CELEX: 62016TJ0603
Verejná služba
Úradníci v skúšobnej dobe
Skúšobná doba
Predĺženie skúšobnej doby
Prepustenie na konci skúšobnej doby
Článok 34 služobného poriadku
Zneužitie právomoci
Povinnosť odôvodnenia
Článok 25 ods. 2 služobného poriadku
Právo byť vypočutý
Článok 90 ods. 2 služobného poriadku
Zodpovednosť
Formálne náležitosti
Pravidlo zhody medzi žalobou a sťažnosťou
Prípustnosť
Majetková ujma
Nemajetková ujma
Príčinná súvislosť

)
[
omissis
]
III.

Právny stav
A.

K návrhu na zrušenie
[
omissis
]
8.

O prvom dôvode založenom na nedodržaní maximálnej dĺžky skúšobnej doby povolenej podľa článku 34 služobného poriadku
Žalobca tvrdí, že dĺžka jeho skúšobnej doby prekročila maximálnu dĺžku 15 mesiacov povolenú článkom 34 služobného poriadku a že toto prekročenie má za následok zrušenie rozhodnutia o nevymenovaní a jeho vymenovanie do stálej služby. Podľa žalobcu 7 mesiacov, počas ktorých bol práceneschopný, nemá vplyv na výpočet dĺžky jeho skúšobnej doby, takže jeho skúšobná doba trvala 16,5 mesiaca namiesto 15 mesiacov, ktoré sú maximálne povolené v zmysle článku 34 služobného poriadku.
Žalobca sa okrem toho domnieva, že tak rozhodnutie o nevymenovaní, ako aj prvá správa o skúšobnej dobe boli prijaté po uplynutí skúšobnej doby, čo je v rozpore s článkom 34 služobného poriadku. Domnieva sa, že vzhľadom na to, že Súdny dvor Európskej únie neprejavil úmysel prepustiť žalobcu pred koncom skúšobnej doby, môže sa domáhať vymenovania do stálej služby. Žalobca sa navyše domnieva, že jeho skúšobná doba bola v skutočnosti predĺžená do 5. mája 2015, keď bola vyhotovená druhá správa o skúšobnej dobe, takže jeho skúšobná doba trvala viac ako 17 mesiacov. Z týchto dôvodov došlo podľa žalobcu tiež k porušeniu článku 34 ods. 4 služobného poriadku, čo odôvodňuje zrušenie rozhodnutia o nevymenovaní do stálej služby.
Súdny dvor Európskej únie spochybňuje skutočnosť, že porušil článok 34 služobného poriadku. Domnieva sa, že posledná veta článku 34 ods. 1 druhého pododseku služobného poriadku sa má vykladať nielen vzhľadom na jej znenie, ale aj na kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou. Tvrdí, že z kontextu tohto ustanovenia vyplýva, že skúšobná doba musí trvať najmenej deväť mesiacov. Podľa neho je cieľom tohto ustanovenia umožniť posúdenie spôsobilosti a správania úradníka v skúšobnej dobe, aby bolo možné zabezpečiť prijímanie úradníkov s najvyššou úrovňou spôsobilosti, výkonnosti a bezúhonnosti.
Prejednávaná vec je podľa Súdneho dvora Európskej únie zvláštnym prípadom, ktorý normotvorca Únie neupravil pri prijímaní článku 34 služobného poriadku. Domnieva sa, že veľmi dlhá neprítomnosť žalobcu z dôvodu choroby, trvajúca sedem mesiacov v počiatočnej fáze skúšobnej doby, by mu zabránila v tom, aby skúšobná doba trvala najmenej deväť mesiacov, ak by skúšobná doba bola predĺžená len o šesť mesiacov tak, aby dosiahla celkovú dobu pätnástich mesiacov. Súdny dvor Európskej únie tvrdí, že ak by bola skúšobná doba predĺžená do 28. februára 2015, čo by bolo 15 mesiacov od dátumu začiatku skúšobnej doby žalobcu, bol by žalobca hodnotený len za obdobie ôsmich mesiacov. Domnieva sa, že ak by sa prijalo tvrdenie žalobcu, minul by sa cieľ sledovaný stanovením minimálnej dĺžky skúšobnej doby, a to so zreteľom na článok 27 služobného poriadku zabezpečiť, že vymenovaný môže byť len úradník v skúšobnej dobe, ktorý preukázal, že má najvyššiu úroveň spôsobilosti. Ďalej by mohlo uvedené tvrdenie viesť v takom prípade, ako je prípad v prejednávanej veci, k tomu, že by menovací orgán bol povinný prepustiť úradníka v skúšobnej dobe z dôvodu, že nemohol preukázať, že má dané vlastnosti, zatiaľ čo by to prípadne mohol preukázať, ak by jeho skúšobná doba trvala skutočne deväť mesiacov. Súdny dvor uvádza, že taký dôsledok by bol jasne v rozpore so záujmami úradníkov v skúšobnej dobe, ktorých skúšobná doba bola neúmyselne prerušená z dôvodov stanovených v článku 34 ods. 1 druhom pododseku služobného poriadku, a diskriminoval by ich vo vzťahu k úradníkom v skúšobnej dobe, ktorých skúšobná doba trvala deväť mesiacov, alebo dokonca až 15 mesiacov. Súdny dvor Európskej únie okrem toho zdôrazňuje, že žalobca v pripomienkach k prvej správe o skúšobnej dobe potvrdil, že má záujem na tom, aby bola jeho skúšobná doba predĺžená o viac, ako je maximálna dĺžka pätnástich mesiacov a nespochybnil rozhodnutie o predĺžení prijaté 1. októbra 2014.
Súdny dvor Európskej únie sa v každom prípade domnieva, že aj keby dĺžka skúšobnej doby žalobcu nebola v súlade s článkom 34 ods. 1 druhým pododsekom služobného poriadku, nemôže toto pochybenie ako také viesť k vymenovaniu žalobcu za úradníka alebo spôsobiť neplatnosť rozhodnutia o nevymenovaní, bez zohľadnenia jeho profesionálnej spôsobilosti.
Pokiaľ ide o tvrdenie žalobcu, že skutočná skúšobná doba bola predĺžená do 5. mája 2015, Súdny dvor Európskej únie tvrdí, že druhá správa o skúšobnej dobe hodnotí správanie žalobcu do 15. apríla 2015 v súlade s rozhodnutím o predĺžení skúšobnej doby do tohto dátumu. Okrem iného sa domnieva, že oneskorené vypracovanie správy o ukončení skúšobnej doby nemôže spochybniť platnosť správy, prípadne rozhodnutia o nevymenovaní dotknutého úradníka.
Vzhľadom na tvrdenia účastníkov konania je potrebné pripomenúť, že skúšobná doba žalobcu sa začala od 1. decembra 2013, žalobca bol práceneschopný od 13. januára 2014 do 17. augusta 2014 a rozhodnutím z 1. októbra 2014 bola jeho skúšobná doba predĺžená do 15. apríla 2015, pretože čerpal pracovné voľno z dôvodu práceneschopnosti. Žalobca z týchto skutočností vyvodzuje, že jeho skúšobná doba trvala od 1. decembra 2013 do 15. apríla 2015, a teda 16,5 mesiaca.
Článok 34 ods. 1 druhý pododsek služobného poriadku stanovuje, že celková dĺžka skúšobnej doby v žiadnom prípade nepresiahne 15 mesiacov. Podľa doslovného výkladu tohto ustanovenia platí, že žiadna prekážka na strane úradníka v skúšobnej dobe pri plnení jeho povinností neodôvodňuje predĺženie skúšobnej doby nad rámec 15 mesiacov počítaných odo dňa jej začiatku.
Kontext ani ciele sledované služobným poriadkom, ktoré musia byť tiež zohľadnené pri výklade jeho ustanovení (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. novembra 1999, Pharos/Komisia,
C‑151/98 P
,
EU:C:1999:563
, bod
, a zo 14. júla 2016, Lotyšsko/Komisia,
T‑661/14
,
EU:T:2016:412
, bod
a citovanú judikatúru), nevyvracajú tento výklad článku 34 ods. 1 druhého pododseku služobného poriadku.
Pokiaľ ide o cieľ sledovaný článkom 34 ods. 1 druhým pododsekom služobného poriadku, bolo rozhodnuté, že účelom stanovenia maximálnej dĺžky skúšobnej doby je tak v záujme administratívy, ako aj v záujme úradníka v skúšobnej dobe obmedziť obdobie, počas ktorého je pracovný pomer spojený s určitou neistotou, a určiť obdobie, za ktoré musí menovací orgán posúdiť, akým spôsobom úradník pracoval (rozsudok zo 14. februára 2007, Fernández Ortiz/Komisia,
F‑1/06
,
EU:F:2007:25
, bod
).
Tento cieľ potvrdzuje vyššie uvedený výklad článku 34 ods. 1 druhého pododseku služobného poriadku. Tým, že služobný poriadok ustanovuje bez ohľadu na prekážky na strane úradníka v skúšobnej dobe maximálnu dĺžku skúšobnej doby na 15 mesiacov odo dňa jej začiatku, v záujme právnej istoty časovo absolútne obmedzuje neistý pracovný pomer medzi úradníkom v skúšobnej dobe a administratívou a určuje maximálnu dĺžku obdobia, ktoré môže menovací orgán zohľadniť pri posúdení, akým spôsobom úradník pracoval.
Vyššie uvedený výklad článku 34 ods. 1 druhého pododseku služobného poriadku nie je spochybnený dvojakým cieľom skúšobnej doby, a to počas skúšobnej doby umožniť inštitúciám, aby overili, či prijímajú úradníkov s najvyššou úrovňou spôsobilosti, výkonnosti a bezúhonnosti v súlade s požiadavkami článku 27 služobného poriadku (v tomto zmysle pozri rozsudok zo 6. novembra 2014, DH/Parlament,
F‑4/14
,
EU:F:2014:241
, bod
) a úradníkom v skúšobnej dobe, aby preukázali svoje schopnosti plniť povinnosti spojené s funkciou, ako aj ich výkonnosť a správanie v službe (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. marca 1997, Rozand‑Lambiotte/Komisia,
T‑96/95
,
EU:T:1997:25
, bod
, a z 18. októbra 2007, Krcova/Súdny dvor EÚ,
F‑112/06
,
EU:F:2007:178
, bod
). Tieto ciele overovania a preukazovania spôsobilostí úradníka v skúšobnej dobe totiž nevylučujú časovo obmedziť dobu na ich uskutočňovanie. Aj vtedy, ak úradníkovi v skúšobnej dobe bráni počas skúšobnej doby choroba, materská dovolenka alebo úraz plniť si povinnosti, nemôžu ciele preukazovania a overovania spôsobilostí úradníka v skúšobnej dobe odôvodniť nedodržanie maximálnej dĺžky skúšobnej doby, keďže tieto ciele musia byť v súlade s legitímnym záujmom právnej istoty. Tento záujem je základom pre výslovné uloženie maximálnej dĺžky skúšobnej doby normotvorcom.
Pokiaľ ide o kontext, článok 34 ods. 1 prvý pododsek služobného poriadku nebráni výkladu druhého pododseku toho istého ustanovenia uvedenom v bode 189 vyššie.
Článok 34 ods. 1 prvý pododsek služobného poriadku stanovuje, že pred vymenovaním do stálej služby musia úradníci odpracovať deväťmesačnú skúšobnú dobu.
Aj keď je zrejmé, že toto ustanovenie stanovuje, že skúšobná doba je v zásade deväťmesačná, nemožno z toho vyvodiť, ako to robí Súdny dvor Európskej únie, že dĺžka doby, počas ktorej musí mať úradník v skúšobnej dobe možnosť preukázať svoju spôsobilosť a administratíva ju posúdiť, je minimálne deväť mesiacov.
Článok 34 ods. 3 služobného poriadku totiž stanovuje, že správa o spôsobilosti úradníka v skúšobnej dobe musí byť vypracovaná najneskôr mesiac pred skončením skúšobnej doby. Táto správa, ktorá je základom pre rozhodnutie o vymenovaní do stálej služby alebo prepustení úradníka v skúšobnej dobe, sa teda nutne týka spôsobilostí uvedeného úradníka v skúšobnej dobe kratšej ako deväť mesiacov. Skutočnosť, že nie sú zohľadnené spôsobilosti úradníka v skúšobnej dobe v období skúšobnej doby nasledujúcom po vyhotovení správy o skúšobnej dobe, v zásade nestačí na ovplyvnenie platnosti rozhodnutia o vymenovaní alebo nevymenovaní úradníka v skúšobnej dobe.
Podľa článku 34 ods. 1 druhého pododseku služobného poriadku platí, že menovací orgán môže (je oprávnený) predĺžiť skúšobnú dobu deviatich mesiacov uvedenú v prvom pododseku tohto ustanovenia vtedy, ak úradník v skúšobnej dobe nemôže v dôsledku choroby, materskej dovolenky alebo úrazu plniť svoje povinnosti nepretržite aspoň počas jedného mesiaca alebo dlhšie. Z toho vyplýva, že ak menovací orgán pri uplatnení širokej miery voľnej úvahy a na základe oprávnených dôvodov týkajúcich sa spôsobilosti, výkonnosti alebo správania sa úradníka v skúšobnej dobe odmietne také predĺženie napriek okolnosti, že úradník v skúšobnej dobe nemohol vykonávať povinnosti počas skúšobnej doby nepretržite aspoň počas jedného mesiaca alebo dlhšie, musia byť spôsobilosti úradníka v skúšobnej dobe preukázané a posúdené v dobe kratšej ako deväť mesiacov.
Okrem toho podľa článku 34 ods. 1 druhého pododseku služobného poriadku tiež platí, že ak prekážka na strane úradníka v skúšobnej dobe vo výkone povinností trvá kratšie ako jeden mesiac alebo nezahŕňa nepretržitú dobu aspoň jedného mesiaca, menovací orgán nemôže predĺžiť skúšobnú dobu napriek uvedenej prekážke. V takomto prípade musí byť taktiež spôsobilosť úradníka v skúšobnej dobe preukázaná a posúdená v dobe kratšej ako deväť mesiacov.
Napokon článok 34 ods. 2 služobného poriadku umožňuje menovaciemu orgánu, aby vypracoval správu o úradníkovi v skúšobnej dobe kedykoľvek pred skončením skúšobnej doby, ak je jeho práca zjavne neuspokojivá, takže v takom prípade je spôsobilosť úradníka v skúšobnej dobe ohodnotená v priebehu skúšobnej doby kratšej ako deväť mesiacov.
Úradník v skúšobnej dobre síce musí odpracovať deväťmesačnú skúšobnú dobu, aby mohol byť vymenovaný do stálej služby, nevyžaduje sa však, aby skutočne vykonával svoje povinnosti v priebehu celej doby deviatich mesiacov a aby sa preukazovanie a posudzovanie jeho spôsobilostí vzťahovalo k skutočnému výkonu jeho funkcie počas doby najmenej deviatich mesiacov. Úradník v skúšobnej dobe nemá nárok na celých deväť mesiacov, počas ktorých by mohol preukázať svoje spôsobilosti (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Warner vo veci Roy/Komisia,
92/75
,
EU:C:1976:19
, s. 357). Má nárok len na to, aby mu bola daná možnosť preukázať svoje spôsobilosti (v tomto zmysle pozri rozsudok z 1. apríla 1992, Kupka‑Floridi/Hospodársky a sociálny výbor,
T‑26/91
,
EU:T:1992:53
, bod
a citovanú judikatúru). Článok 34 ods. 1 prvý pododsek služobného poriadku preto nebráni výkladu druhého pododseku toho istého ustanovenia uvedeného v bode 189 vyššie.
V prejednávanej veci je potrebné konštatovať, že skúšobná doba žalobcu sa začala 1. decembra 2013, takže podľa článku 34 ods. 1 druhého pododseku služobného poriadku sa mala skončiť najneskôr 28. februára 2015. Súdny dvor Európskej únie netvrdil, že nemohol posúdiť spôsobilosť žalobcu počas tejto doby, ani nespochybnil zákonnosť článku 34 ods. 1 druhého pododseku služobného poriadku. Súdny dvor Európskej únie teda tým, že predĺžil skúšobnú dobu žalobcu do 15. apríla 2015 z dôvodu jeho neprítomnosti pre chorobu, ktorá trvala sedem mesiacov v priebehu skúšobnej doby, porušil článok 34 ods. 1 druhý pododsek služobného poriadku.
Toto posúdenie nemôže byť spochybnené okolnosťami uvedenými Súdnym dvorom Európskej únie, že žalobca nenapadol rozhodnutie z 1. októbra 2014, ktorým bola predĺžená jeho skúšobná doba do 15. apríla 2015 z dôvodu jeho neprítomnosti pre chorobu v priebehu pôvodnej skúšobnej doby. Nemožno totiž podať žalobu proti medzitýmnemu aktu, pokiaľ je preukázané, že nezákonnosť tohto aktu bude môcť byť namietaná na podporu žaloby podanej proti konečnému aktu, ktorého je prípravnou fázou [pozri uznesenie zo 14. mája 2012, Sepracor Pharmaceuticals (Írsko)/Komisia,
C‑477/11 P
, neuverejnené,
EU:C:2012:292
, bod
a citovanú judikatúru]. Rozhodnutie z 1. októbra 2014 je však prípravným aktom pre rozhodnutie o nevymenovaní do stálej služby a porušenie článku 34 ods. 1 druhého pododseku služobného poriadku môže byť namietané na podporu žaloby podanej proti konečnému rozhodnutiu, ktoré nepriaznivo zasahuje do právneho postavenia žalobcu a ktoré v prejednávanej veci napadol.
Okrem toho žalobca nesprávne vyvodzuje z prijatia druhej správy o skúšobnej dobe a rozhodnutia o nevymenovaní do stálej služby po uplynutí maximálnej dĺžky skúšobnej doby pätnástich mesiacov, že išlo o automatické predĺženie jeho skúšobnej doby do dátumu prijatia týchto rozhodnutí. Takýto výklad je totiž v rozpore s maximálnou dĺžkou skúšobnej doby povolenou v článku 34 ods. 1 druhom pododseku služobného poriadku. Aj keď správa o priebehu skúšobnej doby musí byť v zásade vypracovaná mesiac pred skončením skúšobnej doby, aby rozhodnutie o prijatí do trvalého pracovného pomeru [vymenovaní do stálej služby –
neoficiálny preklad
] alebo o prepustení úradníka v skúšobnej dobe bolo v čo najvyššej možnej miere prijaté v deň uplynutia skúšobnej doby alebo jej predĺženia, prijatie týchto aktov po skúšobnej dobe nemá vplyv na ich platnosť a nevedie k implicitnému predĺženiu skúšobnej doby do dátumu ich prijatia. Bolo teda rozhodnuté, že oneskorené vyhotovenie správy o ukončení skúšobnej doby je síce nezrovnalosťou vzhľadom na požiadavky služobného poriadku, nemôže však, akokoľvek je to poľutovaniahodné, spochybniť platnosť správy, prípadne rozhodnutia, ktorým príslušná inštitúcia prepúšťa úradníka v skúšobnej dobe alebo mu predlžuje skúšobnú dobu (rozsudky z 12. júla 1973, di Pillo/Komisia,
10/72 a 47/72
,
EU:C:1973:84
, bod
; z 8. októbra 1981, Tither/Komisia,
175/80
,
EU:C:1981:221
, bod
, a z 11. decembra 2014, CZ/ESMA,
F‑80/13
,
EU:F:2014:266
, bod
). Lehota jedného mesiaca nie je výpovednou lehotou, ale jej cieľom je zabezpečiť, aby úradník v skúšobnej dobe mohol predložiť pripomienky skôr, ako príslušná inštitúcia prijme rozhodnutie o jeho ponechaní v službe alebo nie, k dátumu, ktorý sa v čo najvyššej možnej miere zhoduje s dňom uplynutia skúšobnej doby (v tomto zmysle pozri rozsudok z 11. decembra 2014, CZ/ESMA,
F‑80/13
,
EU:F:2014:266
, bod
).
Z vyššie uvedených dôvodov je potrebné uznať prvý žalobný dôvod založený na porušení článku 34 ods. 1 druhého pododseku služobného poriadku.
Z toho vyplýva, že rozhodnutie o nevymenovaní žalobcu musí byť zrušené. Toto rozhodnutie je totiž založené na skutočnostiach, ktoré nastali po 28. februári 2015, teda po dátume, keď podľa článku 34 ods. 1 druhého pododseku služobného poriadku mala skončiť skúšobná doba žalobcu. Toto ustanovenie pritom stanovuje hmotnoprávnu podmienku pre vymenovanie, pretože určuje dobu, vo vzťahu ku ktorej môže administratíva posúdiť, akým spôsobom úradník v skúšobnej dobe pracoval, s cieľom vymenovať tohto úradníka alebo nie. Skutočnosti, ktoré nastali po 28. februári 2015 a ktoré menovací orgán zohľadnil, sú teda nutne skutkovým základom, z ktorého vychádzal pri uplatnení širokej miery voľnej úvahy, keď rozhodol o nevymenovaní žalobcu.
Z druhej správy o skúšobnej dobe, na ktorej je založené rozhodnutie o nevymenovaní, teda vyplýva, že správanie žalobcu pri organizácii pojednávania 18. marca 2015 bolo zohľadnené na účely ilustrácie jeho chýbajúcej rozvážnosti a správneho úsudku a jeho ťažkostí prispôsobiť sa situáciám, ktoré nie sú rutinné. Rovnaké správanie bolo v druhej správe o skúšobnej dobe použité na ilustráciu nepriaznivého vplyvu na pracovné podmienky v jeho službe. V druhej správe o skúšobnej dobe bola zohľadnená neospravedlnená neprítomnosť žalobcu na kurze angličtiny 24. marca 2015 a množstvo úprav urobených v systéme organizácie pracovného času v prípade žalobcu v období od 1. januára 2015 do 17. apríla 2015 na preukázanie ťažkostí žalobcu zorganizovať si prácu a vplyvu, ktorý to malo na manažment. Na účely posúdenia kvantitatívnej stránky jeho práce bolo v druhej správe o skúšobnej dobe zohľadnené tempo, akým žalobca vyhotovoval zápisnice z pojednávaní medzi 27. marcom 2015 a 27. aprílom 2015, jeho neprítomnosť v kancelárii 17. apríla 2015 a pojednávania v dňoch 10. a 17. marca 2015, na ktorých sa zúčastnil. Navyše na základe množstva úprav v systéme riadenia pracovného času uskutočnených v období od 1. januára 2015 do 17. apríla 2015, problémov s registráciou odpracovaných hodín, ktoré mal žalobca od 24. marca 2015 do 14. apríla 2015, a žiadostí o dovolenku na týždeň začínajúci od 20. apríla 2015 bez predchádzajúceho oznámenia nadriadenému, bolo v druhej správe o skúšobnej dobe posúdené správanie žalobcu v jeho službe, konkrétne nenaplnenie podmienok na to, aby žalobca získal dôveru svojich nadriadených. Napokon druhá správa o skúšobnej dobe bola založená na správaní žalobcu pri príprave pojednávania 18. marca 2015 na účely preukázania jeho problémov so spoluprácou s ostatnými a nevhodných postojov v medziľudských vzťahoch.
Z toho tiež vyplýva, že rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti musí byť zrušené, keďže výbor poverený vybavovaním sťažností sa domnieval, že nedošlo k porušeniu článku 34 ods. 1 druhého pododseku služobného poriadku.
Vzhľadom na to, že menovací orgán a výbor poverený vybavovaním sťažností majú širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o posúdenie spôsobilosti a výkonu úradníka v skúšobnej dobe vzhľadom na záujem služby, neprináleží Všeobecnému súdu, aby, pokiaľ ide o výsledok skúšobnej doby a spôsobilosť uchádzača byť vymenovaný do verejnej služby Únie s konečnou platnosťou, nahradil posúdenie administratívy svojím posúdením, lebo jeho preskúmanie sa obmedzuje na overenie neexistencie zjavne nesprávneho posúdenia alebo zneužitia právomoci (pozri v tomto zmysle rozsudky z 25. marca 1982, Munk/Komisia,
98/81
,
EU:C:1982:111
, bod
; z 5. apríla 1984, Alvarez/Parlament,
347/82
,
EU:C:1984:147
, bod
, a z 5. marca 1997, Rozand‑Lambiotte/Komisia,
T‑96/95
,
EU:T:1997:25
, bod
).
Z ustálenej judikatúry okrem toho vyplýva, že v rámci preskúmania zákonnosti podľa článku 263 ZFEÚ nemôže Všeobecný súd nahradiť odôvodnenie autora napadnutého aktu svojím vlastným odôvodnením (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. januára 2013, Frucona Košice/Komisia,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, bod
a citovanú judikatúru). Tak je to aj v prípade preskúmania zákonnosti Všeobecným súdom podľa článku 270 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. januára 2014, Stols/Rada,
T‑95/12 P
,
EU:T:2014:3
, bod
a citovanú judikatúru). Z toho vyplýva, že Všeobecnému súdu neprináleží, aby rozhodol, či posúdenia obsiahnuté v rozhodnutí o nevymenovaní, ktoré sa vzťahujú na skúšobnú dobu trvajúcu od 1. decembra 2013 do 28. februára 2015, postačujú na zdôvodnenie rozhodnutia o nevymenovaní žalobcu.
Z vyššie uvedených dôvodov preto musí byť rozhodnutie o nevymenovaní a rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti zrušené.
Hoci žalobca tvrdí opak, zrušenie týchto rozhodnutí však nemôže viesť k jeho vymenovaniu. Vymenovanie úradníka môže byť urobené len spôsobmi stanovenými v služobnom poriadku a za podmienok v ňom stanovených (v tomto zmysle pozri rozsudok z 13. mája 1970, Fournier/Komisia,
18/69
,
EU:C:1970:37
, bod
). Žiadne ustanovenie služobného poriadku pritom neukladá za prekročenie uvedenej lehoty sankciu spočívajúcu vo vymenovaní bez ohodnotenia. Úradník v skúšobnej dobe nemôže byť teda vymenovaný len na základe toho, že uplynula jeho skúšobná doba (v tomto zmysle pozri rozsudok zo 14. februára 2007, Fernández Ortiz/Komisia,
F‑1/06
,
EU:F:2007:25
, bod
).
[
omissis
]

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (tretia komora)
rozhodol takto:

1.
Rozhodnutie tajomníka Súdneho dvora Európskej únie ako menovacieho orgánu zo 17. júla 2015, na základe ktorého bol Zoher Brahma po skončení skúšobnej doby a s účinnosťou od 31. júla 2015 prepustený, sa ruší.

2.
Rozhodnutie výboru povereného vybavovaním sťažností zo 16. marca 2016, ktorým bola zamietnutá sťažnosť proti rozhodnutiu tajomníka Súdneho dvora Európskej únie ako menovacieho orgánu zo 17. júla 2015, na základe ktorého bol Zoher Brahma po skončení skúšobnej doby a s účinnosťou od 31. júla 2015 prepustený, sa ruší.

3.
Vo zvyšnej časti sa žaloba zamieta.

4.
Súdny dvor Európskej únie je povinný nahradiť trovy konania.

Frimodt Nielsen
Kreuschitz
Półtorak
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 22. novembra 2018.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština
(
)	Uvádzajú sa iba tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.