CELEX: 62021CJ0613
Apelācija
Civildienests
Ierēdņi
Procedūra direktora iecelšanai amatā
Paziņojums par vakanci un paziņojums par pieņemšanu darbā
Kandidatūras uz amatu noraidīšana un cita kandidāta iecelšana amatā
Darbā pieņemšanas procedūras pārkāpums
Acīmredzama kļūda vērtējumā
Pārskatāmība
Vienlīdzīga attieksme

Ar apelācijas sūdzību Eiropas Parlaments lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 14. jūlija spriedumu
Carbajo Ferrero
/Parlaments (T‑670/19, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2021:435
), ar ko tā, pirmkārt, atcēla Parlamenta 2018. gada 10. decembra lēmumu, ar kuru tika noraidīta
Fernando Carbajo Ferrero
kandidatūra un A – cits kandidāts – tika iecelts Parlamenta Komunikāciju ģenerāldirektorāta Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktora amatā (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), un, otrkārt, piesprieda Parlamentam
Carbajo Ferrero
atlīdzināt nodarīto materiālo kaitējumu, samaksājot 40000 EUR.
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 1.–18. punktā, un šīs tiesvedības vajadzībām to var apkopot šādi.
Carbajo Ferrero
1986. gada 21. aprīlī uzsāka darbu Parlamentā ierēdņa statusā. Parlamentā viņš pildīja dažādus pienākumus preses, informācijas, kultūras un plašsaziņas līdzekļu jomā.
Lai aizpildītu direktora amatu Komunikācijas ģenerāldirektorāta Plašsaziņas līdzekļu direktorātā (turpmāk tekstā – “Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktors”), Parlaments 2018. gada 27. februārī publicēja paziņojumu par vakanci saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a) apakšpunktu (turpmāk tekstā – “paziņojums par vakanci”). Termiņš pieteikumu iesniegšanai bija noteikts 2018. gada 23. marts.
Carbajo Ferrero
uz šo paziņojumu par vakanci reaģēja 2018. gada 22. martā.
Parlaments uz publicēto paziņojumu par vakanci saņēma trīs pieteikumus. Tomēr, lai paplašinātu savas kandidātu izvēles iespējas Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktora amata vietai, Parlaments 2018. gada 27. martā publicēja paziņojumu par pārcelšanu amatā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta b) apakšpunktu (turpmāk tekstā – “paziņojums par pārcelšanu amatā”). Turklāt 2018. gada 13. aprīlī Parlaments
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
publicēja paziņojumu par pieņemšanu darbā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 2. punktu (
OV 2018, C 132 A, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “paziņojums par pieņemšanu darbā”).
Paziņojumā par pieņemšanu darbā termiņš kandidatūru iesniegšanai bija noteikts 2018. gada 27. aprīlī. Kopumā pieteicās 16 kandidāti, no kuriem trīs atsaucās uz paziņojumu par vakanci, viens – uz paziņojumu par pārcelšanu amatā un divpadsmit – uz paziņojumu par pieņemšanu darbā. Starp šiem kandidātiem bija A, kurš savu kandidatūru iesniedza 2018. gada 26. aprīlī, atsaucoties uz paziņojumu par pieņemšanu darbā.
No 2018. gada 1. jūnija, kamēr Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktors vēl nebija iecelts un lai nodrošinātu dienesta nepārtrauktību Plašsaziņas līdzekļu direktorātā, šī amata pienākumi
ad interim
tika uzticēti
Carbajo Ferrero
.
Saskaņā ar Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktora iecelšanas procedūru atbilstoši Parlamenta Prezidija (turpmāk tekstā – “Prezidijs”) 2000. gada 16. maija lēmumam, kurā noteikti augsta līmeņa ierēdņu iecelšanas procedūras dažādi posmi un kurš grozīts ar Prezidija 2008. gada 18. februāra lēmumu (turpmāk tekstā – “lēmums, ar kuru nosaka procedūras posmus”), tika izveidota Padomdevēja komiteja augsta līmeņa ierēdņu iecelšanai amatā (turpmāk tekstā – “Padomdevēja komiteja”).
Padomdevēja komiteja 2018. gada 4. oktobra sanāksmē noteica vairākus kritērijus kandidātu nopelnu salīdzinošai analīzei (turpmāk tekstā – “salīdzinošās analīzes kritēriji”). Pamatojoties uz šiem kritērijiem, Padomdevēja komiteja sagatavoja kandidātu sarakstu un sniedza ieteikumu Prezidijam, kuri kandidāti būtu jāaicina uz interviju. Prezidijs vienbalsīgi apstiprināja šo ieteikumu. Uz interviju uzaicināto kandidātu vidū bija
Carbajo Ferrero
, kas bija iesniedzis savu kandidatūru uz paziņojumā par vakanci publicēto amatu, A, kas bija atsaucies uz paziņojumu par pieņemšanu darbā, un B – vienīgā kandidāte, kas bija atsaukusies uz paziņojumu par pārcelšanu. Pirms uzklausīt šos kandidātus, Padomdevēja komiteja noteica septiņus interviju tematus vai tēmas, kas tai ļautu interviju laikā analizēt kandidatūras un pēc šīm intervijām sarindot kandidātus [pēc nopelniem].
Intervijas notika 2018. gada 19. novembrī. Pamatojoties uz šīm intervijām, Padomdevēja komiteja nosūtīja Prezidijam pamatotu ziņojumu, lai tas lemtu par kandidatūrām. Šajā ziņojumā kandidāti bija sarindoti pēc nopelniem, lai noteiktu, kuri bija labāk kvalificēti Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktora amata ieņemšanai, un tajā bija arī šim ziņojumam pievienotais ieteikums. Sanāksmes laikā 2018. gada 10. decembrī Padomdevēja komiteja vakantajam amatam piedāvāja trīs kandidātus prioritātes secībā, saskaņā ar kuru kandidāts A ierindojās pirmajā vietā,
Carbajo Ferrero
– otrajā vietā un kandidāts B – trešajā vietā. Prezidijs kā iecēlējinstitūcija nolēma ievērot Padomdevējas komitejas ieteikumu un attiecīgajā amatā iecēla kandidātu A.
2018. gada 11. decembrī Parlamenta Komunikāciju ģenerāldirektorāta ģenerāldirektors informēja šī ģenerāldirektorāta darbiniekus par darbā pieņemšanas procedūras iznākumu un pateicās
Carbajo Ferrero
par amata pienākumu
ad interim
uzņemšanos, kurus viņš šajā ģenerāldirektorātā bija pildījis no 2018. gada 1. jūnija.
Ar 2018. gada 12. decembra elektroniskā pasta vēstuli Parlamenta ģenerālsekretārs paziņoja
Carbajo Ferrero
apstrīdēto lēmumu.
Carbajo Ferrero
2019. gada 8. martā saskaņā ar Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par apstrīdēto lēmumu, kura 2019. gada 21. jūnijā tika noraidīta.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 1. oktobrī,
Carbajo Ferrero
cēla prasību, pamatojoties uz LESD 270. pantu, pirmkārt, atcelt apstrīdēto lēmumu un, otrkārt, atlīdzināt kaitējumu, kas viņam esot nodarīts ar šo lēmumu.
Savas prasības pamatošanai
Carbajo Ferrero
izvirzīja piecus pamatus.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa izvērtēja otrā pamata otro daļu par to, ka ar izmantoto atlases procedūru esot pārkāpts Civildienesta noteikumu 27. pants, kā arī tiesiskās drošības, pārskatāmības, labas pārvaldības un vienlīdzīgas attieksmes principi.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 111.–123. punktā būtībā uzskatīja, ka plašā rīcības brīvība, kas administrācijai ir attiecībā uz atlases procedūras organizēšanas kārtību, tiek ierobežota ar vienlīdzīgas attieksmes pret kandidātiem principu ievērošanu un izvēles objektivitāti starp kandidātiem, kas prasa, pirmkārt, lai salīdzinošās analīzes kritēriji tiktu noteikti pirms attiecīgās pieņemšanas darbā [procedūras], un, otrkārt, lai šie analīzes kritēriji netiktu grozīti atlases procedūras laikā, lai novērstu risku, ka šie kritēriji var tikt pielāgoti atkarībā no saņemtajām kandidatūrām. Pārsūdzētā sprieduma 119. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka lēmumā, ar kuru nosaka procedūras posmus, ir paredzēta nopelnu salīdzinošā novērtējuma kritēriju pieņemšana procedūras sākumā, proti, pirms kandidatūru pieteikumu pieņemšanas, un tajā nav paredzēta iespēja, ka šie kritēriji tiek grozīti interviju posmā.
Taču Vispārējā tiesa konstatēja, ka šajā lietā, lai gan šādi kritēriji būtu ļāvuši klasificēt kandidatūras, lai izvēlētos tikai dažas no tām, tie netika piemēroti nedz intervijās ar kandidātiem, nedz atbilžu uz pārrunu laikā uzdotajiem jautājumiem analīzē, kuru rezultātā kandidāti tika sarindoti pēc nopelniem. Proti, atlases procedūras otrajā posmā padomdevēja komiteja nofiksēja septiņus diskusiju tematus vai tēmas, kas paredzētas, lai novērtētu kandidātus, kuru klasifikācija nopelnu secībā tika izdarīta, pamatojoties vienīgi uz viņu atbildēm uz jautājumiem par šiem tematiem vai tēmām, kas tika apspriestas šajās intervijās.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 124. un 125. punktā uzskatīja, ka Parlaments nav pierādījis, ka tie paši nopelnu salīdzinošās analīzes kritēriji tika izmantoti dažādos atlases procedūras posmos, ne arī to, ka Prezidijs kā iecēlējinstitūcija bija informēts, ka Padomdevējas komitejas pirms kandidatūru pieņemšanas noteiktie kritēriji netika izmantoti, lai salīdzinātu kandidātu nopelnus interviju laikā. Līdz ar to Vispārējā tiesa, apmierinot
Carbajo Ferrero
prasības otrā pamata otro daļu, ciktāl tajā tika kritizēta darbā pieņemšanas procedūras dažādo posmu pārskatāmības neesamība un sekojošais labas pārvaldības principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, uzskatīja, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts prettiesiskas procedūras rezultātā.
Vispārējā tiesa apmierināja arī trešā pamata otro daļu un līdz ar to šo pamatu kopumā, ciktāl prasītājs šajā daļā apgalvoja, ka apstrīdētajā lēmumā esot pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, kas izriet no fakta, ka A kandidatūra tika izvēlēta, iecēlējinstitūcijai nesaņemot pareizu informāciju par
Carbajo Ferrero
profesionālo pieredzi. Vispārējā tiesa pie šī vērtējuma nonāca pēc tam, kad pārsūdzētā sprieduma 139. punktā tā bija konstatējusi, ka no ziņojuma par intervijām ar kandidātiem izvilkuma, uz kuru iecēlējinstitūcija balstījusies, lai pieņemtu apstrīdēto lēmumu, neizriet, ka Padomdevēja komiteja bija pienācīgi ņēmusi vērā
Carbajo Ferrero
profesionālo pieredzi Parlamenta Komunikāciju ģenerāldirektorātā, jo minētajā izvilkumā bija vienīgi norādīts, ka viņš bija nodaļas vadītājs šajā direktorātā kopš 2009. gada, un Parlaments neapstrīdēja to, ka patiesībā viņš ir bijis nodaļas vadītājs minētajā ģenerāldirektorātā kopš 1999. gada. Turklāt minētajā izvilkumā nebija minēts fakts, ka
Carbajo Ferrero
kopš 2018. gada 1. jūnija
ad interim
pildīja vakantā amata pienākumus.
Tāpēc, uzskatot, ka apstrīdētais lēmums ir pieņemts prettiesiskas procedūras rezultātā un tajā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, kas izriet no iecēlējinstitūcijai sniegtās neprecīzās informācijas, Vispārējā tiesa atcēla šo lēmumu, nepārbaudot nedz citus
Carbajo Ferrero
izvirzītos argumentus trešā pamata pamatojumam, nedz arī ceturto un piekto pamatu.
Turklāt Vispārējā tiesa daļēji apmierināja
Carbajo Ferrero
prasību par zaudējumu atlīdzību, ciktāl tā attiecās uz materiālo zaudējumu atlīdzību, un piesprieda Parlamentam samaksāt viņam atlīdzību par šiem zaudējumiem – 40000 EUR.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesai
Apelācijas sūdzībā Parlaments lūdz Tiesu:
–
galvenokārt – atcelt pārsūdzēto spriedumu, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu, un
–
pakārtoti – atcelt pārsūdzēto spriedumu, noraidīt prasību un piespriest
Carbajo Ferrero
atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
Carbajo Ferrero
lūdz Tiesu:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības atbalstam Parlaments izvirza divus pamatus. Ar pirmo pamatu tas norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdas un sagrozījusi faktus, nospriežot, ka atlases procedūrā tikuši pieļauti pārkāpumi. Ar otro pamatu tas norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu un sagrozījusi faktus un pierādījumus, jo tā uzskatījusi, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā. Turklāt pakārtoti Parlaments izvirza pamatu par pārsūdzētā sprieduma pamatojuma neesamību un samērīguma principa pārkāpumu saistībā ar apstrīdētā lēmuma atcelšanas seku neizvērtēšanu.
Par pirmo pamatu
Pirmajam pamatam ir četras daļas, kas ir jāizskata kopā.
Lietas dalībnieku argumenti
Sava pirmā pamata pirmajā daļā Parlaments norāda, ka Vispārējā tiesa, interpretējot lēmumu par procedūras posmu noteikšanu, esot pieļāvusi tiesību kļūdas un spriedusi ar pretrunīgu pamatojumu.
Pirmkārt, no lēmuma, ar ko nosaka augsta līmeņa ierēdņu atlases procedūras posmus, 4. punkta izrietot, ka šī procedūra sastāv no diviem posmiem, no kuriem pirmais ir fakultatīvs un ietver kandidātu nopelnu salīdzinošo analīzi, pamatojoties uz kandidatūras pieteikumiem un kandidātu saraksta sastādīšanu, un otrais ietver intervijas ar kandidātiem, kas ir iekļauti šajā sarakstā. Parlaments precizē, ka salīdzinošās analīzes kritēriji tiek izmantoti tikai tās pirmajā posmā, jo šajā lēmumā nekādā ziņā nav noteikts pienākums izmantot šos salīdzinošās analīzes kritērijus otrajā posmā, kā arī nav aizliegts eventuāli pieņemt jaunus kritērijus. Tas norāda, ka attiecīgajā atlases procedūrā Padomdevēja komiteja noteica trīs salīdzinošas analīzes kritērijus un pēc tam nofiksēja septiņus tematus apspriešanai intervijās ar kandidātiem. Parlaments apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 117.–119. punktā uzskatot, ka atlases procedūras otrajā posmā un kandidātu sarindošanas nopelnu secībā laikā tā nevarēja grozīt kritērijus kandidatūru salīdzinošajai analīzei, kas tika izmantoti pirmajā atlases posmā, esot pieļāvusi tiesību kļūdu. Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa esot liegusi administrācijai tās plašo rīcības brīvību attiecībā uz atlases procedūras kārtības noteikšanu.
Otrkārt, Parlaments norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 120.–124. punktā uzskatīdama, ka Padomdevēja komiteja kļūdaini nav informējusi Prezidiju, ka salīdzinošās analīzes kritēriji netika izmantoti interviju ar kandidātiem stadijā.
Treškārt, Parlaments norāda uz pretrunu pārsūdzētā sprieduma pamatojumā. Tas atgādina, ka tā 65. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi
Carbajo Ferrero
iebildumu, kurš izteikts, pamatojot savu iebildi par prettiesiskumu, kas vērsta pret lēmumu, ar kuru nosaka procedūras posmus, saskaņā ar ko “minētajā lēmumā neesot nedz paredzēts, ka Padomdevēja komiteja nosaka kritērijus kandidātu nopelnu salīdzināšanai intervijās, lai tos klasificētu nopelnu secībā, nedz arī tas, ka šie kritēriji tiek paziņoti iecēlējinstitūcijai”. Taču esot pretrunīgi, ka Vispārējā tiesa, tieši nespriežot par šo iebildumu, pilnībā noraidīja šo iebildi par prettiesiskumu, bet pārsūdzētā sprieduma 120.–124. punktā tā uzskatīja, ka nopelnu salīdzinošās analīzes kritēriju nepaziņošana Prezidijam ir uzskatāma par tiesību kļūdu.
Ar pirmā pamata otro daļu Parlaments apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 111. un 112. punktā interpretēdama vienlīdzīgas attieksmes principu tādējādi, ka no tā izriet vispārējs pienākums pieņemt minētos kritērijus pirms kandidatūru saņemšanas, kam pievienots aizliegums tos grozīt atlases procedūras laikā.
Šajā ziņā Parlaments apstrīd 1993. gada 3. marta sprieduma Booss un Fischer/Komisija (
T‑58/91
,
EU:T:1993:15
), uz kuru Vispārējā tiesa ir balstījusies, lai pārsūdzētā sprieduma 111. un 112. punktā nospriestu, ka salīdzinošās analīzes kritērijus nedrīkst grozīt atlases procedūras laikā, atbilstību. Parlaments uzsver, ka šī sprieduma pamatā esošā lieta bija par paziņojumu par vakanci, kas publicēts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a) apakšpunktu, savukārt izskatāmajā lietā Prezidijs nolēma paplašināt izvēlas iespējas un publicēja paziņojumu par pieņemšanu darbā, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 29. panta 2. punktu. Taču pēdējā minētajā tiesību normā ir paredzēta īpaša kārtība, kuras laikā iecēlējinstitūcija var piemērot kritērijus, kas nav norādīti paziņojumā par vakanci. Parlaments uzskata, ka tā argumentācija ir pamatota ar 1983. gada 19. maija spriedumu Mavridis/Parlaments (
289/81
,
EU:C:1983:142
,
16.
punkts) un 1983. gada 19. maija spriedumu Verros/Parlaments (
306/81
,
EU:C:1983:143
,
16.
punkts).
Parlaments piebilst, ka vispārējs aizliegums grozīt salīdzinošās vērtēšanas kritērijus atlases procedūras laikā neesot saderīgs ar Civildienesta noteikumu III pielikuma 5. panta pirmo un trešo daļu.
Parlaments arī pārmet Vispārējai tiesai, ka tā šajā lietā esot kļūdaini piemērojusi vienlīdzīgas attieksmes principu. Šajā ziņā tas norāda, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa nekad nav uzskatījusi, ka tas būtu pārkāpis paziņojumā par vakanci noteikto tiesisko regulējumu, proti, pārcelšanas un darbā pieņemšanas kārtību. Otrkārt, tas uzskata, ka Vispārējā tiesa neesot pārbaudījusi, vai intervijas laikā ar kandidātiem pārrunātie temati bija vai nebija saistīti ar nosacījumiem, kas paredzēti paziņojumā par pieņemšanu darbā, un vai dažiem kandidātiem tika sniegtas priekšrocības salīdzinājumā ar citiem.
Ar pirmā pamata trešo daļu Parlaments norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 120.–124. punktā nospriezdama, ka Parlaments ir pārkāpis pārskatāmības principu, jo Prezidijs kā iecēlējinstitūcija nebija informēts par apgalvoto nopelnu salīdzinošās analīzes kritēriju aizstāšanu ar septiņiem tematiem vai tēmām, kas noteiktas intervijām ar kandidātiem. Turklāt Parlaments apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot lēmusi
ultra petita
, jo pirmajā instancē
Carbajo Ferrero
norādīja, ka ir pārkāpts pārskatāmības princips attiecībā uz kandidātiem, nevis Prezidiju.
Ar pirmā pamata ceturto daļu Parlaments apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi faktus, pārsūdzētā sprieduma 119. punktā uzskatīdama, ka klasifikācija nopelnu secībā nevar tikt balstīta “vienīgi” uz atbildēm, ko kandidāti snieguši uz septiņiem intervijas laikā apspriestajiem tematiem vai tēmām. Šajā ziņā Parlaments uzsver, ka neviens elements lietas materiālos nenorādot uz to, ka klasificēšanas dēļ Prezidijs nav ņēmis vērā kandidātu profesionālo pieredzi un kompetenci. Šo apstākli Vispārējā tiesa pat esot atzinusi pārsūdzētā sprieduma 12. punktā.
Carbajo Ferrero
iebilst, lūdzot šo pamatu noraidīt.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar Tiesas judikatūru, ja iecēlējinstitūcijai ir plaša rīcības brīvība salīdzināt kandidātu nopelnus un tā to var īstenot, it īpaši izvērtējot kandidatūras uz vakanto amatu, tai tas ir jādara paziņojumā par vakanci pašas noteiktajos ietvaros (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1990. gada 7. februāris, Culin/Komisija,
C‑343/87
,
EU:C:1990:49
,
19.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ar šādu pamatojumu 2017. gada 28. septembra sprieduma Hristov/Komisija un EMA (
T‑495/16 RENV I un T‑495/16 RENV II
, nav publicēts,
EU:T:2017:676
) 139. punktā Vispārējā tiesa pamatoti norādīja, ka iecēlējinstitūcijai, it īpaši tad, ja ieņemamais amats ir ļoti augsts, ir plaša novērtējuma brīvība, salīdzinot kandidātu uz šādu amatu nopelnus. Šī plašā rīcības brīvība ir jāīsteno, maksimāli ievērojot visu atbilstošo tiesisko regulējumu, proti, ne tikai paziņojumu par vakanci, bet arī iespējamos procesuālos noteikumus, kurus iestāde ir pieņēmusi, īstenojot savu rīcības brīvību. Tādējādi amatā iecelšanas procedūrai piemērojamās normas arī veido daļu no tiesiskā regulējuma, kas iecēlējinstitūcijai ir stingri jāievēro, īstenojot savu plašo rīcības brīvību.
Kā būtībā uzsver ģenerāladvokāte secinājumu 48.–52. punktā, lēmums, ar kuru nosaka procedūras posmus, ir daļa no atbilstošā tiesiskā regulējuma un minētie savstarpēji saistītie posmi veido vienotu atlases procedūru. Atbilstoši šīs procedūras vienotajam raksturam Padomdevējas komitejas veiktā salīdzinošās analīzes kritēriju pieņemšana, kas paredzēta šī lēmuma 4. punkta a) apakšpunktā, ir visas minētās procedūras pamats un visiem tematiem vai tēmām, kas tiek izmantotas šī paša lēmuma 4. punkta e) apakšpunktā paredzētajās intervijās ar kandidātiem, ir jāizriet no šiem kritērijiem, lai Padomdevēja komiteja varētu novērtēt uz intervijas uzaicināto kandidātu piemērotību, ņemot vērā katru kritēriju.
Līdz ar to jākonstatē, ka Vispārējā tiesa nav kļūdaini interpretējusi lēmuma, ar kuru nosaka procedūras posmus, 4. punktu, pārsūdzētā sprieduma 111., 112., 114. un 119. punktā uzskatīdama, ka administrācijas plašā rīcības brīvība, kas tai ir attiecībā uz atlases procedūras organizēšanas kārtību, tiek ierobežota tādā veidā, ka, no vienas puses, salīdzinošās analīzes kritēriji ir jānosaka, pamatojoties uz paziņojumu par vakanci, pārcelšanu citā amatā vai par pieņemšanu darbā, kas ir pirms kandidatūru saņemšanas; un, no otras puses, šos kritērijus nedrīkst grozīt atlases procedūras laikā.
Tāpat Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 118. punktā pamatoti ir uzskatījusi, ka intervijās ar kandidātiem uzdotie jautājumi nedrīkst kļūt par jauniem nopelnu salīdzinošās analīzes kritērijiem, kas pieņemti pēc uzaicināto kandidātu priekšatlases uz minētajām intervijām.
Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 111. un 112. punktā pamatoti ir balstījusies uz 1993. gada 3. marta sprieduma Booss un Fischer/Komisija (
T‑58/91
,
EU:T:1993:15
) 67. punktu, kurā ir atsauce uz 1974. gada 30. oktobra sprieduma Grassi/Padome (
188/73
,
EU:C:1974:112
) 38.–40. punktu, un uz 1990. gada 7. februāra sprieduma Culin/Komisija (
C‑343/87
,
EU:C:1990:49
) 20.–22. punktu, saskaņā ar kuriem vienlīdzīgas attieksmes princips ierēdņu atlases procedūras laikā prasa, lai salīdzinošās analīzes kritēriji tiek noteikti pirms šīs darbā pieņemšanas procedūras un netiek grozīti procedūras laikā.
Parlaments atsaucas uz 1983. gada 19. maija spriedumu Mavridis/Parlaments (
289/81
,
EU:C:1983:142
,
16.
punkts) un 1983. gada 19. maija spriedumu Verros/Parlaments (
306/81
,
EU:C:1983:143
,
16.
punkts), saskaņā ar kuriem Civildienesta noteikumu 29. panta 2. punktā paredzētajā īpašajā kārtībā vai ja atlases komiteja, kam iecēlējinstitūcija ir deleģējusi savas atlases pilnvaras, ir iecelta, pēdējai minētai nav pienākuma procedūras laikā piemērot Civildienesta noteikumu III pielikumu par paziņojumiem par vakanci un tā var procedūrā piemērot arī kritērijus, kuri paziņojumā par vakanci nav noteikti. Tomēr šie spriedumi netika pasludināti tādas atlases procedūras kontekstā, attiecībā uz kuru lēmumā, kas pieņemts speciāli šīs procedūras posmu noteikšanai, bija paredzēts, ka Padomdevējai komitejai ir jānosaka salīdzinošās analīzes kritēriji, pamatojoties uz paziņojuma par pieņemšanu darbā tekstu. Tātad minētie spriedumi neļauj piekrist Parlamenta argumentācijai, saskaņā ar kuru attiecīgās atlases procedūras laikā bija iespējams mainīt salīdzinošās analīzes kritērijus.
Tālab Parlaments nevar apgalvot, ka pārsūdzētā sprieduma 117.–119. punktā Vispārējā tiesa, uzskatot, ka Padomdevēja komiteja Prezidiju kā iecēlējinstitūciju nebija informējusi, ka atlases procedūras pirmajam posmam noteiktie nopelnu salīdzinošās analīzes kritēriji netika izmantoti, lai salīdzinātu kandidātu nopelnus interviju laikā, liedza Prezidijam izmantot tā atlases procedūras organizācijas kārtību, kas ietilpst tā ļoti plašajā novērtējuma brīvībā. Proti, šajos punktos Vispārējā tiesa vienīgi precizēja, ka attiecīgā kārtība neatbilst prasībai, saskaņā ar kuru kandidātu kvalifikācijas un kompetenču salīdzinošais vērtējums ir jāveic, pamatojoties uz nopelnu salīdzinošās analīzes kritērijiem, kas noteikti pirms kandidatūru saņemšanas, pamatojoties uz paziņojumiem par vakanci, pārcelšanu un par pieņemšanu darbā, un kas nevar tikt grozīti atlases procedūras laikā.
Tāpat jānoraida Parlamenta argumenti, saskaņā ar kuriem Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 120.–124. punktā esot pieļāvusi tiesību kļūdas.
Pirmkārt, Parlamentam nav pamata apgalvot, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka Padomdevēju komiteja Prezidijam kā iecēlējinstitūcijai faktu kļūdaini nebija paziņojusi, ka interviju laikā netika izmantoti sākotnēji noteiktie nopelnu salīdzinošās analīzes kritēriji.
Šajā ziņā no pārsūdzētā sprieduma 123. punkta, kura saturs apelācijas tiesvedībā nav apstrīdēts, izriet, ka, lai gan Parlaments pirmajā instancē apgalvoja, ka interviju laikā ar kandidātiem apspriesto tēmu vai tematu saraksts tika paziņots Prezidijam kā iecēlējinstitūcijai, sākotnēji noteikto kandidātu nopelnu salīdzinošās analīzes kritēriji netika piemēroti intervijās vai kad tika analizētas atbildes uz jautājumiem, kas tika uzdoti pārrunās, kuru rezultātā kandidāti tika klasificēti atkarībā no nopelniem, un ka Padomdevēja komiteja nav informējusi Prezidiju par to, ka šie kritēriji nav tikuši piemēroti. Taču pārsūdzētā sprieduma 113. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka nopelnu salīdzinošās analīzes kritēriji ir jānodod iecēlējinstitūcijai, lai tai ļautu uzzināt un saprast veidu, kādā notika uz intervijām uzaicināmo kandidātu nopelnu izvērtēšana un kandidātu sarindošana pēc prioritātes intervijās. Tāpēc, tā kā Vispārējā tiesā nav pierādīts, ka pārrunu vajadzībām noteiktie temati vai tēmas atbilda sākotnēji noteikto kandidātu nopelnu salīdzinošās analīzes kritērijiem un iekļāvās to turpinājumā, Parlaments nevar kritizēt Vispārējo tiesu, ka pārsūdzētā sprieduma 120.–124. punktā tā ir pārbaudījusi, vai Prezidijs kā iecēlējinstitūcija bija informēts, ka nopelnu salīdzinošās analīzes kritēriji netika piemēroti intervijās ar kandidātiem.
Otrkārt, Parlaments kļūdaini apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 120.–124. punktā esot lēmusi
ultra petita
attiecībā uz pārskatāmības principa pārkāpumu. Vispārējā tiesa šādu pārkāpumu konstatēja sakarā ar labas pārvaldības principa pārkāpumu saistībā ar neizpildīto pienākuma informēt Prezidiju, no vienas puses, par saikni starp tematiem vai tēmām, kas jāskar interviju laikā ar kandidātiem, un salīdzinošās analīzes kritērijiem, kuri noteikti pirms kandidatūru saņemšanas, kā arī, no otras puses, par šo kritēriju neizmantošanu interviju laikā.
Treškārt, pretēji Parlamenta apgalvotajam, nepastāv pretruna starp pamatojumu pārsūdzētā sprieduma 66.–73. punktā, no vienas puses, un 120.–124. punktā, no otras puses. Proti, pārsūdzētā sprieduma 66.–73. punktā Vispārējā tiesa vienīgi konstatē, ka lēmumā, ar kuru nosaka procedūras posmus, ir noteikts atlases procedūras vispārējais ietvars un ka ar to, ka šajā lēmumā nav detalizēti noteikts veids, kādā ir sagatavots ieteikums, un nav arī precizēts, ka kandidātu lietas Prezidija rīcībā ir nodotas kopā ar ziņojumu par intervijām un ieteikumu, nepietiek, lai uzskatītu, ka ar minēto lēmumu tiek pārkāpti labas pārvaldības, vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principi. Kā secinājumu 61. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, šajā argumentācijas stadijā Vispārējā tiesa vēl nav izvērtējusi nedz atlases procedūras laikā piemēroto kritēriju saskaņotību, nedz jautājumu par pienākumu informēt Prezidiju, tāpēc pārsūdzētā sprieduma 74. punktā ietvertais konstatējums neatspēko tā 120.–124. punktā veikto konstatējumu.
Attiecībā uz Parlamenta izvirzīto argumentu, lai pierādītu kļūdainu vienlīdzīgas attieksmes principa interpretācijā, saskaņā ar kuru aizliegums atlases procedūras laikā grozīt salīdzinošās analīzes kritērijus nav saderīgs ar Civildienesta noteikumu III pielikuma 5. panta pirmo un trešo daļu, ir jānorāda – tāpat kā to dara
Carbajo Ferrero
–, ka III pielikums nav piemērojams procedūrām, kas balstītas uz Civildienesta noteikumu 29. panta 2. punktu.
Attiecībā uz iebildumu par vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošanu šajā lietā vispirms jākonstatē, ka tas ir neefektīvs, jo tajā ir uzskatīts, ka Vispārējā tiesa nav pārbaudījusi, proti, nav nospriedusi, ka Parlaments nav ievērojis paziņojumā par vakanci, pārcelšanu citā amatā un paziņojumā par pieņemšanu darbā noteiktos tiesiskos ietvarus. Proti, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 112. punkta, nopelnu salīdzinošās analīzes kritēriju grozīšana ietver risku, ka šie kritēriji var tikt pielāgoti atkarībā no kandidātiem, kuri ir pieteikušies uz vakanto amatu. Taču šajā ziņā nav nozīmes izskatāmajam jautājumam, vai ar šādiem grozījumiem nav ievērots minētais ietvars.
Pēc tam šis pats vērtējums ir jāveic attiecībā uz pārbaudi, vai septiņi temati vai tēmas, kuras noteiktas intervijām ar kandidātiem un kuras ekskluzīvi tiek izmantotas to laikā, tika noteiktas, pamatojoties uz paziņojumu par pieņemšanu darbā. Turklāt, ņemot vērā, ka Parlaments nav ne tieši atsaucies, ne
a fortiori
pierādījis šādu saraksti pirmajā instancē, tas nevar apgalvot, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, neveicot šo pārbaudi.
Visbeidzot – attiecībā uz risku, ka nopelnu salīdzinošās analīzes kritēriji varētu tikt pielāgoti kandidātiem, kuri ir pieteikušies uz vakanto amatu, Parlaments būtībā apgalvo, ka šāds hipotētisks risks pats par sevi nav pietiekams un ka tāpēc Vispārējai tiesai esot bijis jāpārbauda, vai temati vai tēmas, kas tika apspriestas interviju laikā, faktiski ir bijušas labvēlīgākas noteiktiem kandidātiem. Lai pamatotu savu argumentu, Parlaments balstās uz 1986. gada 6. februāra spriedumu Vlachou/Revīzijas palāta (
143/84
,
EU:C:1986:55
), kā arī 1989. gada 13. jūlija spriedumu Caturla‑Poch un Fuente Pascual/Parlaments (
361/87 un 362/87
,
EU:C:1989:317
), no kuriem izrietot, ka tad, ja atlases komisija pēc pārbaudījumiem pielaisto kandidātu saraksta saņemšanas ir noteikusi vērtēšanas kritērijus, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums var tikt konstatēts tikai tad, ja šie kritēriji objektīvā veidā ir labvēlīgāki konkrētiem kandidātiem un nelabvēlīgāki citiem.
Taču, kā ģenerāladvokāte ir uzsvērusi secinājumu 63. punktā, pirmkārt, no šīs judikatūras neizriet, ka, lai konstatētu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu atlases procedūrā, katrā atsevišķā gadījumā ir jāpārbauda, vai atsevišķi kandidāti ir bijuši labvēlīgākā situācijā un citi – nelabvēlīgākā situācijā. Otrkārt, lietās, kurās tika pasludināti šie abi spriedumi, bija radies jautājums, kas atšķiras no šīs lietas pamatā esošā jautājuma, proti, saistība starp nopelnu salīdzinošās analīzes kritērijiem un intervijās ar kandidātiem aplūkojamiem tematiem vai tēmām, kuri bija noteikti ar mērķi izraudzīties vispiemērotāko kandidātu.
Attiecībā uz Parlamenta izvirzīto iebildumu, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 119. punktā norādīto pamatojumu, saskaņā ar kuru nevienā no lietas materiāliem nav norādīts, ka kandidātu klasifikācija nopelnu secībā būtu bijusi balstīta “vienīgi” uz intervijās sniegtajām atbildēm, pietiek norādīt, ka šī jēdziena izmantošana iekļaujas Vispārējās tiesas veiktajā vērtējumā. Proti, Vispārējā tiesa ir izmantojusi vārdu “vienīgi” tādēļ, ka, no vienas puses, šī sprieduma 118. punktā tā uzskatīja, ka jautājumi, kas uzdoti kandidātiem intervijas laikā, nedrīkst kļūt par jauniem nopelnu salīdzinošās analīzes kritērijiem, kuri pieņemti atlases procedūras laikā, pēc tam, kad kandidatūras jau bija saņemtas un “sašķirotas”, un, no otras puses, tādēļ, ka pārsūdzētā sprieduma 123. punktā tā konstatēja, ka kandidātu nopelnu saildzinošās analīzes kritēriji netika piemēroti nedz interviju laikā, nedz arī veicot sniegto atbilžu uz to laikā uzdotajiem jautājumiem analīzi, kālab kandidāti tika sarindoti nopelnu secībā.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, pirmais pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu
Otrais pamats ietver divas daļas. Otrā pamata pirmajā daļā Parlaments apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdas, uzskatot, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, kas izriet no Prezidijam sniegtās neprecīzās informācijas par
Carbajo Ferrero
profesionālo karjeru. Minētā pamata otrajā daļā tas norāda, ka šī apgalvotā acīmredzamā kļūda vērtējumā izrietot no faktu un pierādījumu sagrozīšanas.
Vispirms jāizvērtē otrā pamata otrā daļa.
Par otrā pamata otro daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otrā pamata otro daļu Parlaments uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 132., 139. un 176. punktā esot sagrozījusi faktus un pierādījumus.
Pirmkārt, Parlaments apgalvo, no vienas puses, ka pārsūdzētā sprieduma 139. punktā norādītais pamats, saskaņā ar kuru
Carbajo Ferrero
profesionālā pieredze Komunikāciju ģenerāldirektorātā nav tikusi pienācīgi ņemta vērā, nav precīzi pārņemts no Padomdevējas komitejas ziņojuma par intervijām ar
Carbajo Ferrero
ievadteikuma un, no otras puses, ka formulējums “kopš 2009. gada un šobrīd ir [Komunikāciju ģenerāldirektorāta] nodaļas vadītājs” šajā ziņojuma daļā atspoguļo tikai tādu
Carbajo Ferrero
amatu, kāds tas bija pieteikuma iesniegšanas dienā.
Otrkārt, Parlaments uzskata, ka Vispārējā tiesa esot acīmredzami sagrozījusi pierādījumus, pārsūdzētā sprieduma 132. punktā konstatēdama, ka “tiesas sēdē Parlaments ir atzinis, ka izvilkums no ziņojuma par intervijām ietver neprecīzu datumu, kurā
Carbajo Ferrero
tika iecelts par nodaļas vadītāju [Komunikāciju ģenerāldirektorātā]”. Pamatojoties uz tiesas sēdes protokolu, tas apgalvo, ka nav apstiprinājis šādas neprecizitātes esamību.
Treškārt, Parlaments, apstrīdot pārsūdzētā sprieduma 176. punktā ietverto pamatojumu, saskaņā ar kuru tas esot iebildis pret procesa organizatorisko pasākumu sakarā ar Padomdevējas komitejas sagatavotā ziņojuma par intervijām un ieteikuma pilnas versijas iesniegšanu, apgalvo, ka tiesas sēdē tas ir skaidri norādījis, ka ir gatavs iesniegt ziņojuma par intervijām anonimizētu versiju un ka tā griba bija pretēja Vispārējās tiesas atbildei, kura uzskatīja, ka šāda dokumenta iesniegšana ir novēlota. Parlaments uzsver, ka saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 88. panta 1. punktu procesa organizatorisko pasākumu lietderība un lēmums attiecībā uz tiem iekļaujas Vispārējās tiesas rīcības brīvībā.
Carbajo Ferrero
iebilst, ka otrā pamata otrā daļa ir jānoraida.
–
Tiesas vērtējums
Vispirms jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 139. punktā ir fiksējusi, ka
Carbajo Ferrero
“kopš 2009. gada ir Komunikācijas ĢD nodaļas vadītājs”, lai gan no ziņojuma par intervijām izvilkuma, kas pievienots lēmumam par sūdzības noraidīšanu, izriet, ka viņš “šobrīd ir” šī ģenerāldirektorāta nodaļas vadītājs no 2009. gada. Tomēr šī kļūda neietekmē konstatējumu, kas izdarīts tajā pašā 139. punktā un saskaņā ar ko “prasītājs [ir precizējis] – un to šajā jautājumā Parlaments neapstrīd –, ka kopš 1999. gada viņš ir bijis minētā ģenerāldirektorāta nodaļas vadītājs”.
Turpinājumā Parlaments veltīgi atsaucas uz Vispārējās tiesas sēdes audio ierakstu, lai pierādītu, ka šajā tiesas sēdē tas nav apstiprinājis, ka ziņojuma par intervijām izvilkums ietvēra neprecīzu datumu, kurā
Carbajo Ferrero
tika iecelts par nodaļas vadītāju Komunikāciju ģenerāldirektorātā.
Proti, pat pieņemot, ka Parlaments tiesas sēdē nav atzinis, ka ziņojuma par intervijām izvilkums ietver šādu neprecizitāti, tas neapšauba pārsūdzētā sprieduma 139. punktā Vispārējās tiesas veikto konstatējumu par datumu, kurā
Carbajo Ferrero
tika iecelts par nodaļas vadītāju šajā ģenerāldirektorātā. Ņemot vērā apstākli, ka
Carbajo Ferrero
šo pierādījumu iesniedza savā pieteikumā par lietas ierosināšanu – it īpaši tā 7., 94., 99. punktā, 21. zemsvītras piezīmē un A.5. pielikumā – un ka Parlaments nav pierādījis, ka būtu to tieši atspēkojis pirmajā instancē, pēdējais minētais nevar apgalvot, ka Vispārējā tiesa, sagrozot pierādījumus, ir kļūdaini pamatojusies uz minētās neprecizitātes esamību.
Visbeidzot – arī otrā pamata otrās daļas pēdējais iebildums nav atbalstāms. Proti, no pārsūdzētā sprieduma 177. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir pamatojusi
Carbajo Ferrero
prasītā procesa organizatoriskā pasākuma noraidīšanu ar to, ka tās rīcībā nodotā informācija bija pietiekama, lai izvērtētu apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, un nevis ar jebkāda Parlamenta iebilduma esamību.
Šādos apstākļos šī otrā pamata daļa ir jānoraida.
Par otrā pamata pirmo daļu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otrā pamata pirmo daļu Parlaments apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 139., 143. un 146. punktā esot pieļāvusi tiesību kļūdas, uzskatīdama, ka apstrīdētajā lēmumā ir izdarīta acīmredzama kļūda vērtējumā, kas izriet no tā, ka Prezidija locekļiem sniegtā informācija par
Carbajo Ferrero
profesionālo karjeru nav precīza.
Vispirms – pēc Parlamenta domām – Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā ziņojuma par intervijām lomu, proti, informēt Prezidiju par kandidātu snieguma intervijās, nevis sniegt tam informāciju par kandidātu profesionālo pieredzi. Tas atgādina, ka informācija par kandidātu kompetenci un profesionālo pieredzi jau bija paziņota Prezidijam atlases procedūras pirmajā posmā un ka šī informācija bija tā rīcībā visā šīs procedūras laikā. Šī iemesla dēļ tikai ziņojuma par intervijām ievadā ir atkārtota informācija par ieņemamo amatu, ko kandidāti norādījuši, iesniedzot savu kandidatūru.
Turpinājumā Parlaments uzskata, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi pati savu judikatūru, saskaņā ar ko, lai noraidītu pamatu par iespējamajām kļūdām tāda kandidāta kvalifikācijā, kurš ir minēts iecēlējinstitūcijas atlases komitejai nosūtītajā ieteikumā, pietiek ar to, ka iecēlējinstitūcijai ir visas vakantā amata kandidātu lietas.
Visbeidzot, Parlaments uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 139. punktā esot kļūdaini nospriedusi, ka Padomdevēja komiteja nav pienācīgi ņēmusi vērā
Carbajo Ferrero
pieredzi, lai novērtētu viņa kandidatūru vakantajam amatam, un nav ņēmusi vērā viņa kā Plašsaziņas direktorāta
ad interim
direktora pieredzi Komunikāciju ģenerāldirektorātā no 2018. gada 1. jūnija. Taču pēdējais minētais savā kandidatūras pieteikumā neesot norādījis šo pieredzi, jo tā bija sākusies pēc kandidatūru iesniegšanai paredzētā termiņa.
Carbajo Ferrero
iebilst, ka šī otrā pamata daļa esot jānoraida.
–
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz Parlamenta pirmo iebildumu jānorāda, pirmkārt, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 137. punkta – Vispārējai tiesai bija jāpārbauda, vai administrācija nav acīmredzami kļūdaini izmantojusi savu novērtēšanas brīvību attiecībā uz
Carbajo Ferrero
nopelniem. Otrkārt, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 90. punkta – no lēmuma satura apraksta, ar kuru noraidīta viņa iesniegtā sūdzība –, Prezidijs pieņēma savu lēmumu, pilnībā saņēmis visus lietderīgos dokumentus, proti, visu kandidātu personas lietas (
curriculum vitae
un motivācijas vēstules), tabulu, kurā bija apkopotas kandidatūras, kā arī Padomdevējas komitejas sagatavoto ziņojumu par intervijām, tādējādi Prezidija locekļi, kas to vēlējās, varēja iepazīties ar šiem dokumentiem pirms sanāksmes.
Tomēr, tā kā Prezidija locekļiem iespēja iepazīties ar minētajiem dokumentiem bija tikai gadījumā, ja viņi to būtu vēlējušies, bet – kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 143. punkta – Parlaments nav pierādījis, ka tie būtu izmantojuši šo iespēju
Carbajo Ferrero
lietā, Vispārējā tiesa pamatoti uzskatīja, ka, ņemot vērā ziņojumu par intervijām, bija jānosaka, vai Prezidijs bija pareizi informējis iecēlējinstitūciju par
Carbajo Ferrero
profesionālo pieredzi. Tātad šis iebildums nav pamatots.
Attiecībā uz otro iebildumu Parlaments nevar atsaukties uz 1990. gada 13. decembra spriedumu Kalavros/Tiesa (
T‑160/89 un T‑161/89
,
EU:T:1990:86
). Proti, lietā, kurā tika taisīts minētais spriedums, pretēji šai lietai, pirmkārt, dokuments, kurā bija apgalvotās kļūdas, tika iesniegts iecēlējinstitūcijai kandidātu pirmās izvērtēšanas laikā un prasītājs šajā lietā bija viens no kandidātiem, kas tika atlasīti šīs pirmās atlases beigās, un tāpēc šīs kļūdas, pieņemot, ka tās ir pierādītas, nevarēja viņam būt nelabvēlīgas. Otrkārt, minētajā lietā, kā izriet no minētā sprieduma 53. punkta, administratīvās komitejas locekļu un pēc tam Tiesas locekļu rīcībā bija katra kandidāta pilna lieta, kas neatbilst situācijai, kurā pastāv tikai iespēja apspriesties pirms iecēlējinstitūcijas sanāksmes, pretēji tam, kas šajā gadījumā tika konstatēts pārsūdzētā sprieduma 90. punktā. Tātad šis iebildums nav pamatots.
Attiecībā uz trešo iebildumu Tiesa jau ir nospriedusi, ka principā kandidātiem ir jāsniedz atlases komisijai visa informācija, ko tie uzskata par lietderīgu viņu kandidatūras izskatīšanai (skat. spriedumu, 1989. gada 12. jūlijs, Belardinelli u.c./Tiesa,
225/87
,
EU:C:1989:309
,
24.
punkts). Tādējādi
Carbajo Ferrero
bija skaidri jānorāda sava pieredze Komunikāciju ģenerāldirektorāta Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktora amatā
ad interim
statusā, vēl jo vairāk tāpēc, ka šī pieredze sākās pēc kandidatūru iesniegšanai paredzētā termiņa. Turklāt ir svarīgi norādīt, ka
Carbajo Ferrero
bija spējīgs atsaukties uz minēto pieredzi pārrunās ar Padomdevēju komiteju.
Tomēr, lai gan Parlamentam ir pamats apgalvot, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka Padomdevēja komiteja nav pienācīgi ņēmusi vērā Carbajo Ferrero pieredzi vakantajā amatā – amata pienākumu ad interim izpildi kopš 2018. gada 1. jūnija –, šī neņemšana vērā nevar likt apšaubīt pārsūdzētā sprieduma 145. punktā ietverto pamatojumu, saskaņā ar kuru apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, kas izriet no tā, ka A kandidatūra tika izvēlēta, iecēlējinstitūcijai neesot pareizi informētai par Carbajo Ferrero profesionālo pieredzi. Tātad šis iebildums ir neefektīvs.
Proti, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 132. un 139. punkta, izvilkumā no ziņojuma par intervijām bija norādīts, ka
Carbajo Ferrero
kopš 2009. gada bija nodaļas vadītājs Komunikāciju ģenerāldirektorātā, lai gan viņš minētajā ģenerāldirektorātā par nodaļas vadītāju tika iecelts 1999. gadā.
Šādos apstākļos šī otrā pamata daļa un līdz ar to šis pamats kopumā ir jānoraida.
Par pakārtoti izvirzīto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar šo pamatu Parlaments norāda, ka, ciktāl apstrīdētais lēmums ir labvēlīgs trešajai personai, Savienības tiesai ir pienākums, pamatojoties uz katra atsevišķa gadījuma pārbaudi, vispirms pārbaudīt, vai atcelšanas sankcija nav pārmērīga. Šajā pārbaudē būtu jāņem vērā izdarītā pārkāpuma raksturs, prasītāja, trešo personu un dienesta intereses, turklāt tiesai ir jāizsver pastāvošās intereses. Parlaments šajā ziņā tostarp balstās uz 2017. gada 5. decembra spriedumu Spadafora/Komisija (
T‑250/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:866
,
110.
punkts) un uzsver, ka šādas pārbaudes neesamība pārsūdzētajā spriedumā ir pielīdzināma pamatojuma neesamībai un samērīguma principa pārkāpumam.
Carbajo Ferrero
iebilst, ka šis pamats ir jānoraida.
Tiesas vērtējums
Jānorāda, ka 2017. gada 5. decembra sprieduma Spadafora/Komisija (
T‑250/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:866
) 110. punktā, uz kuru atsaucas Parlaments, pirmkārt, ir noteikts tiesiskās situācijas, kādā prasītājs atradās pirms atlases komitejas pieļautā pārkāpuma, atjaunošanas princips un izņēmums no šī principa, kad trešajām personām adresētu aktu atcelšana, kas ir tām labvēlīga un ir saistīta ar šo situācijas atjaunošanu, ir pārmērīga sankcija par izdarīto pārkāpumu. Otrkārt, šajā punktā ir atsauce uz 2004. gada 31. marta spriedumu Girardot/Komisija (
T‑10/02
,
EU:T:2004:94
) un netieši uz 1980. gada 5. jūnija spriedumu Oberthür/Komisija (
24/79
,
EU:C:1980:145
).
Attiecībā uz šo izņēmumu jāatgādina, ka pēdējā minētajā spriedumā Tiesa konstatēja, ka 40 ierēdņu paaugstināšanas amatā procedūrā bija pieļauts pārkāpums attiecībā uz prasītāju lietā, kurā tika taisīts minētais spriedums, jo viņas novērtējuma ziņojums vēl nebija sagatavots brīdī, kad amatā paaugstināšanas komitejai tika iesniegti paaugstināšanas amatā priekšlikumi, savukārt novērtējuma ziņojumi par šo pašu laikposmu attiecībā uz citiem amatā paaugstināmiem ierēdņiem bija iesniegti šai komitejai, kā arī iecēlējinstitūcijai, tādējādi nostādot prasītāju nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar citiem amatā paaugstināmiem ierēdņiem. Tomēr Tiesa nosprieda, ka atcelt 40 ierēdņu īstenoto faktisko amatā paaugstināšanu būtu pārmērīga sankcija par izdarīto pārkāpumu un ka atlīdzības piešķiršana par prasītājai šajā lietā nodarīto morālo kaitējumu ir tāds atlīdzības veids, kas vislabāk atbilst gan prasītājas interesēm, gan dienesta prasībām (skat. spriedumu, 1980. gada 5. jūnijs, Oberthür/Komisija,
24/79
,
EU:C:1980:145
,
13.
un
14.
punkts).
Saskaņā ar šo judikatūru Vispārējā tiesa 2004. gada 31. marta spriedumā Girardot/Komisija (
T‑10/02
,
EU:T:2004:94
,
87.
punkts) uzskatīja – vienlaikus norādīdama iemeslu, atbilstoši kuram Komisija nav pierādījusi, ka tā būtu pienācīgi izvērtējusi prasītājas nopelnus pirms viņas kandidatūras uz astoņiem pastāvīgiem amatiem un izvēlējusies astoņus citus kandidātus –, ka lēmumu par iecelšanu attiecīgajos amatos atcelšana ir uzskatāma par pārmērīgu sankciju par Komisijas izdarīto pārkāpumu, ievērojot, ka liegt izvēlētajiem kandidātiem, kas kļuvuši par ierēdņiem, tikt apstiprinātiem amatā šī iemesla dēļ, būtu pretēji samērīguma un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem, kā arī dienesta interesēm.
Nepastāvot vajadzībai precizēt šī izņēmuma piemērojamību, kas var atšķirties atkarībā no katras lietas īpatnībām, ir jākonstatē, ka minētais izņēmums šajā lietā nebija piemērojams un ka Vispārējai tiesai, ņemot vērā tajā izskatāmās lietas īpatnības, nebija jāizvērtē lēmuma iecelt A Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktora amatā atcelšanas iespējami pārmērīgais raksturs.
Proti, ir svarīgi norādīt, kā secināms no pārsūdzētā sprieduma 123., 124., 144. un 145. punkta, ka atlases procedūras pārkāpums, kas radies no tā, ka intervijās ar kandidātiem netika piemēroti kandidātu nopelnu salīdzinošās analīzes kritēriji, no vienas puses, un acīmredzamā kļūda vērtējumā un kandidātu nopelnu kļūdaina salīdzināšana, kura izriet no iecēlējinstitūcijai nodotās informācijas neprecizitātes, no otras puses, ietekmēja ne tikai
Carbajo Ferrero
kandidatūras, bet arī A kandidatūras novērtējumu.
Turklāt jākonstatē, ka
Carbajo Ferrero
interese panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu ir acīmredzama un ka šī atcelšana skar tikai A intereses, lai gan pēdējais minētais nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību par viņa iecelšanas amatā saglabāšanu, jo šo lēmumu
Carbajo Ferrero
apstrīdēja prasības celšanas termiņā.
Attiecībā uz dienesta interesēm jānorāda – Parlaments neapgalvo, ka tas būtu izvirzījis argumentus, lai pierādītu, ka apstrīdētā lēmuma atcelšana radītu īpašas grūtības. Jebkurā gadījumā nav strīda par to, ka kopš 2018. gada 1. jūnija, gaidot Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktora iecelšanu, pienākumi saistībā ar šo amatu
ad interim
tika uzticēti
Carbajo Ferrero
, lai nodrošinātu dienesta nepārtrauktību Plašsaziņas līdzekļu direktorātā. Neviens no lietas materiāliem neļauj uzskatīt, ka Plašsaziņas līdzekļu direktorāta direktora pienākumu izpilde
ad interim
nozīmētu jebkādu grūtību esamību šajā direktorātā.
Ņemot vērā, ka šīs lietas apstākļos Vispārējai tiesai nebija jāpārbauda, vai apstrīdētā lēmuma atcelšana nav bijusi nesamērīga, ievērojot konstatēto pārkāpumu raksturu, A intereses un dienesta intereses, un to, ka tādējādi pārsūdzētajā spriedumā šajā ziņā nav pamatojuma trūkuma, pakārtoti izvirzītais pamats ir jānoraida.
Tā kā neviens no šīs apelācijas sūdzības pamatiem nav apmierināts, tā ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā
Carbajo Ferrero
ir prasījis piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un Parlamentam spriedums ir nelabvēlīgs, tam ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt
Carbajo
Ferrero
tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
Eiropas Parlaments sedz savus, kā arī atlīdzina
Fernando Carbajo Ferrero
tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.