CELEX: 62017CJ0653
Обжалване
Марка на Европейския съюз
Регламент (ЕО) № 207/2009
Регламент (EС) 2015/2424
Производство за обявяване на недействителност
Словна марка „Vermögensmanufaktur“
Обявяване на недействителност
Право на справедлив съдебен процес
Служебна проверка на фактите
Обратна сила
Компетентност на Общия съд
Мотивиране на решенията

С жалбата си VM Vermögens-Management GmbH иска отмяна на решение на Общия съд на Европейския съюз от 7 септември 2017 г., VM/EUIPO — DAT Vermögensmanagement (Vermögensmanufaktur) (T‑374/15, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“,
EU:T:2017:589
), с което е отхвърлена жалбата му за отмяна на решение на пети апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) от 29 април 2015 г. (преписка R 418/2014‑5) (наричано по-нататък „спорното решение“) във връзка с производство за обявяване на недействителност между DAT Vermögensmanagement GmbH и VM Vermögens-Management.
Правна уредба
Регламент (ЕО) № 207/2009
Член 7 от Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно [марката на Европейския съюз] (
ОВ L 78, 2009 г., стр. 1
), озаглавен „Абсолютни основания за отказ“, предвижда в параграф 1:
„Отказва се регистрацията на:
[…]
б)
марките, които нямат отличителен характер;
в)
марките, които се състоят предимно от знаци или от означения, които могат да служат в търговската дейност за указване на вида, качеството, количеството, предназначението, стойността, географския произход или момента на производство на стоките или на предоставянето на услуга, или други характерни техни особености;
[…]“.
Член 65 от този регламент, озаглавен „Обжалване пред Съда на Съюза“, гласи:
„1.   Жалби срещу решенията на апелативните състави във връзка с жалби могат да се подават пред Общия съд.
2.   Основанията за обжалване могат да бъдат липса на компетентност, нарушение на съществени процедурни изисквания, нарушение на Договора, на настоящия регламент или на всяка правна норма, отнасяща се до тяхното прилагане[,] или злоупотреба с власт.
3.   Общият съд може да отмени или да промени оспорваното решение.
[…]“.
Съгласно член 75 от посочения регламент, озаглавен „Мотивиране на решенията“:
„Решенията на Службата се мотивират. Те се основават единствено на основанията, по които страните са имали възможност да вземат позиция“.
Член 76 от същия регламент, озаглавен „Служебна проверка на фактите“, има следното съдържание:
„1.   В хода на производството Службата пристъпва към служебна проверка на фактите; обаче при производство относно относителните основания за отказ на регистрация проверката се ограничава до разглеждане на фактите, доказателствата и аргументите, и исканията, представени от страните.
2.   Службата може да пренебрегне фактите, на които страните не са се позовали, и доказателствата, които те не са представили навреме“.
Регламент (ЕС) 2015/2424
Член 1, точка 28 от Регламент (ЕС) 2015/2424 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2015 година за изменение на Регламент (ЕО) № 207/2009 и Регламент (ЕО) № 2868/95 на Комисията за прилагане на Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета относно марката на Общността и за отмяна на Регламент (ЕО) № 2869/95 на Комисията относно таксите, събирани от Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (
ОВ L 341, 2015 г., стр. 21
) гласи:.
„Член 28 [от Регламент № 207/2009] се заменя със следното:
„Член 28
Определяне и класификация на стоките и услугите
[…]
8.   Притежателите на марки на ЕС, за които е подадена заявка преди 22 юни 2012 г. и които са регистрирани по отношение на цяло заглавие на клас от Класификацията от Ница, могат да декларират, че намерението им към датата на подаване е било да търсят защита за стоки или услуги извън тези, обхванати от буквалния смисъл на заглавието на този клас, при условие че така определените стоки или услуги са включени в азбучния списък за посочения клас на изданието на Класификацията от Ница, което е било в сила към датата на подаване.
Декларацията се подава в Службата в срок до 24 септември 2016 г. и в нея се посочват по ясен, точен и конкретен начин стоките и услугите извън тези, които недвусмислено са обхванати от буквалния смисъл на означенията в заглавието на класа, за които се е отнасяло първоначалното намерение на притежателя. Службата взема подходящи мерки за нанасяне на съответните промени в регистъра. Възможността да се направи декларация в съответствие с първата алинея на настоящия параграф не засяга прилагането на член 15, член 42, параграф 2, член 51, параграф 1, буква а) и член 57, параграф 2.
Смята се, че марките на ЕС, за които не е подадена декларация в рамките на срока, посочен във втора алинея, включват, считано от изтичането на този срок, само стоки или услуги, ясно обхванати от буквалния смисъл на означенията, включени в заглавието на съответния клас.
9.   При изменение на регистъра изключителните права, предоставени чрез марката на ЕС съгласно член 9, не възпрепятстват никое трето лице да продължи да използва дадена марка във връзка със стоки или услуги, когато и доколкото използването на марката за тези стоки или услуги:
а)
е започнало преди изменението на регистъра; и
б)
не нарушава правата на притежателя, основани на буквалното значение на записа на стоките и услугите в регистъра по това време.
В допълнение, изменението на списъка със стоки или услуги, записани в регистъра, не дава на притежателя на марка на ЕС правото да се противопоставя или да подава искане за обявяване на недействителност на по-късна марка, когато и доколкото:
а)
по-късната марка е била в употреба или е била подадена заявка за регистриране на марката за стоки или услуги преди изменението на регистъра; и
б)
използването на марката във връзка с тези стоки или услуги не нарушава или не би нарушило правата на притежателя, основани на буквалното значение на записа на стоките и услугите в регистъра по това време“.
Съобщения № 4/03 и № 2/12
Точка IV, първа алинея от Съобщение № 4/03 на председателя на EUIPO от 16 юни 2003 г. относно използването на заглавията на класовете от списъците на стоки и услуги за заявки и регистрации на марки на Общността гласи:
„34-те класа стоки и 11-те класа услуги обхващат всички стоки и услуги и поради това използването на всички общи термини от заглавието на даден клас се разглежда като заявка за всички стоки или услуги от този клас“.
На 20 юни 2012 г. председателят на EUIPO приема Съобщение № 2/12 относно използването на заглавията на класовете от списъците на стоки и услуги за заявки и регистрации на марки на Общността, с което отменя Съобщение № 4/03. В точка V от съобщението се посочва:
„Що се отнася до марките [на Европейския съюз], регистрирани преди влизане в сила на [съобщение № 2/12], в които са използвани всички общи термини, включени в заглавието на конкретен клас, [EUIPO] счита, че в светлината на Съобщение № 4/03 волята на заявителя е била да обхване всички стоки и услуги, включени в азбучния списък на този клас съгласно изданието, което е било в сила към датата на подаване на заявката“.
Обстоятелства, предхождащи спора
За нуждите на настоящото производство обстоятелствата предхождащи спора, изложени в точки 1—16 от обжалваното съдебно решение, могат да бъдат обобщени, както следва.
На 18 декември 2009 г. жалбоподателят, VM Vermögens-Management, подава в [EUIPO] заявка за регистрация на марка на Европейския съюз на основание на Регламент № 207/2009. Марката, чиято регистрация се иска, е словният знак „Vermögensmanufaktur“(наричана по-нататък „спорната марка“).
Услугите, за които се иска регистрация, спадат към класове 35 и 36 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно Международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година (наричана по-нататък „Ницската спогодба“) и за всеки от тези класове отговарят на следното описание:
–
клас 35: „Реклама; стопанско управление; търговска администрация; административни услуги“;
–
клас 36: „Застраховки; банково дело; парични сделки; управление на финансови портфейли, финансови консултации; сделки с недвижимо имущество“.
На 8 февруари 2011 г. заявката за марка на Европейския съюз е публикувана в Бюлетин на марките на Общността № 26/2011. На 18 май 2011 г. спорната марка е регистрирана под номер 8770042.
На 30 юли 2012 г. DAT Vermögensmanagement, встъпила страна в производството пред първата инстанция, подава в EUIPO искане на основание член 52, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009, във връзка с член 7, параграф 1, букви б) и в) от този регламент за обявяване на недействителността на спорната марка за всички стоки и услуги, за които е била регистрирана (наричано по-нататък „искането за обявяване на недействителност“).
На 15 януари 2013 г. жалбоподателят подава становище, в което иска да се отхвърли изцяло искането за обявяване на недействителност. На 7 юни 2013 г. встъпилата страна в първоинстанционното производство представя становище в отговор на становището на жалбоподателя от 15 януари 2013 г. и представя посочените в точка 3 от оспорваното решение приложения 7—25. Освен това тя иска продължаване на срока за представяне на доказателства, за да може да представи допълнителните доказателства, които е поискала от Deutsches Patent- und Markenamt (Германска служба за патентите и марките), но все още не е получила.
На 12 август 2013 г. жалбоподателят иска продължаване на срока за представяне на становище, което му е разрешено от отдела по отмяна.
На 23 август 2013 г. встъпилата страна в първоинстанционното производство представя ново становище, към което са приложени посочените в точка 3 от оспорваното решение приложения 26—30 (наричани по-нататък „спорните приложения“). Отделът по отмяна по погрешка завежда това становище на встъпилата страна като становище на жалбоподателя и поради това на 2 септември 2013 г. го връчва на встъпилата страна в първоинстанционното произдодство. Освен това той уведомява двете страни, че състезателната фаза на производството е приключила. Същия ден, след като забелязва грешката си, отделът по отмяна отменя изпратеното на жалбоподателя съобщение.
На 14 октомври 2013 г. EUIPO уведомява жалбоподателя, че подаденото на 7 юни 2013 г. от встъпилата страна в първоинстанционното производство искане за продължаване на срока е отхвърлено, тъй като тя не го е мотивирала, и становището ѝ от 23 август 2013 г. няма да бъде взето предвид. EUIPO уточнява, че копие от писмото на встъпилата страна в първоинстанционното производство от 23 август 2013 г. му е изпратено само за сведение.
На 30 октомври 2013 г. жалбоподателят представя становището си в отговор на становището на встъпилата страна в първоинстанционното производство с дата 7 юни 2013 г.
На 8 ноември 2013 г. отделът по отмяна предава на встъпилата страна в първоинстанционното производство становището на жалбоподателя от 30 октомври 2013 г., като уточнява, че това становище е в отговор на становището на встъпилата страна в първоинстанционното производство от 23 август 2013 г. и отново приключва състезателната фаза на производството.
На 10 декември 2013 г. отделът по отмяна отхвърля изцяло искането за обявяване на недействителност. По същество той мотивира решението си с факта, че немската дума „
Manufaktur
“ не може да има конкретно значение във връзка с обозначаваните услуги поради техния нематериален характер. Поради това според него към момента на депозиране на заявката за регистрация на спорната марка, съчетанието от немските думи „
Vermögen
“ и „
Manufaktur
“ имало отличителен характер и не описвало услуги.
На 5 февруари 2014 г. встъпилата страна в първоинстанционното производство подава до EUIPO жалба срещу решението на отдела по отмяна на основание членове 58—64 от Регламент № 207/2009.
Със спорното решение пети апелативен състав на EUIPO отхвърля тази жалба. Той приема, на първо място, че представените му от жалбоподателя и от встъпилата страна в първоинстанционното производство документи не са доказателства, които допълват и конкретизират вече представените на отдела по отмяна доказателства, и поради това, на основание член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009, той упражнява правото си на преценка с оглед на приемането им. На второ място, той приема, че спорната марка е описателна и няма отличителен характер. Поради това той отменя решението на отдела по отмяна и обявява за недействителна спорната марка за услугите от класове 35 и 36 от Ницската спогодба
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
С жалба, постъпила в секретариата на Общия съд на 9 юли 2015 г., жалбоподателят иска отмяна на спорното решение. Жалбоподателят излага четири основания в подкрепа на жалбата си, първото е нарушение на член 75 от Регламент № 207/2009, тъй като апелативният състав взел предвид становището на встъпилата страна в първоинстанционното производство, представено на 23 август 2013 г., въпреки че то било отхвърлено поради късното му представяне, второто е нарушение на член 76 от този регламент, тъй като при проверката си апелативният състав служебно включил факти, които страните не са посочили своевременно, третото е нарушение на член 7, параграф 1, буква в) от посочения регламент, в резултат на което апелативният състав заключил, че спорната марка е описателна за съответните стоки и услуги, и накрая, четвъртото е нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от същия регламент, тъй като апелативният състав неправилно приел, че спорната марка няма отличителен характер.
След подаване на жалбата, на 15 ноември 2016 г. EUIPO уведомява Общия съд, че на 23 септември 2016 г. жалбоподателят е подал декларация по член 28, параграф 8 от Регламент № 207/2009, изменен с Регламент 2015/2424 (наричана по-нататък „декларацията от 2016 г.“), за да уточни услугите, които е искал да включи при подаване на заявката за регистрация на спорната марка. EUIPO посочва, че според новия списък на услугите, публикуван на 7 ноември 2016 г. в Бюлетин на марките на Европейския съюз, освен услугите, посочени в точка 11 от настоящото решение, услугите означени със спорната марка, спадащи към класове 35 и 36 по смисъла на Ницската спогодба, отговарят, за всеки от тези класове, на следното описание:
–
клас 35: „Организиране на търгове; проучване с търговска цел; услуги по предоставяне на търговска информация и съвети за клиенти [потребителски центрове]; икономическо прогнозиране; агенции за търговска информация; изследвания с търговска цел; проучване на пазара; […] услуги във връзка с преглед на печата; проучвания на общественото мнение; услуги за сравняване на цени; услуги в областта на връзките с обществеността; набиране на спонсори“;
–
клас 36: „Финансови консултации; финансова информация; консултации относно застраховане; информация в областта на застраховането; услуги по обслужване на депозити в сейфове; финансово спонсориране; депозити на ценни книжа“.
В становището си по писмото на EUIPO от 15 ноември 2016 г. жалбоподателят иска от Общия съд, при условията на евентуалност, да потвърди оспорваното решение само за услугите, спадащи към класове 35 и 36 по смисъла на Ницската спогодба, посочени в точка 11 от настоящото решение, и да постанови, че спорната марка продължава да е законно регистрирана за услугите, посочени в декларацията от 2016 г., и при условията на евентуалност спрямо предходното, да потвърди оспорваното решение единствено за услугите, спадащи към класове 35 и 36 по смисъла на Ницската спогодба, посочени в точка 11 от настоящото решение, и да върне делото на отдела по отмяна на EUIPO, за да разгледа за първи път услугите, посочени в декларацията от 2016 г.
С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля изцяло жалбата на жалбоподателя.
Искания на страните пред Съда
Жалбоподателят иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да върне делото на Общия съд и
–
да осъди EUIPO да заплати съдебните разноски.
EUIPO иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
По жалбата
Жалбоподателят излага шест основания в подкрепа на жалбата си, първото — нарушение на член 65, параграфи 2 и 3 от Регламент № 207/2009 във връзка с членове 17 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), второто — нарушение на член 36, първо изречение от Статута на Съда на Европейския съюз, третото — нарушение на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009, четвъртото — нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от този регламент, петото — нарушение на член 75 от посочения регламент, и шестото — нарушение на член 76 от същия регламент.
По първото и второто основание
Доводи на страните
С първите си две основания жалбоподателят упреква Общия съд за нарушение на член 65, параграфи 2 и 3 от Регламент № 207/2009 във връзка с членове 17 и 47 от Хартата, тъй като по същество отказал да приеме, че поради обратното действие на изменението на регистъра на марките на Европейския съюз (наричан по-нататък „Регистърът“), след декларацията му от 2016 г., с оспорваното решение спорната марка била отменена само за услугите, отговарящи на буквалния смисъл на заглавието на класове 35 и 36 по смисъла на Ницската спогодба и поради това годността на тази марка да бъде регистрирана за новите, добавени с тази декларация услуги, изобщо не е била проверена. Жалбоподателят упреква Общия съд и за това, че по този начин е опорочил обжалваното съдебно решение поради липса на мотиви.
На първо място, в точка 152 от обжалваното съдебно решение Общият съд приел, че с доводите си жалбоподателят иска той да промени оспорваното решение, както предвижда член 65, параграф 3 от Регламент № 207/2009.
В точка 153 от това решение Общият съд обаче приел, че член 65, параграф 2 от този регламент му позволява да отмени или да промени решението на апелативен състав на EUIPO само поради липса на компетентност, нарушение на съществени процедурни изисквания, нарушение на Договора, на посочения регламент или на всяка правна норма, отнасяща се до тяхното прилагане, или злоупотреба с власт.
След като припомнил, че съгласно практиката на Съда Общият съд не може да отменя или да променя такова решение по съображения, възникнали след произнасянето му, в точка 154 от обжалваното съдебно решение той отбелязал, че декларацията от 2016 г. била направена след приемането на оспорваното решение и поради това в точка 155 от своето решение отхвърлил като недопустими исканията на жалбоподателя, изложени в становището му, споменато в точка 25 от настоящото решение.
Жалбоподателят обаче изтъква, че прилагането на тези принципи трябва да се изключи, ако то води до засягане на интересите му, защитени от основни принципи, без фактическо основание или задълбочени мотиви, както било в случая.
След решение от 19 юни 2012 г., Chartered Institute of Patent Attorneys (
C‑307/10
,
EU:C:2012:361
), за да бъдат запазени оправданите правни очаквания на притежателите на марки на Европейския съюз, в член 28, параграф 8 от Регламент № 207/2009, изменен с Регламент 2015/2424, бил предвиден преходен период, през който притежателите, доверили се на действащата тогава практика на EUIPO, регистрирали марките си за цялото заглавие на класовете от Ницската спогодба, могли да декларират, че намерението им към датата на подаване на заявката им е било да търсят защита за стоки или за услуги извън тези, обхванати от буквалния смисъл на заглавието на тези класове, при условие че така определените стоки или услуги били включени в азбучния списък за посочения клас от Ницската спогодба.
С посочването в тази разпоредба именно на намерението на притежателя на марка на Европейския съюз към датата на подаване на заявката се целяло изменението на регистъра след подаване на декларация на основание на член 28, параграф 8 от Регламент № 207/2009, изменен с Регламент 2015/2424, да има обратно действие към датата на подаване на заявката за регистрация на марката на Европейския съюз.
Следователно Общият съд трябвало да разглежда спорната марка така, все едно че към датата на оспорваното решение тя е била регистрирана не само за общите термини от заглавията на класове 35 и 36 по смисъла на Ницската спогодба, но и за новите добавени услуги с декларацията от 2016 г.
Като приел обаче в точка 154 от обжалваното съдебно решение, че искането на жалбоподателя се основавало на факт, настъпил след приемането на оспорваното решение, Общият съд не взел предвид обратното действие на изменението на регистъра в резултат на подаването на декларацията от 2016 г.
По този начин Общият съд лишил жалбоподателя от възможността да поиска да бъде проверена годността на израза „
Vermögensmanufaktur
“ да бъде регистриран като марка на Европейския съюз за услугите, които били добавени с декларацията от 2016 г., и по този начин накърнил неоснователно защитата на правото му на интелектуална собственост, посочено в член 17 от Хартата, и допуснал нарушение на правото му да бъде изслушан, което произтича от член 47 от Хартата.
На второ място, жалбоподателят изтъква, че съображенията, изложени от Общия съд в точки 149—155 от обжалваното съдебно решение, въз основа на които той отхвърлил като недопустими доводите, с които жалбоподателят обосновал искането си Общият съд да признае по същество, че с оспорваното решение спорната марка не е била отменена за услугите, посочени в декларацията от 2016 г., са опорочени от липса на мотиви.
Както следвало от постоянната съдебна практика, мотивите на решение на Общия съд трябва да излагат по ясен и недвусмислен начин съображенията му, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетото решение, а на Съда — да упражни своя контрол. Жалбоподателят отбелязва, че макар да е възможно мотивите на Общия съд да са имплицитни, той трябва все пак да разгледа в достатъчна степен всички искания и основните положения от доводите на страните.
В точки 152—154 от обжалваното съдебно решение обаче като мотиви Общият съд изложил факта, че той не би могъл да отмени или промени оспорваното решение по съображения, възникнали след приемането му, без да разгледа обратното действие на изменението на регистъра след декларацията от 2016 г. Въпреки представеното от жалбоподателя становище Общият съд пропуснал да разгледа това основно положение от неговите доводи.
В писмената си реплика жалбоподателят изтъкнал освен това, че мотивите на апелативния състав относно твърдяната невъзможност да бъде регистриран като марка на Европейския съюз изразът „
Vermögensmanufaktur
“ за общите термини от заглавията на класове 35 и 36 по смисъла на Ницската спогодба не може просто да се транспонира за услугите, които били добавени с декларацията от 2016 г.
Такова транспониране било възможно само за услугите, които имат достатъчно пряка и конкретна връзка с общите термини от заглавията на класовете от Ницската спогодба, така че да формират еднородна категория услуги.
Нито EUIPO, нито Общият съд обаче доказал, че мотивите относно твърдяната невъзможност да бъде регистрирана спорната марка били приложими не само по отношение на общите термини от заглавията на класове 35 и 36 по смисъла на Ницската спогодба, но също и по отношение на новите услуги, добавени с декларацията от 2016 г.
EUIPO поддържа, че първите две основания не са обосновани.
Съображения на Съда
Доколкото жалбоподателят упреква Общия съд за това, че в точки 149—155 от обжалваното съдебно решение, от една страна, нарушава член 65, параграфи 2 и 3 от Регламент № 207/2009 във връзка с членове 17 и 47 от Хартата, и от друга страна, опорочава обжалваното съдебно решение поради липса на мотиви, следва да се отбележи, че изложените от него доводи се основават на предположението, че регистрацията на спорната марка, следователно и оспорваното решение, подложено на контрола на Общия съд, се отнася само до общите термини от заглавията на класове 35 и 36 по смисъла на Ницската спогодба, последица от което е, че закрилата на тази марка в резултат на декларацията от 2016 г. се разпростира по отношение на добавените с нея услуги, които поради това не били включени в предмета на оспорваното решение, с което спорната марка е обявена за недействителна.
Следва обаче да се отбележи, че в съответствие с подхода, изложен в точка IV, първа алинея от Съобщение № 4/03 и в точка V от Съобщение № 2/12, с посочването на заглавията на класове 35 и 36 по смисъла на Ницската спогодба в заявката за регистрация на марка„Vermögensmanufaktur“ се цели да се защити тази марка за всички услуги в азбучните списъци на тези класове (вж. в този смисъл решение от 16 февруари 2017 г., Brandconcern/EUIPO и Scooters India,
C‑577/14 P
,
EU:C:2017:122
, т.
и
).
От това следва, че към датата на регистрацията ѝ защитата, от която се е ползвала оспорваната марка, вече е включвала услугите, посочени в декларацията от 2016 г. Във връзка с това следва да се отбележи, че член 28, параграф 8, трета алинея от Регламент № 207/2009, изменен с Регламент 2015/2424, предвижда, че от 24 септември 2016 г. се счита, че марките, като тази, предмет на главното производство, за които не е подадена декларация, включват само стоки или услуги, ясно обхванати от буквалния смисъл на означенията, включени в заглавието на съответния клас от Ницската спогодба.
Така че, обратно на твърденията на жалбоподателя, целта на декларацията от 2016 г. не е била да се добавят нови услуги към защитата, с която се ползва спорната марка, а да се гарантира, че считано от изтичането на срока, посочен в член 28, параграф 8, трета алинея от Регламент № 207/2009, изменен с Регламент 2015/2424, посочените в тази декларация услуги продължават да се ползват от тази защита, въпреки че не са ясно обхванати от буквалния смисъл на означенията в заглавието на класове 35 и 36 по смисъла на Ницската спогодба.
Поради това, както правилно отбелязва в писмените си изложения EUIPO, при положение че оспорваното решение е прието преди декларацията от 2016 г., то се отнася за всички услуги, за които е регистрирана спорната марка, и следователно за всички услуги, спадащи към класове 35 и 36 по смисъла на Ницската спогодба, включително и тези, посочени в тази декларация, така че с посоченото решение тази марка е обявена за недействителна за всички тези услуги.
Поради това, доколкото се основават на предпоставка, която не отговаря на обхвата на закрилата, от която действително се ползва спорната марка, изложените от жалбоподателя доводи в рамките на първите две основания, се основават на неправилна от правна страна предпоставка.
Следва също да се отбележи, че в точка 154 от обжалваното съдебно решение Общият съд излага мотиви, позволяващи на жалбоподателя да се запознае с причините, поради които този съд отхвърля искането му за изменение на спорното решение. При това положение обжалваното съдебно решение не е опорочено от липса на мотиви в това отношение.
Поради това първите две основания следва да се отхвърлят.
По третото основание
Доводи на страните
С третото си основание жалбоподателят упреква Общия съд за нарушение на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009, тъй като приел, че спорната марка била описателна за всички обозначени с нея услуги, освен за услугите за „реклама“ и за „административна дейност“.
На първо място, обжалваното съдебно решение се основавало на неточни доводи относно възприемането на израза „
Vermögensmanufaktur
“ от съответните потребители.
В точка 53 от това решение Общият съд приел, от една страна, че тези потребители били в състояние да разберат значението на немските думи „
Vermögen
“ и „
Manufaktur
“. От друга страна, в точки 57 и 58 от същото решение той констатирал, че съчетанието от тези две думи е с ясно и недвусмислено значение, а именно „манифактура за имущество“, което не превишава сбора от указанията, дадени от тези два елемента, и въз основа на това заключил, че съответните потребители били в състояние да разберат, че спорната марка препращала към особена структура или място, в което се произвеждали или се предлагали по нестандартен начин услуги с тематично съдържание, което било много прецизно, и които били тясно свързани с имуществото и с финансите.
Според жалбоподателя обаче в разговорния език думата „
манифактура
“ се използвала единствено във връзка със стоките. Поради това, когато ставало въпрос за услуги, думата „
Vermögensmanufaktur
“ щяла да предизвика у съответните потребители мисловен процес и нямало да бъде пряко и незабавно свързана с индивидуализирани и висококачествени услуги.
На второ място, Общият съд установил описателния характер на спорната марка по отношение на „услуги за управление на търговски сделки“ и на услугите „търговска администрация“, спадащи към клас 35 по смисъла на Ницската спогодба, въз основа на неправилно тълкуване на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009.
На първо място в точка 73 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязал, че думата „
Manufaktur
“ може да препраща към мястото за доставка на услугите и поради това изразът „
Vermögensmanufaktur
“ може да се счита за указание за такова място. При това положение Общият съд приел, че „услугите за управление на търговски сделки“, както и услугите „търговска администрация“ могат да се доставят в такава „манифактура за имущество“.
След това в точка 74 от посоченото решение Общият съд обяснил, че терминът „
Manufaktur
“ може да препраща към индивидуализирани и висококачествени услуги, така че изразът „манифактура за имущество“ да описва предназначението на „услугите за управление на търговски сделки“ и на услугите „търговска администрация“ в смисъл, че тези услуги се разбират като услуги с високо качество, позволяващи индивидуализирано придобиване на имущество.
Обратно на изискванията по член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009, спорната марка не представлявала единствено указание, което може да служи в търговската дейност за указване на предназначението на такива услуги. Предназначението на „услугите за управление на търговски сделки“ и услугите „търговска администрация“ било да гарантират експлоатационния и икономическия успех на предприятие. Следователно те не били предназначени за придобиване на имущество.
Евентуалните указания за услуги с „особено високо качество“ или за индивидуализирани услуги“ също не осведомявали за предназначението на тези услуги.
На трето място, за да стигне до извода в точки 66—69 от обжалваното съдебно решение, че оспорваната марка е описателна за услугите, спадащи към клас 36 по смисъла на Ницската спогодба, Общият съд също се основал на неправилно тълкуване на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009.
Тези доводи се основавали единствено на твърдението, че терминът „
Vermögensmanufaktur
“ се разбирал като мястото, където се доставят услугите, спадащи към посочения клас 36. По този начин обаче най-много се посочвал само доставчикът на тези услуги, а не характеристика на тези услуги.
Освен това мотивите на обжалваното съдебно решение били противоречиви. Докато в точки 46 и 47 от това решение Общият съд предположил, че думата „
Manufaktur
“ ще се разбира в по-широк смисъл от първоначалното си значение, като свързана с висококачествени услуги, от точка 69 от това решение следвало, че по отношение на услугите, спадащи към клас 36 по смисъла на Ницската спогодба, този термин трябвало да запази първоначалното си значение и да се свързва с точното място, където се предоставят разглежданите услуги.
EUIPO поддържа, че третото основание е явно необосновано.
Съображения на Съда
Следва да се припомни, че съгласно член 256 ДФЕС и член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз обжалването на съдебен акт е само по правни въпроси. Поради това единствено Общият съд е компетентен да установява и преценява относимите факти, както и да преценява доказателствата. Следователно, освен в случай на изопачаването им, преценката на тези факти и доказателства не представлява правен въпрос, който в това си качество да подлежи на контрол от Съда в рамките на производство по обжалване (вж. по-конкретно решение от 6 септември 2018 г., Bundesverband Souvenir – Geschenke – Ehrenpreise/EUIPO,
C‑488/16 P
,
EU:C:2018:673
, т.
и цитираната съдебна практика).
Впрочем налага се изводът, че под прикритието на тълкуване на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009, за което се твърди, че е неправилно, и на мотиви на обжалваното съдебно решение, за които се твърди, че са противоречиви, жалбоподателят само оспорва направените от Общия съд фактически преценки както относно възприемането на спорната марка от съответните потребители, така и относно нейния описателен характер по отношение на услугите, спадащи към класове 35 и 36 по смисъла на Ницската спогодба.
По този начин жалбоподателят всъщност приканва Съда да замени със своя анализ анализа, направен от Общия съд при независимата му преценка на фактите и доказателствата, без все пак да твърди във връзка с това, че те са били изопачени по някакъв начин.
Поради това третото основание трябва да се отхвърли като недопустимо.
По четвъртото основание
Доводи на страните
С четвъртото основание жалбоподателят упреква Общия съд за неправилно прилагане на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, въз основа на което в точка 113 от обжалваното съдебно решение заключава, че спорната марка няма отличителен характер.
Той поддържа първо, че в точка 110 от това решение Общият съд само посочил, че с оглед на разглежданите услуги тази марка се възприема от съответните потребители ясно и непосредствено като марка за услуги с високо качество, която им позволява да се надяват, че доставката на тези услуги ще им донесе имуществена печалба.
След това в точка 111 от споменатото решение Общият съд само посочвал, че спорната марка не е нито достатъчно оригинална или налагаща се, нито достатъчно необичайна от гледна точка на формалната ѝ структура, за да изисква минимум усилия за тълкуване, за размисъл или за анализ от страна на съответните потребители, докато по силата на практиката на Съда (решение от 21 януари 2010 г., Audi/СХВП,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
, т.
) наличието на такива характеристики не било задължително условие за установяването на отличителния характер на хвалебствено послание.
Така по-конкретно в точки 112 и 113 от обжалваното съдебно решение Общият съд мотивирал извода си, че спорната марка няма отличителен характер, само като изтъкнал, че тя щяла да се възприема от съответните потребители като хвалебствено послание или рекламна информация относно ефективността на съответните услуги.
По този начин Общият съд не се съобразил с практиката на Съда, съгласно която такава констатация не била достатъчна, за да се приеме, че марка няма отличителен характер, като се има предвид, че тя може да се възприема едновременно като рекламна информация и като указание за произхода с отличителен характер (решение от 21 януари 2010 г., Audi/СХВП,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
, т.
).
Следователно Общият съд нито доказал, нито мотивирал достатъчно липсата на отличителен характер на спорната марка, като според жалбоподателя такава липса не могла да се обоснове и с твърдения описателен характер на израза „
Vermögensmanufaktur
“, като се има предвид, че условията посочени в член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009 не били налице.
EUIPO поддържа, че четвъртото основание е явно необосновано.
Съображения на Съда
Доводът на жалбоподателя, че Общият съд допуска грешка при прилагане на правото, когато по същество приема, че спорната марка няма отличителен характер по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 само поради това че изразът „
Vermögensmanufaktur
“ представлява хвалебствено послание, се основава на неправилен прочит на обжалваното съдебно решение.
В това отношение следва да се отбележи, от една страна, че в точка 95 от това решение Общият съд припомня, че марка, която е описателна по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 207/2009, поради това обстоятелство неизбежно няма отличителен характер.
От друга страна, в точка 96 от същото решение Общият съд обаче отбелязва, че ако марка не е описателна по смисъла на тази разпоредба, поради този факт тя не е непременно отличителна и в такъв случай следва да се провери дали ѝ е вътрешноприсъща способността да изпълнява основната функция на марката, а именно да показва търговския произход на съответната стока или услуга, за да позволи на потребителя, който придобива стоката или получава означената с марката услуга, при следващо придобиване да направи същия избор, ако опитът се окаже положителен или да направи друг избор, ако той се окаже отрицателен.
Освен това в точка 99 от обжалваното съдебно решение Общият съд припомня също, че според практиката на Съда хвалебственият подтекст на словна марка не изключва годността ѝ да гарантира на потребителите произхода на стоките или услугите, които обозначава. Така марка може едновременно да се възприема от съответните потребители като рекламно послание и като указание за търговския произход на означените с нея стоки или услуги (решение от 21 януари 2010 г., Audi/СХВП,
C‑398/08 P
,
EU:C:2010:29
, т.
).
Все пак в точка 111 от това решение Общият съд отбелязва,че спорната марка не е достатъчно оригинална, нито налагаща се, нито притежава формално необичайна структура, за да може да изисква минимално усилие за тълкуване, за размисъл или за анализ от страна на съответните потребители, така че те да бъдат подтикнати да я свържат веднага с услугите, които обозначава.
При посочените обстоятелства въз основа на това Общият съд заключава, че не може да се допусне едно предприятие да монополизира израза „
Vermögensmanufaktur
“ като марка на Европейския съюз, след като тя не позволява на съответните потребители да различат предоставяните от това предприятие услуги от тези, предоставяни от друго предприятие от същия сектор на дейност.
Поради това в точка 112 от посоченото решение Общият съд отбелязва, че съответните потребители не са подтикнати да възприемат спорната марка освен като рекламно послание като особено указание за търговски произход, позволяващо им при следващо придобиване да направят същия избор, ако опитът се окаже положителен или да направят друг избор, ако той се окаже отрицателен.
От това следва, че жалбоподателят не би могъл да поддържа, че изводът на Общият съд, основан на точка 113 от обжалваното съдебно решение, относно липсата на отличителен характер на спорната марка, е мотивиран единствено от хвалебствения характер на тази марка.
От това следва, че четвъртото основание трябва да се отхвърли като необосновано.
По петото и шестото основание
Доводи на страните
С петото и шестото си основание жалбоподателят поддържа, че като приел в точки 123—133 и 135—148 от обжалваното съдебно решение, че не е могло спорните приложения 26—30, представени от встъпилата страна в първоинстанционното производство, да бъдат взети предвид като определящи от апелативния състав при преценката му на годността на оспорваната марка да бъде регистрирана, Общият съд нарушил, от една страна, член 75, второ изречение от Регламент № 207/2009, според който решенията на EUIPO се основават единствено на основанията, по които страните са имали възможност да вземат позиция, и от друга страна, член 76, параграф 2 от този регламент, по силата на който EUIPO не може да вземе предвид факти, на които страните не са се позовали, или доказателствата, които те не са представили навреме.
Що се отнася до спорните приложения 27, 29 и 30, Общият съд приел в точки 125 и 141 от обжалваното съдебно решение, че те не са изрично посочени в рамките на преценката на апелативния състав.
Макар жалбоподателят да приема, че апелативният състав не се е позовал изрично на тези приложения, той поддържа, че в точки 29 и 40 от оспорваното решение е възпроизведен текстът на спорното приложение 29. Следователно според жалбоподателя това приложение било взето предвид от апелативния състав, без той да е имал възможност да представи становище по спорните приложения.
Освен това, като отхвърлил оплакванията за нарушение на член 75, второ изречение и на член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009 с единствения мотив, че спорните приложения 27, 29 и 30 не били изрично посочени в оспорваното решение, Общият съд не проверил дали в рамките на преценката на апелативния състав тези приложения са били определящи фактори или само допълнителни доказателства.
Що се отнася до спорните приложения 26 и 28, по-конкретно в точки 128, 132 и 142 от обжалваното съдебно решение Общият съд приел, че те не са били определящи за преценката на апелативния състав и представляват само допълнителни доказателства.
Когато обаче става въпрос за спорното приложение 28, то било точно относно същата германска марка „Finanzmanufaktur“ като посочената в спорното приложение 29, което било възпроизведено със самия му текст от апелативния състав. Било следователно очевидно, че при преценката си апелативният състав е взел предвид и това приложение 28.
Що се отнася до спорното приложение 26, в него е посочено решение на германската Служба за патентите и марките относно годността на марката „Kreditanufaktur“ да бъде регистрирана. Тъй като мотивите на това решение били възпроизведени почти буквално от апелативния състав, твърдението на Общия съд, че това приложение било само допълнително доказателство и не било определящо за преценката на апелативният състав, било грешно.
EUIPO поддържа, че петото и шестото основание са явно необосновани.
Съображения на Съда
Доколкото е възможно да се наблюдават прилики между спорните приложения и мотивите на оспорваното решение, както изтъква жалбоподателят, не може да се отрече, че възпроизвеждането на доказателства, които не са представени навреме и по които страните не са могли да вземат позиция, заслужава критика. Следва все пак да се отбележи, че в точки 128, 130 и 131 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че апелативният състав е могъл да основе доводите си на други представени от встъпилата страна в първоинстанционното производство приложения, които са посочени по-конкретно в точки 43 и 50 от обжалваното съдебно решение, и за които не се спори, че са били представени навреме, че жалбоподателят се е запознал с тях и е могъл да вземе позиция по тях.
Въз основа на това в точки 132 и 142 от това решение Общият съд заключава, че спорните приложения не са били определящи за направената от апелативния състав преценка и че те са били само допълнителни доказателства.
При това положение следва да се отбележи, че с жалбата си жалбоподателят по същество само повтаря доводите, които е развил в първоинстанционното производство, без да посочи каква е грешката при прилагане на правото, допусната от Общия съд, когато в точки 134 и 144 от обжалваното съдебно решение заключава, че основанията, изведени от евентуалното вземане предвид на спорните приложения от апелативният състав, са неотносими.
Поради това петото и шестото основание трябва да се отхвърлят като недопустими.
От това следва, че жалбата трябва да се отхвърли изцяло.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
Съгласно член 138, параграф 1 от същия правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като EUIPO е поискала жалбоподателят да бъде осъден да заплати съдебните разноски, а той губи делото, той следва да бъде осъден да понесе наред с направените от него съдебни разноски и тези на EUIPO.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда VM Vermögens-Management GmbH да понесе наред с направените от него съдебни разноски и тези на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO).

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.