CELEX: 62020TJ0278
Dumpning
Import av stålhjul med ursprung i Kina
Införande av slutgiltig antidumpningstull och slutgiltigt uttag av provisorisk tull
Artikel 17.4, artikel 18 och artikel 20 i förordning (EU) 2016/1036
Bristande samarbete
De uppgifter som lämnats till kommissionen är otillräckliga

)
[
utelämnas
]
Bakgrund
[
utelämnas
]
Sökandena är två kinesiska bolag med säte i Kina. HT och CT ingår, tillsammans med det samoanska bolaget Ningbo Wheelsky Company Limited (nedan kallat WS), i Hangtongkoncernen (nedan kallad HT-koncernen) och är alla tre närstående bolag.
Inom denna koncern tillverkar HT stålhjul som säljs såväl på den inhemska kinesiska marknaden som på export, medan TC agerar som grossist och WS tar emot betalning för den försäljning som sker till kunder och importörer. För vissa exporttransaktioner använder sig HT-koncernen av Ningbo Ningdian International Trade CO., Ltd (nedan kallat ND), en tullagent som inte är närstående till sökandena.
[
utelämnas
]
Parternas yrkanden
Sökandena har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara den angripna förordningen i den del den avser dem, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla talan, och
–
förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
[
utelämnas
]
Den andra grunden, avseende dels en uppenbart oriktig bedömning och ett åsidosättande av artikel 2.6a, 2.8, 2.10 och 2.11, artikel 3, artikel 6, artikel 9.6, samt artikel 18.1 och 18.3 i grundförordningen, jämte punkt 3 i bilaga II till WTO:s antidumpningsavtal, dels ett åsidosättande av artikel 2, artikel 3, artikel 6.6 och 6.8, artikel 9.4, samt artikel 18.1 och 18.3 i grundförordningen, jämte punkt 3 i bilaga II till WTO:s antidumpningsavtal
Den andra grunden består av tre delar.
Genom den första delgrunden har sökandena gjort gällande att kommissionen gjorde en felaktig bedömning när den fann att de uppgifter om exportpriset som sökandena lämnat inte var tillförlitliga. Genom den andra delgrunden har sökandena kritiserat kommissionen för att inte ha beaktat de ansträngningar som gjorts för att undersökningen skulle bli framgångsrik, och för att inte ha beräknat exportpriset på grundval av de uppgifter som sökandena tillhandahållit, även om dessa uppgifter inte var fullkomliga i varje avseende. Genom den tredje delgrunden har sökandena klandrat kommissionen för att ha avstått från att beräkna ett normalvärde och för att ha använt sig av tillgängliga uppgifter för att fastställa sökandenas dumpningsmarginal.
–
Den andra grundens första och andra del, avseende en uppenbart oriktig bedömning och ett åsidosättande av artikel 2.6a, 2.8, 2.9, 2.10 och 2.11, artikel 3, artikel 6, artikel 9.6, samt artikel 18.1 och 18.3 i grundförordningen, jämte punkt 3 i bilaga II till WTO:s antidumpningsavtal
Genom den andra grundens två första delar, vilka ska prövas gemensamt, har sökandena inledningsvis hävdat att de uppgifter som de lämnade till kommissionen var tillräckliga för att denna institution skulle kunna fastställa ett tillförlitligt exportpris.
I detta avseende har sökandena uppgivit att de försäljningspriser på stålhjul som framgick av HT:s och TC:s konton överensstämde med de priser som angivits i de mervärdesskattefakturor och tulldeklarationer som HT ställt ut till TC, varvid dessa priser motsvarade 90 procent av HT-koncernens export av stålhjul till unionen under undersökningsperioden.
Skillnaden mellan de belopp som framgick av de mervärdesskattefakturor som HT ställt ut till TC och de belopp som angivits i tulldeklarationerna avseende export från Kina påverkade därför endast 10 procent av deras totala export till unionen, och i enlighet med sin gängse praxis hade kommissionen möjlighet att bortse från dessa resterande 10 procent.
Härvidlag har sökandena hävdat att kommissionens påståenden i skälen 35 och 40 i den angripna förordningen återspeglar ett motsägelsefullt resonemang. Kommissionen kan nämligen inte påstå att det råder grundläggande osäkerhet om tillförlitligheten hos sökandenas räkenskaper och samtidigt medge att uppgifterna om normalvärdet var tillförlitliga och kontrollerade, särskilt med hänsyn till att normalvärdet motsvarar 50 procent av beräkningen av dumpningsmarginalen – vilket kommissionen också har vidgått.
Sökandena har preciserat att även i avsaknad av WS bokföring kunde exportpriset för de produkter som såldes inom unionen fastställas genom att använda förteckningen över inhemsk försäljning, där all försäljning från HT till TC av varor avsedda att exporteras till unionen redovisades och identifierades. Uppgifterna i denna förteckning kunde utan svårighet jämföras med tullklareringsformulären för de varor som exporterats till unionen, med de mervärdesskattefakturor som utfärdats vid export till unionen, och med de bevis på erlagda betalningar från kunder i unionen som framgick av WS bankkontoutdrag.
Sökandena har invänt mot kommissionens påstående att den inte med säkerhet kunde fastställa exportpriset, trots att nämnda institution själv kunnat konstatera att det tullvärde som deklarerats överensstämde med den ursprungliga fakturan, oaktat det förhållandet att två fakturor kunde ha utfärdats för en och samma transaktion, den ena avseende uppgörelsen mellan HT och TC, och den andra avseende uppgörelsen mellan TC och ND. Detta innebär att kommissionen kunde utgå från de priser som HT tagit ut av TC och ND för att fastställa exportpriset och sedan, i enlighet med sin gängse praxis, justera detta när den fått tillgång till tillförlitliga uppgifter om normalvärdet.
Dessa uppgifter kunde dessutom jämföras med statistik från de kinesiska tullmyndigheterna som – i motsats till vad kommissionen försöker visa medelst den handling som återfinns i bilaga B2 till svaromålet – var korrekt. Påståendet att dessa uppgifter inte är tillförlitliga grundas i att kommissionen inte beaktat de ändringar som sökandena gjort i den handling som återfinns i bilaga C4 till repliken. Uppgifterna överensstämmer med den RLSALUR-förteckning som sökandena ändrat och som redovisar all försäljning från närstående parter till oberoende kunder inom unionen.
Sökandena har klandrat kommissionen för att inte ha gjort sig besväret att undersöka den totala exportförsäljningen av stålhjul genom att analysera de register över oberoende kunder och de mervärdesskattefakturor som utfärdats vid export, trots att det framgick av det meddelande som sökandena erhållit när de underrättades om förordningen om provisorisk tull att kommissionen åtog sig att göra en sådan undersökning, och trots att sju av deras åtta kunder inom unionen hade samtyckt till att samarbeta med kommissionen.
Sökandena har hävdat att de under alla omständigheter har kunnat styrka, med stöd av WS:s bankkontoutdrag, 98 procent av sin export till unionen och, med stöd av tullformulären för import till unionen, 65 procent av sin export till unionen.
När det gäller de uppgifter som framgick av tullformulären för import av varor till unionen har sökandena – såsom de påtalat för kommissionen i sitt yttrande av den 27 augusti 2019 – understrukit att nämnda institution fått tillgång till Eusales-förteckningen, innehållande sammanställd information om sökandenas åtta kunder i unionen, jämte en uppdaterad förteckning över dessa kunder och deras kontaktuppgifter, samt – för merparten av dem – bevis för att tull betalats vid import till unionen. För de flesta transaktioner bekräftar dessa omständigheter att de fakturerade exportpriserna faktiskt hade betalats. Att det inte förelåg några upplysningar om de resterande transaktionerna berodde på att vissa av sökandenas kunder inte hade samtyckt till att lämna ut handlingar angående deras import.
Sökandena har även påpekat att det följer av EU-domstolens och WTO:s praxis att kommissionen inte kunde grunda sitt beslut att inte fastställa något exportpris på den omständigheten att sökandena inte på ett tydligt sätt redogjort för fördelningen mellan export till unionen och övrig export, och således klandra sökandena för att inte ha tillhandahållit en tabell över fördelningen mellan dessa exportmarknader när kommissionen aldrig begärt att sökandena skulle förete en dylik tabell. Sökandena har gjort gällande att denna fördelning i varje fall framgår av förteckningen över inhemsk försäljning, som gör det möjligt att skilja mellan försäljning till importörer inom unionen och försäljning till importörer i tredjeland.
Härvidlag har sökandena understrukit att de använder sig av ett triangulärt system för fakturering mellan närstående bolag vid export till unionen. Detta system innebär att de försäljningspriser för varor med ursprung i Kina som framgår av de fakturor som ställts ut till kunder inom unionen kan avvika från de priser som deklarerats till unionens tullmyndigheter vid tidpunkten för importen av varorna, vilket också ofta är fallet.
Såtillvida transaktionsvärdet återspeglar en exportförsäljning och inte understiger marknadsvärdet, jämte de inneboende kostnaderna för de aktuella varorna, inbegripet frakt- och försäkringskostnader till unionens gräns, kan detta transaktionsvärde lagenligen användas vid tullvärdeberäkningen i unionen.
Sökandena har hävdat att de uppgifter som lämnats till kommissionen var de absolut bästa tillgängliga uppgifterna om exportförsäljning av stålhjul, i den mening som avses i bilaga II till WTO:s antidumpningsavtal. Förhörsombudet kom för övrigt till samma slutsats i sin första förhörsrapport, där hon uppgivit att sökandena hade handlat efter bästa förmåga.
Sökandena anser således att kommissionen underlät att göra en rättvis prisjämförelse på grundval av exportpriset, såsom föreskrivs i artikel 2.11 i grundförordningen, genom att ha lämnat de uppgifter den erhållit från sökandena utan beaktande, genom att inte ha vidtagit de åtgärder som den sig åtagit sig att vidta när den underrättade sökandena om förordningen om provisorisk tull, och genom att grunda sina slutsatser på omständigheter som den inte begärt att få ta del av.
Angående exportpriset har sökandena vidare hävdat att kommissionen borde ha tillämpat artikel 18.3 i grundförordningen och således ha beräknat exportpriset och exportvolymen till unionen under undersökningsperioden på grundval av HT:s försäljning ”fritt fabrik” till TC och ND, så att den i enlighet med artikel 18.3 i grundförordningen exakt kunde fastställa dumpnings- och skademarginalerna för sökandena utan att beakta de transaktioner som utförts av WS, såsom krävs enligt tillämplig rättspraxis, däribland punkterna 120 och 121 i domen av den 19 mars 2015, City Cycle Industries/rådet (
T-413/13
, ej publicerad,
EU:T:2015:164
).
Härvidlag har sökandena gjort gällande att kommissionen aldrig har bestridit de priser som HT fakturerat TC och ND, eller det värde på stålhjul som deklarerats till unionens tullmyndigheter vid import av sökandenas stålhjul. Sökandena har tillagt att fastställandet av exportpriset på grundval av dylika uppgifter är förenligt med artikel 2.8 och 2.9 i grundförordningen.
De har understrukit att kommissionen inte kan vinna framgång med sitt argument att det inte var möjligt att fastställa exportpriset på grundval av faktureringen mellan HT och TC. Det har nämligen visat sig att dessa priser var lägre än de priser som faktiskt togs ut av kunderna inom unionen. Att fastställa exportpriset på grundval av dessa uppgifter medför således en mer betungande antidumpningstull än den som skulle ha påförts om exportpriset hade beräknats på grundval av de priser som importörerna i unionen faktiskt hade fakturerats.
Angående kommissionens invändning att artikel 9.6 i grundförordningen innebar att den var förhindrad att tillämpa osäkra värden, har sökandena gjort gällande att dessa bestämmelser gäller även för det fall att kommissionen väljer att tillämpa artikel 18 i grundförordningen på de tillverkare som valts ut i stickprovet. De utvalda tillverkarnas marginaler ska således inte beaktas vid beräkningen av den vägda genomsnittliga dumpningsmarginal som ska tillämpas på de tillverkare som inte ingår i stickprovet.
Kommissionen har under alla omständigheter inte visat hur det förhållandet att sökandena ingick i stickprovet – oavsett om artikel 9.6 i grundförordningen tillämpas eller ej – på ett betydande sätt kunde påverka resultaten av undersökningen.
Sökandena har slutligen hävdat att i enlighet med WTO:s regelverk kunde kommissionen inte lagenligen vägra att tillämpa bestämmelserna i artikel 18.3 i grundförordningen.
Kommissionen anser att sökandena inte kan vinna framgång med dessa argument.
För att bemöta sökandenas argument förefaller det lämpligt att först undersöka huruvida de handlingar som tillhandahållits, såsom förteckningen över inhemsk försäljning eller tulldeklarationerna, var tillräckligt tillförlitliga för att kommissionen skulle kunna fastställa ett exportpris, och därefter pröva huruvida kommissionen kunde tillämpa artikel 18.3 i grundförordningen för att fastställa exportpriset, i en situation där sökandena hade lämnat ut alla handlingar som de förfogade över.
Vad för det första gäller frågan om tillförlitligheten av de uppgifter som lagts till grund för fastställandet av exportpriset, erinrar tribunalen inledningsvis om att det följer av EU-domstolens fasta rättspraxis att på området för den gemensamma handelspolitiken, och särskilt i fråga om handelspolitiska skyddsåtgärder, förfogar kommissionen över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning mot bakgrund av de komplicerade ekonomiska, politiska och juridiska situationer som den har att pröva. Härav följer att domstolsprövningen av denna bedömning är begränsad till en kontroll av att handläggningsreglerna har följts, att de faktiska omständigheter som lagts till grund för det angripna valet är materiellt riktiga, att bedömningen av dessa omständigheter inte är uppenbart oriktig och att det inte förekommit maktmissbruk (se dom av den 14 december 2017, EBMA/Giant (Kina),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
, punkt
och där angiven rättspraxis).
EU-domstolen har även slagit fast att tribunalens prövning av den bevisning som ligger till grund för kommissionens konstateranden inte utgör en ny bedömning av omständigheterna som ersätter denna institutionen bedömning. Denna prövning inkräktar inte på det stora utrymme för skönsmässig bedömning som denna institution förfogar över på det handelspolitiska området, utan syftar endast till att kontrollera huruvida bevisningen ger stöd för de slutsatser som kommissionen har dragit. Det ankommer således på tribunalen att pröva inte bara huruvida de bevis som åberopats är materiellt riktiga, tillförlitliga och samstämmiga, utan även huruvida dessa bevis utgör samtliga relevanta uppgifter som ska beaktas för att bedöma en komplicerad situation och huruvida de kan ligga till grund för de slutsatser som dragits (se dom av den 14 december 2017, EBMA/Giant (China),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I enlighet med grundförordningen är de företag som är föremål för en antidumpningsundersökning skyldiga att förse kommissionen med erforderliga uppgifter för att fastställa deras dumpningsmarginal. För det fall att företagen inte tillhandahåller dylika uppgifter löper de risken att andra uppgifter än de som har lämnats kommer att läggas till grund för undersökningen, i enlighet med artikel 18.1 i grundförordningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 juli 2006, Shandong Reipu Biochemicals/rådet,
T-413/03
,
EU:T:2006:211
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Härvidlag ska det noteras att en analys av kommissionens handling i bilaga B1 till svaromålet för det första visar att i var och en av de sju försäljningskanaler som HT-koncernen nyttjade för att exportera sina produkter betalade importörerna till WS, som inte höll någon bokföring. Följaktligen, och oberoende av att samoansk bolagslagstiftning inte medför något krav på att bolag ska hålla bestyrkt bokföring, hade WS bankkontoutdrag inte något bevisvärde.
För det andra kan det konstateras att inom samtliga försäljningskanaler skedde försäljningen till importörerna utan att de fakturor som ställts ut till dem redovisades inom HT-koncernen. Man förfor nämligen så, att antingen bokförde TC fakturor med lägre belopp än vad som framgick av de fakturor som ställts ut till importörerna, och på grundval av dessa lägre fakturor lämnades osanna uppgifter om exportpriset till tullmyndigheterna (försäljningskanal 1), eller så ställde TC ut fakturor i importörernas namn men redovisade inte dessa i bolagets bokföring (försäljningskanal 2 och 3), eller så ställde WS ut fakturor som inte redovisades eftersom samoansk lag inte medför något krav på att bolag ska hålla bestyrkt bokföring (försäljningskanal 4 och 5), eller så ställdes fakturorna ut av ND, som inte ingår i HT-koncernen och som kommissionen inte lyckats få några som helst upplysningar från eftersom bolaget inte medverkat i undersökningen (försäljningskanal 6 och 7).
För det tredje skedde försäljningen av exportvaror i alla försäljningskanaler, med undantag för den första, efter det att varan först sålts av HT eller TC till ND, vilket – såsom framgår av de skäl det redogjorts för i föregående punkt – innebar att det var omöjligt för kommissionen att fastställa det försäljningspris som de europeiska importörerna faktiskt hade betalat.
En sammantagen bedömning av de omständigheter som det hänvisats till i punkterna 59–61 ovan kan således inte ligga till grund för slutsatsen att kommissionen gjorde en uppenbart oriktig bedömning när den fann att uppgifterna om exportpriset inte var tillförlitliga.
Detta innebär att sökandenas påstående att de styrkt 98 procent av de europeiska importörernas betalningar med stöd av WS bankkontoutdrag, 90 procent av försäljningspriserna med stöd av de mervärdesskattefakturor som HT ställt ut och 65 procent av exporten till unionen med stöd av dessa importörers tulldeklarationer, liksom deras påstående att kommissionen inte tagit hänsyn till deras system med triangulär fakturering, inte ska betraktas som något annat än just rena påståenden.
Dessa inkonsekvenser blev för övrigt uppenbara under förhandlingen, där sökandena medgav att kommissionen inte kunde använda sig av WS bokföring, att TC:s bokföring inte innehöll några fakturor som bolaget hade ställt ut till europeiska importörer och att det följaktligen förelåg svårigheter att fastställa ett tillförlitligt exportpris i förevarande fall.
Således ska det först prövas huruvida exportpriset – såsom sökandena har föreslagit – kunde fastställas på grundval av förteckningen över inhemsk försäljning, jämte de mervärdesskattefakturor som HT ställt ut till TC, och huruvida kommissionen gjorde en felaktig bedömning när den fann att det var omöjligt att fastställa ett exportpris i avsaknad av en tabell där det gjordes åtskillnad mellan export till unionen och övrig export, när kommissionen inte begärt att få tillgång till någon sådan tabell under undersökningens gång.
Vad gäller förteckningen över inhemsk försäljning och de mervärdesskattefakturor som HT ställt ut till TC noterar tribunalen, i likhet med vad kommissionen framhållit under förhandlingen, att dessa bevisuppgifter avser HT:s försäljning till TC, det vill säga inhemsk försäljning inom koncernen, vilken följaktligen skett till ett annat pris än vad de europeiska importörerna betalat. Det bekräftades dessutom vid förhandlingen att det var omöjligt för kommissionen att kontrollera huruvida den export till unionen som sökandena hänvisat till verkligen hade ägt rum, eftersom det inte fanns någon tillförlitlig bokföring avseende denna export.
När det gäller sökandenas argument angående att de inte företett någon tabell som gjorde skillnad mellan export till unionen och övrig export, ska det noteras att sökandena under förhandlingen först uppgav att en sådan tabell var onödig, eftersom samtliga uppgifter som den skulle innehålla redan fanns upptagna i förteckningen över inhemsk försäljning, men de bekräftade sedan att de hade kunnat förete en sådan tabell om kommissionen hade begärt det, såsom framgår av de yttranden som sökandena skickade den 25 oktober 2019 när de underrättats om förordningen om provisorisk tull, för att slutligen medge att de inte hade inkommit med en sådan tabell då de fruktade att kommissionen skulle hävda att den inte var tillförlitlig, eftersom det saknades fakturor som kunde styrka uppgifterna i den.
Dessa motstridiga påståenden visar det konstlade i sökandenas argument att kommissionen inte kunde lägga den omständigheten att de inte hade inkommit med en tabell som illustrerade exporten till unionen till grund för beslutet att inte godta sökandenas uppgifter om exportpriset.
Kommissionen beaktade visserligen inte dessa uppgifter om exportpriset, men det berodde inte enbart på att det saknades en sådan tabell, utan – såsom framgår bland annat av skälen 32, 35 och 40 i den angripna förordningen – på att kommissionen var tvungen att hantera ”den grundläggande bristande tillförlitligheten i bolagets bokföringsuppgifter”, och på att det var omöjligt för kommissionen att med säkerhet fastställa typ och antal av de produkter som exporterats till unionen, varför den inte kunde fastställa ett exportpris på grundval av de mervärdesskattefakturor som HT ställt ut till TC. De sistnämnda konstaterandena är för övrigt inte på något sätt oförenliga med den omständigheten att kommissionen ansåg att uppgifterna om normalvärdet var tillförlitliga eftersom de uppgifterna – i motsats till uppgifterna om exportpriset – hade redovisats korrekt i HT:s bokföring.
De förordningar som sökandena har hänvisat till för att visa att kommissionen avvikit från gängse praxis vad gäller justeringen av exportpriser är inte heller relevanta, eftersom lagenligheten av en förordning varigenom det införs en antidumpningstull ska bedömas mot bakgrund av rättsregler, särskilt bestämmelserna i grundförordningen, och inte i förhållande till kommissionens tidigare beslutspraxis (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 oktober 2016, Crown Equipment (Suzhou) och Crown Gabelstapler/rådet,
T‑351/13
, ej publicerad,
EU:T:2016:616
, punkt
).
Vad därefter gäller sökandenas argument beträffande utredarnas bristande omsorg hos de europeiska importörerna och beträffande handlingarna avseende dessa importörer, noterar tribunalen att i motsats till vad sökandena har påstått utfäste sig aldrig kommissionen att göra undersökningar på plats hos dessa importörer för att fastställa exportpriset. Det framgår nämligen av det särskilda meddelande som sökandena erhöll i form av en bilaga till förordningen om provisorisk tull att kommissionen endast noterade sökandenas förslag i deras skrivelse av den 27 augusti 2019, vilken återfinns i bilaga A 21 till ansökan, att sådana undersökningar borde ske.
Bortsett från att sökandena inte har bestridit den omständighet som det hänvisas till i skäl 33 i den angripna förordningen, nämligen att endast tre unionsimportörer var beredda att samarbeta med kommissionen, noterar tribunalen vidare att antalet sådana importörer varierade från åtta, enligt den handling av den 27 augusti 2019 som bifogats som bilaga A 21 till ansökan, till tolv i januari 2020, enligt de handlingar som återfinns i bilaga A 28 till ansökan.
Såsom kommissionen påpekat vid förhandlingen medför den omständigheten att antalet unionsimportörer varierade i så stor grad att nyssnämnda institution med fog kunde sluta sig till att den inte kunde försäkra sig om tillförlitligheten hos de uppgifter om dessa importörer som sökandena hade lämnat, vilket innebär att kommissionen inte kan kritiseras för att inte ha beaktat dessa uppgifter eller inte ha vidtagit några åtgärder avseende dessa importörer. Kommissionen kan således inte anses ha åsidosatt bestämmelserna i artikel 6.4 i grundförordningen.
Vad vidare gäller argumenten avseende den kinesiska tullstatistiken, framgår det av tabellerna med sammanställda tulldokument att dessa innehåller motstridiga uppgifter, vilka kommissionen påtalat i bilaga B2 till svaromålet. Detta ledde sökandena till att ändra tabellerna, vilket dock inte övertygade utredarna, eftersom det var omöjligt för dem att kontrollera dessa uppgifter mot bokförings- och skatteuppgifter från sökandena. I dessa dokument angavs dessutom varornas referensvärde i kilogram och det hänvisades till totalbelopp i amerikanska dollar, med följden att kommissionen inte kunde fastställa typ och antal av de produkter som exporterats till unionen, eller försäljningspriset per enhet, trots att sådana uppgifter krävs för att det ska vara möjligt att fastställa ett exportpris. Det ska även noteras att vissa av dessa dokument härrörde från ND, som är ett bolag som inte är närstående till sökandena, vilket innebar att kommissionen inte hade möjlighet att kontrollera deras riktighet och därmed inte heller deras bevisvärde.
Vad slutligen gäller sökandenas invändning om att kommissionen åsidosatt artikel 18.3 i grundförordningen, framhåller tribunalen att artikel 18 i grundförordningen syftar till att göra det möjligt för kommissionen att fortsätta undersökningen även om parterna vägrar att samarbeta eller samarbetar på ett otillräckligt sätt. Graden av parternas samarbete ska bedömas mot bakgrund av begreppet ”nödvändiga uppgifter” i denna artikel, eftersom parterna, för att anses vara samarbetsvilliga, måste förse kommissionen med uppgifter som gör det möjligt för denna institution att anta sådana beslut som krävs inom ramen för antidumpningsundersökningen, varvid bedömningen av huruvida en uppgift är ”nödvändig” ska göras från fall till fall (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 december 2017, EBMA/Giant (China),
C‑61/16 P
,
EU:C:2017:968
, punkterna
och
).
Således har det redan slagits fast att hur stora ansträngningar en berörd part gör för att dela med sig av vissa upplysningar inte nödvändigtvis har något samband med upplysningarnas inneboende kvalitet och i alla händelser inte är den enda avgörande faktorn. Om de begärda upplysningarna inte slutligen har erhållits, har kommissionen därför rätt att använda sig av tillgängliga uppgifter vad gäller de begärda upplysningarna (se, beträffande punkt 6.8 i WTO:s antidumpningsavtal, WTO-panelens rapport med rubriken ”Egypten – Slutliga antidumpningstullar på import av stålbalkar med ursprung i Turkiet”, som antogs den 1 oktober 2002, punkt 7.242) (dom av den 4 mars 2010, Sun Sang Kong Yuen Shoes Factory/rådet,
T-409/06
,
EU:T:2010:69
, punkt
).
Avslutningsvis följer det av fast rättspraxis att det föreskrivs i artikel 18.3 i grundförordningen att även om de uppgifter som lämnas av en berörd part inte är fullkomliga i varje avseende ska de inte lämnas utan beaktande, under förutsättning att eventuella brister inte är sådana att de gör det orimligt svårt att komma fram till ett rimligt tillförlitligt avgörande, att uppgifterna lämnas på ett korrekt sätt i god tid och är kontrollerbara och att parten har handlat efter bästa förmåga. Det framgår av bestämmelsens lydelse att dessa fyra villkor är kumulativa. Den omständigheten att ett av dessa villkor inte är uppfyllt innebär följaktligen att bestämmelsen inte är tillämplig och att de aktuella uppgifterna ska lämnas utan beaktande (se dom av den 19 mars 2015, City Cycle Industries/rådet,
T-413/13
, ej publicerad,
EU:T:2015:164
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Tribunalen kan härvid konstatera att med hänsyn till de skäl som det redogjorts för i punkterna 59–62 ovan, kunde kommissionen med rätta tillämpa artikel 18.1 i grundförordningen för att fastställa exportpriset, eftersom bristerna i de uppgifter som sökandena lämnat gjorde det orimligt svårt att komma fram till ett rimligt tillförlitligt avgörande.
Härav följer att kommissionen inte gjorde någon uppenbart oriktig bedömning eller åsidosatte artikel 18.1 och 18.3 i grundförordningen, och följaktligen inte heller artikel 9.6 i grundförordningen eller punkt 3 i bilaga II till WTO:s antidumpningsavtal när den, i skälen 29–41 i den angripna förordningen, slog fast att oavsett om sökandena hade handlat efter bästa förmåga, bestod den främsta svårigheten under undersökningen i avsaknaden av fullständiga och kontrollerbara uppgifter om exporttransaktioner, inklusive exporterade produkter, volymer och värden, varför nämnda institution kom till slutsatsen att den inte kunde utöva någon korrekt och oberoende kontroll av dessa uppgifter och således lämnade dem utan beaktande, och i stället använde sig av tillgängliga uppgifter i enlighet med artikel 18.1 i grundförordningen.
Tribunalen kan slutligen konstatera att blotta åberopandet av ett åsidosättande av artikel 2.6a, 2.8, 2.9, 2.10 och 2.11, artikel 3 samt artikel 6 i grundförordningen, bortsett från att det är kortfattat, inte räcker för att visa att påståendet om ett åsidosättande av dessa bestämmelser är relevant och inte heller för att visa att den angripna förordningen är rättsstridig i detta avseende.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den andra grundens första och andra del.
–
Den andra grundens tredje del, avseende ett åsidosättande av artikel 2, artikel 3, artikel 6.6 och 6.8, artikel 9.4 samt artikel 18.1 och 18.3 i grundförordningen, jämte punkt 3 i bilaga II till WTO:s antidumpningsavtal
Genom den andra grundens tredje del har sökandena gjort gällande att kommissionen åsidosatte artikel 18.1 och 18.3 i grundförordningen jämte punkt 3 i bilaga II till WTO:s antidumpningsavtal, artikel 2, artikel 3, artikel 6.6 och 6.8 samt artikel 9.4 i nämnda förordning, genom att inte använda sig av sökandenas uppgifter för att fastställa normalvärdet, trots att dessa uppgifter ansågs vara tillförlitliga. Sökandena har också tillagt att kommissionen inte gav en tillräcklig förklaring till varför den inte använt sig av dessa uppgifter för att fastställa normalvärdet.
I detta avseende har sökandena påpekat att kommissionen har avvikit från sin gängse praxis, med innebörden att tillgängliga uppgifter endast ska användas i fall där parternas uppgifter inte är fullt verifierbara och tillförlitliga.
De har understrukit att denna praxis är förenlig med praxis från WTO.
Sökandena anser att kommissionen inte har lämnat en godtagbar förklaring till varför den inte fastställde ett normalvärde, trots att den förfogade över tillförlitliga uppgifter i detta hänseende, såsom framgår av skälen 42 och 44 i den angripna förordningen.
Sökandena har gjort gällande att det var möjligt för kommissionen att använda deras normalvärde för att jämföra det med exportpriserna till unionen, eller med deras konstruerade exportpriser till unionen, eller åtminstone med de exportpriser som togs ut av den enda tillverkare som ingått i stickprovet och som samarbetat med kommissionen, alternativt de exportpriser som togs ut av sådana exporterande tillverkare som hade begärt en enskild undersökning i enlighet med artikel 17.3 i grundförordningen, eller av övriga berörda parter.
Sökandena har tillagt att med ett sådant förfaringssätt hade det varit möjligt att ta hänsyn till att de samarbetat fullt ut med kommissionen under hela undersökningen, såsom framhållits av förhörsombudet och inte bestridits av kommissionen.
Kommissionen anser att dessa argument inte kan godtas.
Beträffande sökandenas argument som det hänvisats till i punkt 87 ovan, ska det inledningsvis noteras att i den ursprungliga förhandlingsrapporten av den 17 september 2019 påtalade förhörsombudet visserligen att det med hänsyn till sökandenas ansträngningar inte var helt lyckat att betrakta dem som ”icke-samarbetsvilliga” av det skälet att de hade lämnat oriktiga eller vilseledande uppgifter, och hon begärde därför förtydliganden beträffande villkoren för att tillämpa artikel 18 i grundförordningen. Det är dock utrett att i den andra och sista förhandlingsrapporten av den 7 februari 2020 hade samma förhörsombud inte längre några synpunkter på att kommissionen tillämpat denna bestämmelse. Det går således inte att dra några slutsatser av dessa två handlingar om i vilken utsträckning sökandena samarbetat med kommissionen.
Vad gäller de förordningar som sökandena har åberopat till stöd för påståendet att det föreligger en viss praxis från kommissionens sida, med innebörden att tillgängliga uppgifter endast ska användas i fall där parternas uppgifter inte är fullt verifierbara och tillförlitliga, kan detta argument underkännas redan på grundval av den rättspraxis som det hänvisats till i punkt 70 ovan.
Vad gäller WTO:s antidumpningsavtal, och särskilt dess bilaga II, samt därtill hörande rättspraxis, vilka har varit föremål för en skriftlig fråga att besvara vid förhandlingen, framhåller tribunalen att det är mot bakgrund av detta regelverk som artikel 18 i grundförordningen i möjligaste mån ska tolkas, eftersom den utgör det unionsrättsliga införlivandet av innehållet i dessa bestämmelser (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 maj 2014, Guangdong Kito Ceramics m.fl./rådet,
T-633/11
, ej publicerad,
EU:T:2014:271
, punkt
).
Härvidlag ska det framhållas att i punkt 7.354 och följande punkter i WTO-panelens rapport av den 16 november 2007, EG, antidumpningsåtgärder avseende odlad lax (WT/DS 337/R), som sökanden har åberopat, underströk denna panel – i samband med att Europeiska gemenskaperna underkände en bevisuppgift avseende fastställandet av normalvärdet – att i enlighet med artikel 6.8 i WTO:s antidumpningsavtal och punkt 3 i bilaga II till detta avtal var den undersökande myndigheten skyldig att använda ”kontrollerbara” uppgifter som lämnats av parterna.
I det amerikanska ärendet – Antidumpnings- och utjämningsåtgärder som tillämpas på stålplåtar med ursprung i Indien (WT/DS 206/R) – som sökandena också har åberopat, är det riktigt att WTO-panelen, i punkt 7.60 och följande punkter i sin rapport, i huvudsak fann att undersökande myndigheter skulle anstränga sig att i möjligaste mån använda de uppgifter som parterna lämnat, eftersom ett av de grundläggande syftena med WTO:s antidumpningsavtal i dess helhet var att säkerställa möjligheten att så långt som möjligt göra objektiva bedömningar på grundval av de faktiska omständigheter.
I punkterna 7.62 och 7.64 i samma rapport påpekade WTO-panelen dessutom att det inte var möjligt att komma till slutsatsen att den undersökande myndigheten måste använda uppgifter som till exempel inte var kontrollerbara eller som inte lämnats i tid, eller att den måste använda vissa uppgifter oavsett vilka svårigheter detta innebar.
Såsom kommissionen har framhållit under förhandlingen, och utan att sökandena har lyckats vederlägga detta, ska det dessutom noteras att de ärenden som gav upphov till dessa två rapporter från WTO skiljer sig från förevarande fall, såtillvida att de utredande myndigheternas huvudsakliga svårigheter i dessa ärenden bestod i att fastställa normalvärdet och inte – såsom i förevarande fall – i att fastställa exportpriset i avsaknad av tillförlitliga exportuppgifter, i synnerhet beträffande typen av de exporterade varorna och priset på dessa.
Av dessa två rapporter följer att den undersökande myndigheten visserligen ska anstränga sig för att använda kontrollerbara upplysningar som lämnats av parterna, men endast så långt det är möjligt. Detta innebär att den undersökande myndigheten kan underlåta att beakta upplysningar som i slutändan kan ge resultat som inte gör det möjligt att komma fram till ett rimligt tillförlitligt avgörande.
I förevarande fall hade det inte tjänat någonting till att fastställa normalvärdet, eftersom det inte varit möjligt att definiera en dumpningsmarginal i avsaknad av sökandenas exportpriser, såsom framgår av punkterna 56–81 ovan.
Denna slutsats påverkas inte av sökandenas argument att det skulle ha varit möjligt att fastställa deras normalvärde för att jämföra detta med det rekonstruerade exportpriset för andra tillverkare. Såsom kommissionen har understrukit vid förhandlingen skulle tillämpningen av en sådan metod, i avsaknad av säkra uppgifter om typen och kvantiteten av de produkter som exporterats, oundvikligen ha lett till en jämförelse av icke-korrelerande och således asymmetriska värden, varför slutsatserna om dumpningsmarginalen inte skulle ha varit rimligt tillförlitliga.
När det gäller invändningen att kommissionen inte i tillräcklig utsträckning motiverat varför den inte fastställde ett normalvärde, ska det noteras att tribunalen redan har slagit fast att den motivering som krävs enligt artikel 296 FEUF på ett klart och entydigt sätt ska visa hur den institution som antagit den omtvistade rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och tillvarata sina rättigheter, och så att unionsdomstolen kan utöva sin prövningsrätt. Det krävs dock inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av om motiveringen uppfyller kraven i artikel 296 FEUF inte ska ske endast utifrån motiveringens lydelse, utan även utifrån det sammanhang i vilket den ingår och samtliga rättsregler på det aktuella området (se dom av den 10 oktober 2012, Shanghai Biaowu High-Tensile Fastener och Shanghai Prime Machinery/rådet,
T-170/09
, ej publicerad,
EU:T:2012:531
, punkt
och där angiven rättspraxis). För övrigt ska motiveringen till den angripna förordningen bland annat bedömas med hänsyn till de upplysningar som lämnats till sökanden och till de synpunkter sökanden inkommit med under det administrativa förfarandet (dom av den 4 mars 2010, Sun Sang Kong Yuen Shoes Factory/rådet,
T-409/06
,
EU:T:2010:69
, punkt
). Framför allt behöver motiveringen till en antidumpningsförordning inte i detalj ange de olika faktiska och rättsliga omständigheter – vilka ibland är talrika och komplexa – som beslutet avser, när förordningen håller sig inom den systematiska ramen för det regelverk som den ingår i. Det är i detta avseende tillräckligt att institutionernas resonemang i förordningarna är klart och entydigt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 oktober 1998, Industrie des poudres sphériques/rådet,
T-2/95
,
EU:T:1998:242
, punkt
).
I motsats till vad sökandena har hävdat gör de skäl som kommissionen angivit i den angripna förordningen det möjligt att förstå varför den ansåg att uppgifterna om normalvärdet inte utgjorde hälften av de uppgifter som erfordrades för att kunna fastställa en dumpningsmarginal.
Såsom kommissionen klart och tydligt angivit i skäl 42 i den angripna förordningen saknade nämligen fastställandet av normalvärdet verkan i förevarande fall, eftersom uppgifterna för fastställandet av exportpriset – som är en grundläggande faktor vid fastställandet av dumpningsmarginalen – inte var tillförlitliga då de inte kunde kontrolleras.
Det kan vidare konstateras att denna motivering gjorde det möjligt för sökandena att förstå skälen till varför kommissionen beslutade att inte fastställa deras normalvärde i förevarande fall och att bestrida lagenligheten av detta beslut, såsom framgår av de argument som anförts inom ramen för denna grund. Denna motivering gör det även möjligt för unionsdomstolen att pröva lagenligheten av den angripna förordningen.
Slutligen, och av samma skäl som det hänvisats till i punkt 80 ovan, kan det påstådda åsidosättandet av artikel 2, artikel 3, artikel 6.6 och 6.8 samt av artikel 9.4 i grundförordningen inte godtas.
Av det ovan anförda följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den andra grundens tredje del och följaktligen inte såvitt avser någon del av den andra grunden.
[
utelämnas
]

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (första avdelningen)
följande:

1)
Talan ogillas.

2)
Zhejiang Hangtong Machinery Manufacture Co. Ltd och Ningbo Hi‑Tech Zone Tongcheng Auto Parts Co. Ltd ska ersätta rättegångskostnaderna.

Kanninen
Porchia
Stancu
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 6 juli 2022.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.
(
)	Nedan återges endast de punkter i denna dom som tribunalen anser bör publiceras.