk on kaitsta inimeste ja loomade tervist. Vastavalt kõnealustele õigusaktidele peaksid käesoleva määruse alusel toimivad ettevõtjad samuti olema põhivastutajad käesoleva määruse järgimise eest. Kõnealust kohustust tuleks täiendavalt selgitada ja täpsustada seoses jälgitavuse tagamise vahenditega, näiteks loomsete kõrvalsaaduste lahuskogumine ja -edastamine. […]
[…]
(38)
Loomseid kõrvalsaadusi tuleks kasutada ainult juhul, kui inimeste ja loomade terviseriskid on loomsete kõrvalsaaduste töötlemise ja nende põhjal toodetud toodete turulelaskmise ajal minimeeritud. Kui see ei ole võimalik, tuleks loomsed kõrvalsaadused ohututel tingimustel kõrvaldada. Kooskõlas ühenduse muude õigusaktidega tuleks selgitada võimalusi eri kategooriate loomsete kõrvalsaaduste kasutamiseks. Üldiselt peaksid kõrgema riskikategooria võimalused olema kättesaadavad ka madalamas riskikategoorias, välja arvatud juhul, kui on vaja arvesse võtta teatavate loomsete kõrvalsaadustega seotud riskidest tingitud erikaalutlusi.“
Määruse nr 1069/2009 artikli 2 lõike 1 punkt a on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevat määrust kohaldatakse:
a)
loomsete kõrvalsaaduste ja nendest saadud toodete suhtes, mida ühenduse õigusaktide alusel ei kasutata inimtoiduks, […]“.
Määruse artikli 3 „Mõisted“ punktides 3, 4, 10 ja 11 on ette nähtud:
„Käesoleva määruse kohaldamisel kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
3)
„loomsed saadused“ – loomsed tooted, nagu need on määratletud määruse (EÜ) nr 853/2004 I lisa punktis 8.1;
4)
„rümp“ – rümp, nagu see on määratletud määruse (EÜ) nr 853/2004 I lisa punktis 1.9;
[…]
10)
„pädev asutus“ – pädevad asutused Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) 2017/625 artikli 3 punktis 3 määratletud tähenduses;
11)
„ettevõtja“ – füüsiline või juriidiline isik, kes tegelikult kontrollib kõrvalsaadusi või nendest saadud tooteid, sh vedajad, kauplejad ja kasutajad“.
Määruse nr 1069/2009 artikli 4 „Tootmisahela lähtepunkt ja kohustused“ lõigetes 1–3 on sätestatud:
„1.   Niipea kui ettevõtjad loovad loomseid kõrvalsaadusi või nendest saadud tooteid, mis kuuluvad käesoleva määruse reguleerimisalasse, tuvastavad nad need ning tagavad, et neid käideldakse vastavalt käesolevale määrusele (lähtepunkt).
2.   Ettevõtjad tagavad nende kontrolli all olevates ettevõtetes kogumise, transpordi, käitlemise, töötlemise, ladustamise, turulelaskmise, jaotamise, kasutamise ja kõrvaldamise igas etapis, et loomsed kõrvalsaadused ja nendest saadud tooted vastavad käesoleva määruse nõuetele, mis seonduvad nende tegevusega.
3.   Liikmesriik jälgib ja kontrollib, et ettevõtjad täidaksid käesoleva määruse asjaomaseid nõudeid loomsete kõrvalsaaduste ja nendest saadud toodete kogu ahela ulatuses, nagu on osutatud lõikes 2. Sel eesmärgil tagavad nad ametlike kontrollide süsteemi toimimise kooskõlas asjaomaste ühenduse õigusaktidega.“
Selle määruse artikli 7 „Loomsete kõrvalsaaduste ja nendest saadud toodete liigitamine“ lõikes 1 on sätestatud:
„Loomsed kõrvalsaadused liigitatakse kategooriatesse vastavalt inimeste ja loomade terviseriski tasemele kooskõlas artiklites 8, 9 ja 10 sätestatud loeteludega.“
Selle määruse artikli 8 „1. kategooria materjal“ punktis g on ette nähtud:
„1. kategooria materjal sisaldab järgmisi loomseid kõrvalsaadusi:
[…]
g)
1. kategooria materjal, mis on segunenud 2. või 3. kategooria või mõlema kategooria materjaliga.“
Määruse artikli 9 „2. kategooria materjal“ punktides d ja h on sätestatud:
„2. kategooria materjal sisaldab järgmisi loomseid kõrvalsaadusi:
[…]
d)
loomsed saadused, mis on neis esinevate võõrkehade tõttu tunnistatud inimtoiduks kõlbmatuks;
[…]
h)
loomsed kõrvalsaadused, mis ei kuulu 1. või 3. kategooria materjali hulka.“
Määruse nr 1069/2009 artikli 10 „3. kategooria materjal“ punktides a ja f on ette nähtud:
„3. kategooria materjal sisaldab järgmisi loomseid kõrvalsaadusi:
a)
tapetud loomade rümbad ja loomade osad ning tapetud ulukite kehad või kehaosad, mis on kõlblikud inimtoiduks vastavalt ühenduse õigusaktidele, kuid mida ei kavatseta ärilistel kaalutlustel kasutada inimtoiduks;
[…]
f)
loomsed saadused või loomseid saadusi sisaldav toit, mis ei ole enam ette nähtud inimtoiduks ärilistel kaalutlustel, tootmis- või pakendamisdefektide või muude puuduste tõttu, mis ei põhjusta inimeste ja loomade terviseriske;
[…]“.
Määruse artikkel 14 „3. kategooria materjali kõrvaldamine ja kasutamine“ on sõnastatud järgmiselt:
„3. kategooria materjal:
a)
kõrvaldatakse jäätmetena põletamise teel eeltöötlemisega või ilma eeltöötlemiseta;
b)
juhul kui 3. kategooria materjal on jääde, seda taaskasutatakse koospõletamise teel või see kõrvaldatakse eeltöötlemisega või ilma eeltöötlemiseta;
c)
ladestatakse tunnustatud prügilasse pärast töötlemist;
d)
töödeldakse, välja arvatud selline 3. kategooria materjal, mis on lagunenud või riknenud nii, et see põhjustab selle toote kaudu vastuvõetamatut inimeste ja loomade terviseriski […]
[…]“.
Sama määruse artiklis 24 „Ettevõtete tunnustamine“ on sätestatud:
„1.   Ettevõtjad tagavad, et nende kontrollitavad ettevõtted on pädeva asutuse poolt tunnustatud, kui need ettevõtted tegelevad ühe või mitme järgmise tegevusega:
a)
loomsete kõrvalsaaduste töötlemine rõhu all steriliseerimisega, artikli 15 lõike 1 esimese lõigu punktis b osutatud töötlemismeetoditega või artiklis 20 heaks kiidetud alternatiivsete meetoditega;
[…]
h)
loomsete kõrvalsaaduste käitlemine nende kogumise järel selliste toimingutega nagu sorteerimine, lõikamine, jahutamine, külmutamine, soolamine, toornahkade ja nahkade või määratletud riskiteguriga materjali eemaldamine;
[…]“.
Sama määruse artikli 25 „Üldised hügieeninõuded“ lõike 1 punktis e on sätestatud:
„Ettevõtjad tagavad oma kontrollitavate ettevõtete osas, mis tegelevad artikli 24 lõike 1 punktides a ja h osutatud tegevustega, järgmise:
[…]
e)
neis on asjakohaselt korraldatud mahutite ja veokite puhastamine ja desinfitseerimine, et hoida ära saastumisriski.“
Määruse nr 1069/2009 artikli 28 „Enesekontroll“ kohaselt:
„Ettevõtjad seavad oma ettevõtetes sisse, rakendavad ja hoiavad toimivana enesekontrollikorda, et jälgida käesoleva määruse täitmist. Nad tagavad, et ettevõttest ei viida välja loomseid kõrvalsaadusi või nendest saadud tooteid, mille puhul kahtlustatakse või on tehtud kindlaks, et need ei vasta käesoleva määruse nõuetele, välja arvatud juhul, kui need saadused on ette nähtud kõrvaldamiseks.“
Määrus (EL) nr 142/2011
Komisjoni 25. veebruari 2011. aasta määruse (EL) nr 142/2011, millega rakendatakse määrust nr 1069/2009 ja nõukogu direktiivi 97/78/EÜ seoses teatavate selle direktiivi alusel piiril toimuvast veterinaarkontrollist vabastatud proovide ja näidistega (
ELT 2011, L 54, lk 1
), IV lisa I peatüki 4. jao punktis 3 on sätestatud:
„Lisaks 1. jaos sätestatud üldtingimustele kohaldatakse järgmisi erinõudeid.
[…]
3.
3. kategooria materjali töötlevatel ettevõtetel peavad olema paigaldatud võõrkehade (nt pakkematerjal või loomsetes kõrvalsaadustes või nendest saadud toodetes sisalduvad metallitükid) kontrollimise seadmed, kui töödeldakse söödaks ettenähtud materjale. Sellised võõrkehad eemaldatakse enne töötlemist või selle ajal.“
Saksa õigus
Loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamise seadus
25. jaanuari 2004. aasta seaduse loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamise kohta (Tierische Nebenprodukte-Beseitigungsgesetz) (
BGBl
. 2004 I, lk 82) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni (
BGBl
. 2016 I, lk 1966) (edaspidi „loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamise seadus“) §-s 1 „Kohaldamisala“ on ette nähtud:
„Käesoleva seaduse eesmärk on rakendada [määrust nr 1069/2009] ning vahetult kohaldatavaid Euroopa Ühenduse või Euroopa Liidu õigusakte, mis on vastu võetud selle määruse alusel või selle rakendamiseks.“
Loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamise seaduse § 3 „Kõrvaldamiskohustus“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Kui §-s 1 nimetatud sätete kohaselt tuleb:
1)
1. kategooria loomseid kõrvalsaadused määruse (EÜ) nr 1069/2009 artikli 8 tähenduses,
2)
2. kategooria loomsed kõrvalsaadused määruse (EÜ) nr 1069/2009 artikli 9 tähenduses, välja arvatud läga, guaano, seedetrakti sisu, piim, piimatooted, ternespiim, munad ja munatooted, või
3)
punktides 1 ja 2 nimetatud loomsetest kõrvalsaadustest saadud tooted
tagasi võtta, kokku koguda, identifitseerida, vedada, ladustada, käidelda, töödelda, kasutada või kõrvaldada, määrab pädev asutus kindlaks tagasivõtmise, kokku kogumise, identifitseerimise, veo, ladustamise, käitlemise, töötlemise, kasutamise või kõrvaldamise tingimused. Pädev asutus peab tagasi võtma, kokku koguma, identifitseerima, vedama, ladustama, käitlema, töötlema, kasutama või kõrvaldama
1)
1. kategooria loomsed kõrvalsaadused,
2)
2. kategooria loomsed kõrvalsaadused, välja arvatud läga, guaano, seedetrakti sisu, piim, piimatooted, ternespiim ning munad ja munatooted,
3)
punktides 1 ja 2 nimetatud loomsetest kõrvalsaadustest saadud tooted,
mis on tekkinud tema territooriumil vastavalt §-s 1 nimetatud otsekohaldatavatele õigusaktidele, käesolevale seadusele ja selle rakendamiseks vastu võetud sätetele. Omanike kohustust identifitseerida, vedada ja ladustada nende juures tekkinud loomseid kõrvalsaadusi ja nendest saadud tooteid, mis on ette nähtud artiklis 1 nimetatud otsekohaldatavate õigusaktide sätetega, kohaldatakse seni, kuni pädev asutus need kõrvalsaadused tagasi võtab. Pädev asutus võib teisest lausest tulenevate kohustuste täitmiseks kasutada kolmandaid isikuid. Teist lauset kohaldatakse ka surnud metsloomade suhtes, kui pädev asutus on loomataudide tõrjega seotud põhjustel määranud kasutamise, töötlemise või kõrvaldamise.
2.   Lõike 1 teist lauset ei kohaldata, kui loomsed kõrvalsaadused ja nendest saadud tooted on mõeldud määruse (EÜ) nr 1069/2009 artiklites 33 ja 36 osutatud sööda ja loomsetest kõrvalsaadustest saadud toodete valmistamiseks ning kui loomseid kõrvalsaadusi ja nendest saadud tooteid koguvad, identifitseerivad, transpordivad, ladustavad, käitlevad, töötlevad või kasutavad ettevõtjad, asutused või tehased, mis on registreeritud vastavalt määruse (EÜ) nr 1069/2009 artiklile 23 või tunnustatud vastavalt määruse (EÜ) nr 1069/2009 artiklile 24.
3.   Mis puudutab lõike 1 esimeses lauses nimetatud kõrvalsaadusi või nendest saadud tooteid, siis võib pädev asutus anda töötlemisettevõtet, põletus- või koospõletustehast käitavale füüsilisele või juriidilisele eraõiguslikule isikule tema nõusolekul osaliselt või täielikult üle kohustuse tagasi võtta, kokku koguda, identifitseerida, vedada, ladustada, käidelda, töödelda, kasutada või kõrvaldada loomseid kõrvalsaadusi või nendest saadud tooteid, kui:
1)
see ei ole keelatud ülekaaluka üldise huvi kaalutlustel,
2)
töötlemisettevõte, põletus- või koospõletustehas vastab kõnealuse töötlemismeetodi suhtes kohaldatavatele nõuetele, mis on sätestatud komisjoni 25. veebruari 2011. aasta määruse (EL) nr 142/2011, millega rakendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 1069/2009, milles sätestatakse muuks otstarbeks kui inimtoiduks ettenähtud loomsete kõrvalsaaduste ja nendest saadud toodete tervise-eeskirjad, ja nõukogu direktiivi 97/78/EÜ seoses teatavate selle direktiivi alusel piiril toimuvast veterinaarkontrollist vabastatud proovide ja näidistega (
ELT 2011, L 54, lk 1
), ajakohastatud versiooni artiklites 6, 8 ja 9, ning
3)
tagatakse määruse (EÜ) nr 1069/2009 teiste sätete, selle rakendamiseks vastu võetud õigusaktide, käesoleva seaduse ja selle alusel vastu võetud sätete järgimine.
Osalise üleandmise korral võib selle suhtes kohaldada tingimust, et töötlemisettevõte, põletus- või koospõletustehas võtab tagasi, kogub, identifitseerib, veab, ladustab, käitleb, töötleb, kasutab või kõrvaldab teatud piirkonnas tekkinud loomsed kõrvalsaadused ja nendest saadud tooted, kui üldine huvi seda nõuab.
4.   Pädev asutus võib kohustada töötlemisettevõtet, põletus- või koospõletustehast võimaldama ajutiselt ja mõistliku tasu eest, mis võtab arvesse kulusid ja tulusid, ettevõtte või tehase ühiskasutust, et töödelda või kõrvaldada lõike 1 esimeses lauses nimetatud kõrvalsaadusi või nendest saadud tooteid, mis on tekkinud väljaspool töötlemisettevõtte, põletus- või koospõletustehase tegevuspiirkonda, kui see on mõistlik ning kui loomseid kõrvalsaadusi ja nendest saadud tooteid ei saa muul viisil tõhusalt töödelda või kui seda saab teha vaid märkimisväärsete lisakuludega. Kui tasu osas kokkuleppele ei jõuta, määrab selle kindlaks pädev asutus.“
Loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamise seaduse §-s 12 „Kontroll“ on sätestatud:
„(1)   §-s 1 osutatud otsekohaldatavate õigusaktide, käesoleva seaduse ja selle alusel vastu võetud määruste sätete järgimist ning §-s 1 osutatud otsekohaldatavate õigusaktide, käesoleva seaduse või selle alusel vastu võetud määruse kohaselt antud rakendusaktide sätete järgimist kontrollib pädev asutus ning Bundeswehri (liitvabariigi relvajõud) valdkonnas kontrollivad seda kaitseministeeriumi määratud talitused.
(2)   Pädev asutus võib juhtumipõhiselt anda vajalikke korraldusi seoses käesoleva seaduse §-s 1 osutatud otsekohaldatavate õigusaktide ning selle alusel vastu võetud määruste sätetega. Seda sätet kohaldatakse ka pärast määruse […] nr 1069/2009 artiklis 23 osutatud registreerimist või pärast määruse […] nr 1069/2009 artiklis 24 osutatud tunnustamist.“
Tüüringi liidumaa seadus loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamise seaduse rakendamise kohta
Tüüringi liidumaa 10. juuni 2005. aasta seaduse loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamise seaduse rakendamise kohta (Thüringer Ausführungsgesetz zum Tierische Nebenprodukte-Beseitigungsgesetz) (
Thür GVB1
. 2005, lk 224) §-s 2 „1. ja 2. kategooria loomsete kõrvalsaaduste töötlemise ja kõrvaldamise eest vastutavad asutused“ on sätestatud:
„(1)   Maakonnad ja maakonna õigustega linnad on pädevad avalik-õiguslikud üksused (kõrvaldamise eest vastutavad asutused) loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamise seaduse § 3 lõike 1 tähenduses. Nad täidavad seda ülesannet enesehalduse raames.
(2)   Selle ülesande täitmiseks võivad lõikes 1 nimetatud kõrvaldamise eest vastutavad asutused moodustada kohalike üksuste ühenduse. Töökord määratakse kindlaks põhikirjas. Üksnes see kõrvaldamise eest vastutav organ vastutab selle ülesande täitmise eest ühenduse kaudu.“
Tüüringi liidumaa seaduse loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamise seaduse rakendamise kohta § 3 „Tegevuspiirkonnad“ on sõnastatud järgmiselt:
„(1)   Veterinaarküsimuste eest vastutava ministri määrusega ning kõrvaldamise eest vastutavate asutustega kooskõlastatult määratakse kindlaks piirkonnad, mille piires peavad nimetatud asutused loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamise seaduse § 3 lõike 1 esimeses lauses nimetatud loomseid kõrvalsaadusi tagasi võtma, kokku koguma, vedama, ladustama, käitlema, töötlema või hävitama. Seejuures tuleb arvesse võtta loomataudide vastase kaitse huve, loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamist käsitleva seaduse § 3 lõike 1 esimeses lauses osutatud loomsete kõrvalsaaduste tootmist, töötlemistehaste ringlustingimusi ja tootmisvõimsust.
(2)   Veterinaarküsimuste eest vastutav minister võib väga erandlikel juhtudel lubada käidelda, töödelda või kõrvaldada loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamist käsitleva seaduse § 3 lõike 1 esimeses lauses osutatud loomseid kõrvalsaadusi töötlemisettevõtetes, põletus- või koospõletustehastes väljaspool lõike 1 kohaselt määratud tegevuspiirkonda.“
Tüüringi liidumaa määrus loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamise seaduse alusel vastu võetud tegevuspiirkondade kohta
Tüüringi liidumaa 11. oktoobri 2005. aasta määruse, mis reguleerib geograafilisi piirkondi vastavalt loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamise seadusele (Thüringer Verordnung über die Einzugsbereiche nach dem Tierische Nebenprodukte-Beseitigungsgesetz) (
Thür GVBl
. 2005, lk 355), §-s 1 on ette nähtud:
„Sömmerda maakonnas Elxlebenis asuva töötlemisettevõtte tegevuspiirkond hõlmab [loomsete kõrvalsaaduste kõrvaldamise seaduse faktiliste asjaolude toimumise ajal kehtinud redaktsiooni] § 3 lõike 1 esimeses lauses nimetatud valdkondades kogu liidumaa territooriumi.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Toropet käitab Saksamaal ettevõtet, mis on tunnustatud määruse nr 1069/2009 artikli 10 tähenduses 3. kategooria materjali vahekäitlejana, ning ta on registreeritud ka loomsete kõrvalsaaduste veoettevõtjana. Sellel äriühingul ei ole siiski õigust käidelda 1. ja 2. kategooria materjale nimetatud määruse artiklite 8 ja 9 tähenduses. Oma majandustegevuses töötleb Toropet loomseid kõrvalsaadusi ja turustab neid muu hulgas loomasööda tootjatele, loomse rasva ümbertöötlejatele ja biogaasi tootmise tehastele.
Greizi maakond tuvastas 23. jaanuaril 2018 selles vahekäitlusettevõttes tehtud halduskontrolli käigus 38-s 3. kategooria loomseid kõrvalsaadusi sisaldavas puitkastis hallituse, roiskumise ja võõrkehad, nt krohvitükid, plastijäägid ja saepuru. Nende puuduste tõttu liigitas Greizi maakond materjali ümber 2. kategooriasse ja andis korralduse need 38 kasti viivitamatult kõrvaldada sundtäitmise teel kolmanda isiku poolt, mis tehti samal päeval. Kõrvaldamistoimingute kulud summas 2346,17 eurot jäeti Toropeti kanda.
See korraldus jäeti muutmata 25. jaanuari 2018. aasta otsusega, milles Greizi maakond selgitas, et niisuguste puuduste tõttu ei saa kõnealust materjali liigitada enam 3. kategooriasse, vaid ainult 2. kategooriasse. Ei Toropetil ega tema äripartneril, kes pidi vastutama selle materjali ümbertöötlemise eest, ei ole aga lubatud 2. kategooria materjali käidelda. Lisaks ei saanud kõnealust materjali kuni kokkuleppelise lahenduse leidmiseni kohapeal ladustada, kuna puudus eraldi külmkamber.
Toropet esitas 9. oktoobril 2018 Verwaltungsgericht Gerale (Gera halduskohus, Saksamaa) kaebuse 25. jaanuari 2018. aasta haldusotsuse tühistamiseks.
Oma kaebuses heidab Toropet Greizi maakonnale ette, et viimane tegi vea, kui ta liigitas kõnealuse materjali ümber 2. kategooriasse ilma teaduslikku uuringut tegemata. Tema arvates ei ole põhjendatud hinnang, mille kohaselt oli kõnealune materjal riknenud, roiskunud või hallitanud. Toropet leiab, et veterinaaride ja Greizi maakonna kasutatud kriteerium, s.o kriteerium, mille kohaselt on tooted sobivad inimtoiduks, läheb määruse nr 1069/2009 artikli 10 sätetest kaugemale.
Toropet märgib, et selle määruse artikli 14 punktist d tuleneb, et loomsete kõrvalsaaduste lagunemine ja riknemine ei õigusta liigitamist madalamasse kategooriasse, kuna taaskasutamine vastavalt selle määruse artikli 14 punktile b on võimalik ja kõrvaldamine ei ole alati vajalik. Toropeti arvates võivad kõnealused loomsed kõrvalsaadused kuuluda sama määruse artikli 10 punkti f kohaldamisalasse, kuna see säte välistab ainult tooted, mis kujutavad loomataudidest tingitud suurt riski. Toropeti sõnul aga hallitanud või roiskunud liha niisugust ohtu ei kujuta. Mis puutub sellesse, et kõnealuses materjalis esineb niisuguseid võõrkehi nagu krohvitükid, plastijäägid ja saepuru, siis selle tõttu ei tohiks materjali ümber liigitada, kuna need on võimalik lihtsalt mehaaniliselt eraldada.
See äriühing väidab eelkõige, et kuna 3. kategooria materjal ei ole mõeldud inimtoiduks, siis ei ole oluline, kas kõnealune materjal on sobiv inimtoiduks või mitte.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et kõnealuste loomsete kõrvalsaaduste puhul oli peamiselt tegemist materjaliga, mis oli algul liigitatud 3. kategooriasse kas määruse nr 1069/2009 artikli 10 punkti a alusel, mis hõlmab tapetud loomade rümpasid ja loomade osi, mis on kõlblikud inimtoiduks, kuid mis ei ole mõeldud kasutamiseks inimtoiduks, või siis selle määruse artikli 10 punkti f alusel, mis hõlmab loomseid saadusi või loomseid saadusi sisaldavat toitu, mis ei ole enam ette nähtud inimtoiduks ärilistel kaalutlustel või muude puuduste tõttu, mis ei põhjusta inimeste ja loomade terviseriske.
Nimetatud kohus märgib, et 3. kategooria materjali lagunemine ja riknemine muudab selle põhimõtteliselt inimtoiduks kõlbmatuks ning inimeste ja loomade tervist ohustavaks. Seetõttu on tal küsimus, kas niisuguste muutuste tõttu tuleks materjal teise kategooriasse ümber liigitada.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et nagu nähtub määruse nr 1069/2009 põhjendusest 11 ja artiklist 1, on määruse põhieesmärk inimeste ja loomade terviseriskide ohjamine ning toidu- ja söödaahela ohutuse kaitsmine. Seega ei piirdu ohtlikkus ainult inimeste tervisega. Määruse artikli 14 punktis d on pealegi rõhutatud, et lagunemise ja riknemisega kaasneb inimeste ja loomade terviserisk.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab siiski, et algse liigituse hilisem muutmine asjaomase materjali lagunemise või riknemise tõttu võib olla määruse nr 1069/2009 artikli 14 punktiga d vastuolus. Tema arvates võib sellest sättest nimelt järeldada, et lagunemine ja riknemine ei mõjuta põhimõtteliselt mitte 3. kategooria materjali liigitamist, vaid üksnes selle kasutamist. Ta on seisukohal, et kuigi selle materjali kasutamine sööda tootmiseks on määruse artikli 14 punkti d alusel välistatud, näib seevastu võimalik kasutada nimetatud materjali muul otstarbel, eeskätt taaskasutada seda koospõletamise teel vastavalt selle määruse artikli 14 punktile b.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on samuti küsimus, kuidas tõlgendada määruse nr 1069/2009 artikli 9 punkti d. Selle sätte kohaselt tuleb nimelt materjalis leiduvate võõrkehade tõttu inimtoiduks kõlbmatuks tunnistatud materjal liigitada 2. kategooriasse. Määruse nr 142/2011 IV lisa I peatüki 4. jao punktist 3 ilmneb siiski, et materjalis võõrkehade esinemine ei ole piisav põhjus selleks, et liigitada asjaomane materjal 2. kategooriasse, kuna määruses nõutakse, et 3. kategooria materjali töötlemise tehastes oleks seadmed, mis võimaldavad enne töötlemist või töötlemise käigus eemaldamisele kuuluvaid võõrkehi tuvastada. Eelkõige soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas võõrkehade esinemise ohu ennetamine on oluline, kui 3. kategooria materjal ei ole ette nähtud mitte loomasöödaks ümbertöötlemiseks, vaid põletamiseks või kasutamiseks biodiisli tootmisel.
Neil asjaoludel otsustas Verwaltungsgericht Gera (Gera halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [määruse nr 1069/2009] artikli 10 punkti a tuleb tõlgendada nii, et algne liigitamine 3. kategooria materjaliks muutub kehtetuks, kui lagunemise või riknemise tõttu ei ole materjal enam kõlblik inimtoiduks?
2.
Kas [määruse nr 1069/2009] artikli 10 punkti f tuleb tõlgendada nii, et loomsete saaduste või loomseid saadusi sisaldava toidu algne liigitamine 3. kategooria materjaliks muutub kehtetuks, kui materjal kujutab hilisemate lagunemis- ja riknemisprotsesside tõttu endast inimeste ja loomade terviseriski?
3.
Kas [määruse nr 1069/2009] artikli 9 punkti d tuleb tõlgendada kitsalt nii, et võõrkehadega, näiteks saepuruga, segunenud materjal tuleb liigitada 2. kategooria materjaliks ainult siis, kui tegemist on töötlemiseks mõeldud materjaliga ja see on ette nähtud loomasöödaks?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Nende kolme küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1069/2009 artikli 10 punkte a ja f tuleb tõlgendada nii, et loomsed kõrvalsaadused, mis on algul selle artikli kohaselt liigitatud 3. kategooria materjaliks ja mis on muutunud lagunemise või riknemise tõttu või segunenud võõrkehadega, nagu krohvitükid või saepuru, mistõttu see materjal ei ole enam kõlblik inimtoiduks ja/või ei ole inimeste või loomade tervisele täiesti ohutu, ei vasta selle liigitusega seotud riskitasemele ja tuleb seega liigitada madalamasse kategooriasse.
Nendele küsimustele vastamiseks tuleb kõigepealt täpsustada loomse kõrvalsaaduse teatavasse kategooriasse liigitamise üksikasju ning seejärel analüüsida, kas niisugune liigitus on muutumatu või saab loomset kõrvalsaadust ümber liigitada kas lagunemise või riknemise tõttu või selle segunemise tõttu võõrkehadega, mis on toimunud pärast selle esmast liigitamist.
Esimesena tuleb seoses loomse kõrvalsaaduse teatavasse kategooriasse klassifitseerimise korraga märkida, et loomsete kõrvalsaaduste ja nendest saadud toodete liigitamine on reguleeritud määruse nr 1069/2009 I jaotise I peatüki 4. jaos, mis hõlmab artikleid 7–10.
Vastavalt selle määruse artikli 7 lõikele 1 liigitatakse loomsed kõrvalsaadused erinevatesse kategooriatesse vastavalt inimeste ja loomade terviseriski tasemele. Täpsemalt on nimetatud määruses nähtud ette kolm kategooriat, mis selle määruse artiklite 8, 9 ja 10 kohaselt hõlmavad 1., 2. ja 3. kategooria materjale, kusjuures loomsed kõrvalsaadused peavad tingimata kuuluma ühte nendest kolmest kategooriast. Seega kuuluvad 3. kategooria alla materjalid, mida liidu seadusandja on pidanud madala riskiteguriga materjaliks, samas kui 1. ja 2. kategooria alla kuuluvate materjalide puhul esineb suur oht inimeste ja loomade tervisele, kusjuures 1. kategooria materjalid kujutavad endast kõige suuremat riski.
Esiteks ilmneb määruse nr 1069/2009 artikli 9 punkti h sõnastusest, et 2. kategooria materjalide loetelus sisalduvad loomsed kõrvalsaadused, mis ei kuulu 1. või 3. kategooria materjali hulka, mistõttu 2. kategooria puhul on tegemist jääkkategooriaga. Lisaks, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 62 märkis, tuleb selle määruse artikli 9 punkti h tõlgendada lähtuvalt selle määruse põhjendusest 35 – mille kohaselt tuleb kõiki loomseid kõrvalsaadusi, mis ei kuulu ühessegi kolmest kategooriast, käsitada 2. kategooria materjalina – laialt nii, et see hõlmab kõiki loomseid kõrvalsaadusi, mida ei ole liigitatud mõnda teise kategooriasse.
Sellest tuleneb, et 1. ja 3. kategooria materjalide loetelud, mis on ette nähtud määruse nr 1069/2009 artiklites 8 ja 10, on ammendavad ja neid tuleb seega tõlgendada kitsalt, kuna ühest küljest hõlmavad need üksnes seal otsesõnu loetletud materjale ja teisest küljest peavad need materjalid selle määruse artikli 7 lõike 1 kohaselt vastama asjaomase kategooriaga seotud riskitasemele.
Sellest järeldub, et 3. kategooria alla kuuluvad ainult selles otsesõnu nimetatud materjalid, mis vastavad selle kategooria riskitasemele.
Teiseks, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 54 märkis, tuleb rõhutada, et see riskitase on asjakohane kriteerium ka loomsete kõrvalsaaduste lõppkasutuse jaoks. Määruse nr 1069/2009 artiklites 12–14 on – tõlgendatuna lähtuvalt selle määruse põhjendusest 38 – ette nähtud iga materjalikategooria jaoks võimaliku kasutamise ja kõrvaldamise loetelud ning iga kategooria suhtes kohaldatavad eeskirjad, et vähendada seda riskitaset miinimumini, välistamata siiski võimalust, et suure riskitasemega kategooria puhul kohaldatavad kasutamis- ja kõrvaldamisviisid laienevad ka madala riskitasemega kategooriatele.
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjas kõne all olevad materjalid liigitati esialgu 3. kategooriasse vastavalt määruse nr 1069/2009 artikli 10 punktidele a ja f.
Samas kui selle määruse artikli 10 punktis a on ette nähtud, et sellesse kategooriasse kuuluvad tapetud loomade rümbad ja loomade osad, mis on kõlblikud inimtoiduks, kuid mida ei kavatseta ärilistel kaalutlustel kasutada inimtoiduks, siis nimetatud määruse artikli 10 punkt f hõlmab niisuguseid materjale nagu loomsed saadused, mis ei ole enam ette nähtud inimtoiduks ärilistel kaalutlustel, tootmis- või pakendamisdefektide või muude puuduste tõttu, mis ei põhjusta inimeste ja loomade terviseriske. Siit järeldub, et kriteerium, mis võimaldab kindlaks teha, kas loomne kõrvalsaadus kuulub mõne nimetatud sätte kohaldamisalasse, seisneb nõudes, et see peab olema kõlblik inimtoiduks ja/või ilma igasuguse riskita inimeste või loomade tervisele.
Sellega seoses, mis puudutab eelkõige selle kindlakstegemist, kas toit on inimtoiduks kõlblik, on määruse nr 178/2002 artikli 14 lõikes 5 nähtud ette, et inimtoiduks kõlbmatu toit on toiduks sobimatu seetõttu, et on saastunud kas võõrkehade või muuga või mädanemise, riknemise või lagunemise tagajärjel.
Teisena tuleb analüüsida, kas niisugused puudused nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 26 kirjeldatud 23. jaanuari 2018. aasta halduskontrolli raames tuvastatud puudused, mis on seotud lagunemise või riknemisega ja võõrkehade olemasoluga, võivad muuta riskitaset materjalide puhul, mis algul olid liigitatud 3. kategooria materjalideks määruse nr 1069/2009 artikli 10 punktide a ja f tähenduses, mistõttu on põhjendatud nende ainete ümberliigitamine 2. kategooriasse.
Kõigepealt tuleb rõhutada, et määruse nr 1069/2009 artiklis 7 ega üheski teises selle määruse sättes ei ole otsesõnu ette nähtud algul 3. kategooriasse liigitatud materjalide ümberliigitamist madalamasse kategooriasse. Nimelt, kuna seal on piirdutud vaid sedastusega, et loomse kõrvalsaaduse liigitus kajastab selle riski taset inimeste ja loomade tervisele, ei saa artikli 7 sõnastuse alusel kindlaks teha, kas materjali võib ümber liigitada.
Võttes arvesse, et määruse nr 1069/2009 artikli 10 punktid a ja f ei sisalda kasulikke täpsustusi, tuleb selle sätte tõlgendamisel võtta järelikult arvesse asjaomase sätte konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (vt selle kohta 19. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Vion Livestock,
C‑383/16
,
EU:C:2017:783
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab esiteks määrusega nr 1069/2009 taotletavaid eesmärke, siis nähtub selle määruse artiklist 1 ning põhjendustest 2, 5, 6 ja 11, et loomseid kõrvalsaadusi käsitlevate õigusnormide põhieesmärk on piisavalt ohjata inimeste ja loomade terviseriske, säilitada toidu- ja söödaahela ohutus ning kehtestada tervise‑eeskirjade sidus ja terviklik raamistik, mis oleks proportsionaalne terviseriskiga, mida loomsete kõrvalsaaduste käitlemine ettevõtjate poolt kogu ahela eri etappides alates kogumisest kuni kasutamise või kõrvaldamiseni endast kujutab.
Sellest tuleneb, et liidu seadusandja soovis ohjata inimeste ja loomade terviseriske kogu loomsete kõrvalsaaduste käitlemise ajal piisaval ja proportsionaalsel viisil, mis tähendab, et loomse kõrvalsaaduse liigituse võib selle saaduse käitlemise ajal igal hetkel ümber hinnata ja see võib viia selle kõrvalsaaduse ümberliigitamiseni, kui viimane ei vasta enam selle esialgseks liigitamiseks kehtestatud tingimustele.
Seda tõlgendust kinnitab teiseks ka määruse nr 1069/2009 artiklite 7 ja 10 kontekst.
Nimelt on selle määruse artikli 4 lõike 2 kohaselt kõik ettevõtjad kohustatud tagama, et loomsed kõrvalsaadused vastavad selle määruse eeskirjadele nende loomsete kõrvalsaaduste „kogumise, transpordi, käitlemise, töötlemise, ladustamise, turulelaskmise, jaotamise, kasutamise ja kõrvaldamise igas etapis“.
Lisaks tuleb veel rõhutada, et määruse nr 1069/2009 põhjenduse 36 kohaselt peavad ettevõtjad olema põhivastutajad selle määruse järgimise eest, et kaitsta inimeste ja loomade tervist. Sellega seoses on ettevõtjad kohustatud järgima nimetatud määruse nõudeid, mis kehtivad nende tegevusele loomsete kõrvalsaaduste käitlemisel. Selles kontekstis kohustab määruse nr 1069/2009 artikkel 28 käitajaid enesekontrolli süsteemi abil tagama, et ettevõttest või tehasest ei viida välja loomseid kõrvalsaadusi, mille puhul kahtlustatakse või on tehtud kindlaks, et need ei vasta käesoleva määruse nõuetele, välja arvatud juhul, kui need saadused on ette nähtud kõrvaldamiseks.
Samuti kehtestavad liikmesriigid määruse nr 1069/2009 artikli 4 lõike 3 alusel ametliku kontrolli süsteemi, mille raames nad jälgivad ja kontrollivad, et ettevõtjad täidaksid nimetatud määruse asjaomaseid nõudeid loomsete kõrvalsaaduste kogu tootmisahela ulatuses. Selles sättes kinnitatakse veel, et ettevõtjad peavad igas tootmisahela etapis jälgima, et loomsed kõrvalsaadused vastavad tõepoolest kategooriale, kuhu need algul liigitati.
Seega tuleneb määruse nr 1069/2009 artikli 10 punktide a ja f kontekstist ning eesmärkidest, mida taotletakse õigusaktiga, mille osaks need sätted on, et materjali algset liigitust konkreetsesse kategooriasse tuleb jälgida ja kontrollida kogu tootmisahela ulatuses, mistõttu juhul, kui see materjal ei vasta enam sellega algul seostatud riskitasemele, tuleb see ümber liigitada, et tagada toidu- ja söödaahela ohutus. Seega, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 80 märkis, ei ole teatavasse kategooriasse liigitus muutumatu, vaid sõltub sellega seostatud riskitaseme säilitamisest.
Siit järeldub, et kui niisugune materjal, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis on algul määruse nr 1069/2009 artikli 10 punktide a ja f kohaselt liigitatud 3. kategooria materjaliks, on muutunud lagunemise või riknemise tõttu või segunenud võõrkehadega, mistõttu see materjal ei ole enam kõlblik inimtoiduks ja/või ei ole inimeste või loomade tervisele täiesti ohutu, tuleb seega tingimata ümber liigitada madalamasse kategooriasse.
Nagu märkisid nii eelotsusetaotluse esitanud kohus kui ka Euroopa Komisjon, tekitab 3. kategooria materjali lagunemine või riknemine toksiine, mis põhimõtteliselt muudavad selle inimtoiduks kõlbmatuks ja kujutavad endast ohtu ka inimeste ja loomade tervisele.
Algul 3. kategooria materjaliks liigitatud loomseid kõrvalsaadusi – mis on kõne all põhikohtuasjas –, mis kujutavad endast suuremat riski kui sellesse kategooriasse liigitamiseks lubatud, ei saa seega enam samasse kategooriasse liigitada.
Sellest järeldub, et nagu ka käesoleva kohtuotsuse punktis 42 on märgitud, kuuluvad määruse nr 1069/2009 artikli 9 punkti h kohaselt 2. kategooria materjalide hulka need loomsed kõrvalsaadused, mis ei kuulu 1. või 3. kategooria materjali hulka. Niisiis tuleb seda viimast sätet kohaldada loomsete kõrvalsaaduste suhtes, mis lagunemise või riknemise tõttu on selleks liiga kõrge riskitasemega, et vastata 3. kategooria materjali suhtes kehtivatele nõuetele.
Mis puudutab põhikohtuasjas käsitletavates materjalides niisuguste võõrkehade olemasolu nagu plastitükid või saepuru, siis esiteks nähtub eelotsusetaotluses ja Euroopa Kohtu käsutuses olevas toimikus sisalduvast teabest, et nende olemust arvestades ei loeta neid ohtlikeks jäätmeteks määruse nr 1013/2006 tähenduses. Seega, nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 43 märkis, kohaldatakse niisuguse segu suhtes määrust nr 1069/2009 (vt selle kohta 3. septembri 2020. aasta kohtuotsus P. F. Kamstra Recycling jt,
C‑21/19–C‑23/19
,
EU:C:2020:636
, punkt
).
Teiseks tuleb märkida, et määruse nr 142/2011 IV lisa I peatüki 4. jao punkti 3 kohaselt peavad 3. kategooria materjali töötlevatel ettevõtetel olema niisuguste võõrkehade nagu pakkematerjalide ja metallitükkide kontrollimise seadmed. Seega, nagu märkisid kohtujurist oma ettepaneku punktis 45 ning komisjon ja Greizi maakond, kuuluvad selle sätte kohaldamisalasse üksnes 3. kategooria materjalidega segunenud võõrkehad, mida on võimalik kergesti ja ohutult eemaldada, järgides määruses nr 1069/2009 selle kategooria puhul ette nähtud riskitaset puudutavaid nõudeid.
Võõrkehad, nagu plastitükid või saepuru – eeldusel, et neid on võimalik tuvastada –, võivad aga olla loomse kõrvalsaadusega sellisel määral segunenud, et nende võõrkehade eemaldamine on kui mitte võimatu, siis vähemalt keeruline, mistõttu neid ei saa pidada võõrkehadeks, mis kuuluvad määruse nr 142/2011 IV lisa I peatüki 4. jao punkti 3 kohaldamisalasse.
Sellega seoses tuleb märkida, nagu tegi ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 74, et loomsete kõrvalsaaduste ja niisuguste võõrkehade nagu plastitükkide või saepuru segul on samad tunnused ja eelkõige sama riskitase kui määruse nr 1069/2009 artikli 9 punktis d osutatud 2. kategooria materjalil, mis hõlmab „loomseid saadusi, mis on neis esinevate võõrkehade tõttu tunnistatud inimtoiduks kõlbmatuks“. Seega tuleks niisugune materjal liigitada 2. kategooriasse kas artikli 9 punkti d alusel loomsete saadustena selle sätte tähenduses või nimetatud määruse artikli 9 punkti h alusel muude loomsete kõrvalsaadustena.
Lõpuks ei saa nõustuda argumentidega, mille kohaselt võib määruse nr 1069/2009 artikli 14 punktist d järeldada, et lagunemine või riknemine ei mõjuta mitte 3. kategooria materjalide liigitamist, vaid nende kasutamist, kuna see tõlgendus läheks vastuollu nii määruse nr 1069/2009 eesmärgi kui ülesehitusega.
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 45 on märgitud, on määruse nr 1069/2009 artiklites 12, 13 ja 14 ette nähtud selle määruse artiklites 8–10 osutatud 1.–3. materjalikategooria jaoks võimaliku kasutamise ja kõrvaldamise loetelud, pidades alati silmas iga kategooria riskitaset. Järelikult ei ole nimetatud määruse artiklis 14 nähtud ette nõudeid, mis peavad olema täidetud selliste materjalide liigitamiseks kategooriatesse, mis on määratletud üksnes sama määruse artiklites 8–10, ega saa seega kahjustada loogikat, mis on omane liidu seadusandja poolt nende artiklitega kehtestatud liigitusele.
Samas kontekstis ei saa nõustuda Toropeti argumendiga, mille kohaselt võib säilitada materjali algse liigituse 3. kategooriasse vaatamata selle lagunemisele või riknemisele või selle segunemisele võõrkehadega, kuna seda materjali võib kasutada mitte söödaks töötlemiseks, vaid muudel eesmärkidel, näiteks põletamiseks või biogaasiks töötlemiseks. Kõnealuse materjali algse otstarbe muutmine ei saa õigustada selle jäämist 3. kategooriasse, arvestades selle kõrget riski inimeste ja loomade tervisele.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt tuleb nendele kolmele küsimusele vastata, et määruse nr 1069/2009 artikli 7 lõiget 1, artikli 9 punkti h ning artikli 10 punkte a ja f tuleb lähtuvalt selle määruse artikli 4 lõikest 2 tõlgendada nii, et loomsed kõrvalsaadused, mis on algul selle määruse artikli 10 punktide a ja f kohaselt liigitatud 3. kategooria materjaliks ja mis on muutunud lagunemise või riknemise tõttu või segunenud võõrkehadega, nagu krohvitükid või saepuru, mistõttu see materjal ei ole enam kõlblik inimtoiduks ja/või ei ole inimeste või loomade tervisele täiesti ohutu, ei vasta selle liigitusega seotud riskitasemele ja tuleb seega liigitada madalamasse kategooriasse.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. oktoobri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1069/2009, milles sätestatakse muuks otstarbeks kui inimtoiduks ettenähtud loomsete kõrvalsaaduste ja nendest saadud toodete tervise-eeskirjad ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1774/2002 (loomsete kõrvalsaaduste määrus), artikli 7 lõiget 1, artikli 9 punkti h ning artikli 10 punkte a ja f tuleb lähtuvalt selle määruse artikli 4 lõikest 2 tõlgendada nii, et loomsed kõrvalsaadused, mis on algul selle määruse artikli 10 punktide a ja f kohaselt liigitatud 3. kategooria materjaliks ja mis on muutunud lagunemise või riknemise tõttu või segunenud võõrkehadega, nagu krohvitükid või saepuru, mistõttu see materjal ei ole enam kõlblik inimtoiduks ja/või ei ole inimeste või loomade tervisele täiesti ohutu, ei vasta selle liigitusega seotud riskitasemele ja tuleb seega liigitada madalamasse kategooriasse.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.