CELEX: 62016CJ0085
Pritožba
Znamka Evropske unije
Zahtevi za registracijo besedne znamke KENZO ESTATE
Prejšnja besedna znamka Evropske unije KENZO
Uredba (ES) št. 207/2009
Člen 8(5)
Relativni razlog za zavrnitev registracije
Ugled
Upravičen razlog

Kenzo Tsujimoto s pritožbama predlaga razveljavitev sodb Splošnega sodišča Evropske unije z dne 2. decembra 2015, Tsujimoto/UUNT – Kenzo (KENZO ESTATE) (
T‑414/13
, neobjavljena,
EU:T:2015:923
), in z dne 2. decembra 2015, Tsujimoto/UUNT – Kenzo (KENZO ESTATE) (
T‑522/13
, neobjavljena,
EU:T:2015:922
) (v nadaljevanju: skupaj: izpodbijani sodbi), s katerima je to sodišče zavrnilo njegovi tožbi za razveljavitev odločb drugega odbora za pritožbe pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) z dne 22. maja 2013 (zadeva R 333/2012‑2) in z dne 3. julija 2013 (zadeva R 1363/2012‑2) v zvezi s postopkom z ugovorom med družbo Kenzo in K. Tsujimotom.
Pravni okvir
Pritožnik je eno zadevno zahtevo za registracijo vložil na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), kakor je bila spremenjena (v nadaljevanju: Uredba št. 40/94), drugo pa na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki [Evropske unije] (
UL 2009, L 78, str. 1
), ki je začela veljati 13. aprila 2009 in s katero je bila kodificirana in razveljavljena Uredba št. 40/94.
Člen 8 Uredbe št. 207/2009, naslovljen „Relativni razlogi za zavrnitev“, v odstavku 5 določa:
„Poleg tega blagovna znamka ob ugovarjanju imetnika prejšnje blagovne znamke v smislu odstavka 2 ne bo registrirana, če je enaka ali podobna prejšnji blagovni znamki in naj bi bila registrirana za blago ali storitve, ki niso podobne tistim, za katere je registrirana prejšnja blagovna znamka, če prejšnja blagovna znamka [Evropske unije] uživa ugled v [Evropski uniji] in če ima prejšnja nacionalna blagovna znamka ugled v zadevni državi članici, in če bi uporaba blagovne znamke, za katero je vložena prijava, brez upravičenega razloga izkoristila ali oškodovala razlikovalni značaj ali ugled prejšnje blagovne znamke.“
Člen 76 te uredbe, naslovljen „Preučevanje dejstev s strani Urada po uradni dolžnosti“, v odstavku 2 določa:
„Urad lahko spregleda dejstva, na katere se stranke niso sklicevale, ali dokaze, ki jih zadevne stranke niso predložile v ustreznem času.“
Pravila za izvedbo Uredbe št. 40/94 so določena v Uredbi Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 189), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1041/2005 z dne 29. junija 2005 (
UL 2005, L 172, str. 4
) (v nadaljevanju: Izvedbena uredba). Ta izvedbena uredba se uporablja tudi za Uredbo št. 207/2009.
Pravilo 19 Izvedbene uredbe z naslovom „Utemeljitev ugovora“ v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Urad omogoči stranki, ki ugovarja, da predstavi dejstva, dokaze in navedbe v podkrepitev ugovora ali da dopolni dejstva, dokaze ali navedbe, ki so že bili predloženi na podlagi pravila 15(3), v roku, ki ji ga določi, in ki znaša najmanj 2 meseca od datuma, ki se šteje za začetek postopka ugovora v skladu s pravilom 18(1).
2.   V roku iz odstavka 1 lahko stranka, ki ugovarja, vloži dokaz o obstoju, veljavnosti in obsegu varstva svoje prejšnje znamke ali prejšnje pravice, kakor tudi dokaz o upravičenosti do vložitve ugovora. Stranka, ki ugovarja, priskrbi zlasti naslednje dokaze:
[…]“
Pravilo 20 Izvedbene uredbe, naslovljeno „Preizkus ugovora“, v odstavku 1 določa:
„Če stranka, ki ugovarja, ne dokaže obstoja, veljavnosti in obsega varstva prejšnje znamke ali pravice, kakor tudi upravičenosti do vložitve ugovora do izteka roka iz pravila 19(1), se ugovor kot neutemeljen zavrne.“
Pravilo 50(1), tretji pododstavek, Izvedbene uredbe določa:
„Če je pritožba naperjena proti odločitvi oddelka za ugovore, odbor omeji preizkus pritožbe na dejstva in dokaze, predložene v rokih, ki jih določi ali navede oddelek za ugovore skladno z uredbo in temi pravili, razen če odbor meni, da je treba dodatna in dopolnilna dejstva in dokaze upoštevati v skladu s členom [76](2) Uredbe [št. 207/2009].“
Dejansko stanje in izpodbijani sodbi
Zadeva C‑85/16 P
Pritožnik je 21. januarja 2008 vložil zahtevo za mednarodno registracijo, v kateri je imenovana Unija, ki je bila na podlagi Uredbe št. 40/94 13. marca 2008 vročena EUIPO.
Znamka, za katero se zahteva registracija, je besedni znak KENZO ESTATE.
Proizvodi, za katere se zahteva mednarodna registracija, spadajo v razred 33 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, ter ustrezajo temu opisu: „vino; alkoholne sadne pijače; zahodnjaške alkoholne pijače (v splošnem)“.
Zahteva za registracijo je bila 17. marca 2008 objavljena v
Biltenu znamk Skupnosti
št. 12/2008.
Družba Kenzo je 16. decembra 2008 v skladu s členom 41 Uredbe št. 207/2009 vložila ugovor zoper mednarodno registracijo znamke, prijavljene za vse proizvode iz točke 11 zgoraj.
Ugovor je temeljil na prejšnji besedni znamki Skupnosti KENZO, ki je bila registrirana 20. februarja 2001 pod številko 720706, za proizvode, ki med drugim spadajo v razrede 3, 18 in 25 Nicejskega aranžmaja, ki za vsakega od teh razredov ustrezajo temu opisu:
–
razred 3: „Pripravki za beljenje in druge snovi za pranje; pripravki za čiščenje, poliranje, razmaščevanje in brušenje; mila; parfumerijski izdelki, eterična olja, kozmetična sredstva, losioni za lase; sredstva za čiščenje zob“;
–
razred 18: „Usnje in imitacije usnja, pasovi, torbe, ročne torbice, veliki potovalni kovčki in potovalne torbe, moške ročne torbice, potovalne torbe in drugi kovčki; usnjeni povodci, aktovke, poslovni kovčki, denarnice (usnjeni izdelki), denarnice, etuiji za ključe (usnjeni izdelki), škatle in skrinje iz usnja in imitacij usnja, etuiji za kartice, etuiji za čekovne knjižice, ataše kovčki, kozmetični kovčki, potovalne torbice (usnjena galanterija); neseserji za toaleto in ličila (neopremljeni), živalske kože; dežniki, sončniki in sprehajalne palice; biči, konjske zaprege in sedlarske potrebščine“; in
–
razred 25: „Oblačila, čevlji (z izjemo ortopedske obutve), pokrivala“.
V utemeljitev ugovora je bil naveden razlog iz člena 8(5) Uredbe št. 207/2009.
Oddelek za ugovore je z odločbo z dne 20. decembra 2011 ugovor zavrnil.
Družba Kenzo je 15. februarja 2012 pri EUIPO vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009.
Drugi odbor za pritožbe pri EUIPO je z odločbo z dne 22. maja 2013 pritožbi ugodil. Po mnenju odbora za pritožbe so bili v obravnavanem primeru izpolnjeni trije kumulativni pogoji za uporabo člena 8(5) Uredbe št. 207/2009. Odbor za pritožbe je v zvezi s prvim pogojem ugotovil, da sta si sporni znamki zelo podobni za znaten del upoštevne javnosti. V zvezi z drugim pogojem je v nasprotju z mnenjem oddelka za ugovore ugotovil, da je družba Kenzo dokazala, da je prejšnja znamka pridobila ugled. V zvezi s tretjim pogojem je ta odbor štel, da je zelo verjetno, da bi znamka, katere registracija je bila zahtevana in za uporabo katere ni bil dokazan noben upravičen razlog, izkoriščala ugled prejšnje znamke, da bi ji koristili privlačnost, ugled in prestiž te znamke ter da bi se brez plačila denarnega nadomestila koristil marketinški trud imetnika te znamke za vzpostavitev in ohranitev podobe znamke. Zato je ugotovil, da obstaja tveganje, da bi se z uporabo zaščite, ki se zahteva za mednarodno registracijo v Uniji, nepošteno izkoristil ugled prejšnje znamke v smislu člena 8(5) Uredbe št. 207/2009.
Pritožnik je s tožbo, ki jo je 8. avgusta 2013 vložil v sodnem tajništvu Splošnega sodišča, predlagal razglasitev ničnosti zgoraj navedene odločbe. V utemeljitev tožbe je navedel dva tožbena razloga, od katerih se je prvi nanašal na kršitev člena 76(2) Uredbe št. 207/2009, drugi pa na kršitev člena 8(5) te uredbe.
Splošno sodišče je ta tožbena razloga in zato tožbo v celoti zavrnilo.
Zadeva C‑86/16 P
Pritožnik je 18. avgusta 2009 vložil zahtevo za mednarodno registracijo, v kateri je imenovana Unija, ki je bila na podlagi Uredbe št. 207/2009 5. novembra 2009 vročena EUIPO.
Znamka, za katero se zahteva registracija, je besedni znak KENZO ESTATE.
Blago in storitve, za katere se zahteva registracija, spadajo v razrede 29, 30, 31, 35, 41 in 43 Nicejskega aranžmaja in za vsakega izmed teh razredov ustrezajo tem opisom:
–
razred 29: „Oljčno olje, jedilno; olje iz semen groznih jagod (jedilno); jedilno olje in maščoba; rozine; predelana zelenjava in sadje; zamrznjena zelenjava; zamrznjeno sadje; surove stročnice; predelani mesni izdelki; predelani morski sadeži“;
–
razred 30: „Sladkorni izdelki, kruh in štručke; vinski kis; oljčni preliv; dišavnice (razen začimb); začimbe; sendviči; pice; hot dogi (sendviči); mesne pite; ravioli“;
–
razred 31: „Grozdje (sveže); olive (sveže); sadje (sveže); zelenjava (sveža); semena in čebulice“;
–
razred 35: „Tržne raziskave o vinu; nudenje informacij o prodaji vina; oglaševalske in reklamne storitve; uvozno-izvozne agencije; prodaja živilskih proizvodov in pijač na drobno ali debelo, prodaja alkoholnih pijač na drobno ali debelo“;
–
razred 41: „Izobraževanje in poučevanje v zvezi s splošnim znanji o vinu; izobraževanje in poučevanje v zvezi s splošnimi znanji za pridobitev certifikata za sommelierja; organizacija in vodenje vinskih pokušin in simulacijskih testov na tem področju; pregled in nostrifikacija certifikatov za sommelierja; priprava, organizacija in vodenje seminarjev o vinu; priprava, organizacija in vodenje seminarjev o certifikatu za sommelierja; nudenje elektronskih publikacij o vinu; nudenje elektronskih publikacij o certifikatu za sommelierja; izdajanje knjig o vinu; izdajanje knjig o certifikatu za sommelierja; nudenje izobraževalnih pripomočkov na področju vina; nudenje izobraževalnih pripomočkov za certifikat za sommelierja“, in
–
razred 43: „Nudenje hrane in pijače; nudenje začasne nastanitve“.
Zahteva za registracijo je bila 16. novembra 2009 objavljena v
Biltenu znamk Skupnosti
št. 44/2009.
Družba Kenzo je 12. avgusta 2010 v skladu s členom 41 Uredbe št. 207/2009 vložila ugovor zoper registracijo znamke, prijavljene za vse proizvode in storitve iz točke 23 zgoraj.
Ugovor je temeljil na prejšnji besedni znamki Skupnosti KENZO, ki je bila registrirana 20. februarja 2001 pod številko 720706, za proizvode, ki med drugim spadajo v razrede 3, 18 in 25 Nicejskega aranžmaja in ki za vsakega od teh razredov ustrezajo opisu iz točke 14 zgoraj.
V utemeljitev ugovora je bil naveden razlog iz člena 8(5) Uredbe št. 207/2009.
Oddelek za ugovore je z odločbo z dne 24. maja 2012 ugovor zavrnil.
Družba Kenzo je 23. julija 2012 pri EUIPO vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009.
Drugi odbor za pritožbe pri EUIPO je z odločbo z dne 3. julija 2013 pritožbi delno ugodil. Po mnenju odbora za pritožbe so v obravnavanem primeru trije kumulativni pogoji za uporabo člena 8(5) Uredbe št. 207/2009 izpolnjeni glede storitev, ki so zajete z zahtevano registracijo. Odbor za pritožbe je v zvezi s prvim pogojem ugotovil, da sta si sporni znamki zelo podobni. V zvezi z drugim pogojem je v nasprotju z oddelkom za ugovore štel, da je družba Kenzo dokazala, da je prejšnja znamka pridobila ugled. V zvezi s tretjim pogojem je ta odbor glede storitev, na katere se nanaša znamka, katere registracija se zahteva, menil, da je zelo verjetno, da bi ta znamka, za uporabo katere ni bil dokazan noben upravičen razlog, izkoriščala ugled prejšnje znamke, da bi ji koristili privlačnost, ugled in prestiž te znamke ter da bi se brez plačila denarnega nadomestila koristil marketinški trud imetnika te znamke za vzpostavitev in ohranitev podobe znamke.
Nasprotno pa je odbor za pritožbe v zvezi s proizvodi iz razredov od 29 do 31 Nicejskega aranžmaja, ki so zajeti z zahtevano registracijo, menil, da se ne štejejo za luksuzno blago in da se ne povezujejo nujno s svetom glamurja ali mode. Šlo naj bi za običajna široko uporabljana živila, ki jih je mogoče kupiti v kateri koli trgovini in so le obrobno povezana s proizvodi družbe Kenzo. Ta družba naj ne bi utemeljila razlogov, iz katerih bi zahtevana registracija znamke neupravičeno izkoristila ali oškodovala razlikovalni značaj ali ugled prejšnje znamke KENZO. Odbor za pritožbe je glede teh proizvodov ugovor zavrnil.
Pritožnik je s tožbo, ki jo je 26. septembra 2013 vložil v sodnem tajništvu Splošnega sodišča, predlagal razglasitev ničnosti odločbe z dne 3. julija 2013. V utemeljitev tožbe je navedel dva tožbena razloga, od katerih se je prvi nanašal na kršitev člena 76(2) Uredbe št. 207/2009, drugi pa na kršitev člena 8(5) te uredbe.
Splošno sodišče je ta tožbena razloga in zato tožbo v celoti zavrnilo.
Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 18. maja 2016 zadevi C‑85/16 P in C‑86/16 P združil za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.
Pritožnik s pritožbama Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijani sodbi razveljavi;
–
dokončno odloči o sporih in
–
EUIPO in družbi Kenzo naloži plačilo stroškov postopka, vključno s stroški, ki so bili priglašeni v postopku pred odborom za pritožbe.
EUIPO in družba Kenzo Sodišču predlagata, naj pritožbi zavrne in pritožniku naloži plačilo stroškov.
Pritožbi
Pritožnik v utemeljitev pritožb navaja dva pritožbena razloga, ki se nanašata na kršitev člena 76(2) Uredbe št. 207/2009 in člena 8(5) te uredbe.
Prvi pritožbeni razlog
Trditve strank
Pritožnik s prvim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 23 obeh izpodbijanih sodb ugotovilo, da je odbor za pritožbe pravilno menil, da dokazov o uporabi in ugledu ni mogoče ločiti in se zato prvi lahko vložijo v okviru drugih, napačno uporabilo pravo. Pritožnik meni, da Splošno sodišče s tako odločitvijo ni upoštevalo dejstva, da je diskrecijska pravica, ki jo odbor za pritožbe izvaja na podlagi člena 76(2) Uredbe št. 207/2009, omejena s pravilom 20(1) in pravilom 19(1) in (2) Izvedbene uredbe.
Po mnenju pritožnika je iz teh določb razvidno, da je treba ugovor na podlagi člena 8(5) Uredbe št. 207/2009 zavrniti, če vložnik ugovora ne dokaže ugleda prejšnje znamke v roku, ki ga EUIPO določi za ugotovitev obstoja in veljavnosti prejšnje pravice. Ta razlaga naj bi bila potrjena s sodbo z dne 13. junija 2002, Chef Revival USA/UUNT – Massagué Marín (Chef) (
T‑232/00
,
EU:T:2002:157
, točka
).
Iz točke 23 obeh izpodbijanih sodb pa naj bi izhajalo, da je Splošno sodišče – enako kot odbor za pritožbe – dokumente, vložene po izteku roka, ki je bil določen za predložitev dokaza o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke, in sicer priloge od 1 do 21 k stališču družbe Kenzo, napačno upoštevalo pri presoji ugleda navedene znamke. Po mnenju pritožnika ne Uredba št. 207/2009 ne Izvedbena uredba ne določata, da se lahko z dokumenti, ki so predloženi kot dokaz o uporabi in so bili vloženi po izteku roka za predložitev dokaza o prejšnjih pravicah, dokaže ugled prejšnje znamke.
Družba Kenzo primarno navaja, da je prvi pritožbeni razlog nedopusten. Podredno trdi, da je tudi neutemeljen. EUIPO trdi, da je prvi pritožbeni razlog neutemeljen.
Presoja Sodišča
V zvezi z dopustnostjo prvega pritožbenega razloga je treba opozoriti, da je v skladu s členom 256 PDEU in členom 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije pritožba omejena na pravna vprašanja. Splošno sodišče je zato edino pristojno, da ugotovi in presodi upoštevna dejstva ter da presodi dokaze. Presoja teh dejstev in dokazov, razen ob njihovem izkrivljanju, torej ne pomeni pravnega vprašanja, ki bi bilo kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe (glej zlasti sodbo z dne 2. septembra 2010, Calvin Klein Trademark Trust/UUNT,
C‑254/09 P
,
EU:C:2010:488
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem zadošča ugotovitev, da se s prvim pritožbenim razlogom postavlja pravno vprašanje, ki se nanaša na naravo diskrecijske pravice, ki jo ima odbor za pritožbe na podlagi člena 76(2) Uredbe št. 207/2009, ob upoštevanju pravila 20(1) ter pravila 19(1) in (2) Izvedbene uredbe. Zato je prvi pritožbeni razlog dopusten.
Glede utemeljenosti tega pritožbenega razloga je treba opozoriti, da je Sodišče v sodbi z dne 3. oktobra 2013, Rintisch/UUNT (
C‑120/12 P
,
EU:C:2013:638
), v bistvu presodilo, da je treba diskrecijsko pravico, ki jo ima odbor za pritožbe na podlagi člena 76(2) Uredbe št. 207/2009, izvajati v mejah določbe iz pravila 50(1), tretji pododstavek, Izvedbene uredbe, in ne pravila 20(1) te uredbe. V točki 32 te sodbe je zlasti štelo, da Izvedbena uredba izrecno določa, da ima odbor za pritožbe pri preizkusu pritožbe proti odločbi oddelka za ugovore diskrecijsko pravico, ki izhaja iz pravila 50(1), tretji pododstavek, Izvedbene uredbe in člena 76(2) Uredbe št. 207/2009, da po prostem preudarku odloči, ali bo upošteval dodatna in dopolnilna dejstva ter dokaze, ki niso bili predloženi v roku, ki ga je določil ali navedel oddelek za pritožbe. Zato ti določbi odboru za pritožbe, kadar mora odločati o taki pritožbi, dajeta pravico, da dokumente, ki so bili predloženi prepozno in se nanašajo na obstoj, veljavnost in obseg varstva prejšnje znamke, sprejme ali ne.
Sodišče je v točki 38 navedene sodbe opozorilo, da lahko EUIPO, kadar mora odločati v postopku z ugovorom, svojo diskrecijsko pravico, ali bo upošteval dokaze in dejstva, ki so bili predloženi oziroma navedeni prepozno, uporabi pod dvema pogojema, in sicer, prvič, če so lahko prepozno predloženi dokazi oziroma navedena dejstva na prvi pogled resnično pomembni za izid pri njem vloženega ugovora in, drugič, če faza postopka, v kateri je prišlo do te prepozne predložitve oziroma navedbe, in njegove okoliščine upoštevanju teh dokazov in dejstev ne nasprotujejo.
V obravnavani zadevi je Splošno sodišče v točkah 16 in 17 izpodbijanih sodb na prvem mestu opozorilo na to sodno prakso Sodišča in je v točki 18 obeh sodb pravilno navedlo, da diskrecijske pravice odbora za pritožbe ni bilo treba razlagati glede na pravilo 20(1) Izvedbene uredbe, ampak le glede na pravilo 50(1), tretji pododstavek, te uredbe.
Na drugem mestu je v točkah od 19 do 23 izpodbijanih sodb preučilo, ali je odbor za pritožbe v obravnavanem primeru smel upoštevati te dokaze v smislu, da so bili ti resnično pomembni, in ali so faza postopka in nekatere okoliščine obravnavanega primera to dopuščale. V točki 23 obeh navedenih sodb je štelo, da je šlo za tak primer, ker je „odbor za pritožbe s tem, da je navedel, da dokazov o uporabi in dokazov o ugledu ni mogoče ločiti ter da bi le pretiran in nelegitimen formalizem zahteval, da se dokazi o uporabi ne smejo predložiti kot dokazi o ugledu, uporabil svojo diskrecijsko pravico, ki izhaja iz člena 76(2) Uredbe št. 207/2009, da odloči, ali je treba navedene elemente upoštevati“.
Splošno sodišče je s to odločitvijo pravilno uporabilo člen 76(2) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s pravilom 50(1), tretji pododstavek, Izvedbene uredbe. Iz tega izhaja, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Drugi pritožbeni razlog
Z drugim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na kršitev člena 8(5) Uredbe št. 207/2009, pritožnik meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri presoji vsakega od štirih pogojev iz te določbe, na podlagi katerih se lahko zahteva za registracijo znamke zavrne. Njegov pritožbeni razlog je zato razdeljen na štiri dele, ki se nanašajo na napačno uporabo prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo pri presoji podobnosti nasprotujočih si znamk, ugleda prejšnje znamke, neobstoja neupravičenega izkoriščanja in, nazadnje, obstoja upravičenega razloga za uporabo znamke, katere registraciji sta se zahtevali.
Prvi del
–
Trditve strank
Pritožnik s prvim delom drugega pritožbenega razloga najprej trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točkah od 31 do 33 izpodbijanih sodb podobnost med nasprotujočima si znamkama presojalo, ne da bi pri tem opravilo primerjavo navedenih znamk, od katerih se vsaka obravnava kot celota, napačno uporabilo pravo. Meni, da je Splošno sodišče zahtevano primerjavo s prejšnjo znamko napačno opravilo le glede na enega od sestavnih delov znamke, katere registraciji se zahtevata. Trdi, da bi Splošno sodišče, če bi opravilo potrebno primerjavo nasprotujočih si znamk na vizualni, fonetični in pojmovni ravni, iz tega sklepalo, da med njima ni nobene podobnosti. Po njegovem mnenju je element „estate“ pomemben del znamke, katere registraciji se zahtevata, saj vključuje šest črk in je torej daljši od elementa „kenzo“, ki je sestavljen iz petih črk. Z elementom „estate“ naj bi se tudi znatno povečala dolžina te znamke na vizualni in fonetični ravni ter naj bi se ustvarile bistvene razlike med nasprotujočima si znamkama, tako glede njunega zvena kot njune barve in ritma.
Pritožnik dalje trdi, da Splošno sodišče ni obrazložilo svoje presoje, da je prevladujoči element znamke KENZO ESTATE element „kenzo“. Nasprotno, meni, da ima element „estate“ razlikovalni učinek za proizvode in storitve, zajete z znamko, katere registracija se zahteva. Četudi bi namreč obstajala povezava med tem izrazom in zadnjenavedenimi, ta ne bi bila dovolj neposredna, da bi se elementu „estate“ odvzel razlikovalni učinek in element „kenzo“ samodejno spremenil v prevladujoč element.
Pritožnik Splošnemu sodišču nazadnje očita, da je v točki 34 obeh izpodbijanih sodb napačno zavrnilo uporabo sodne prakse, ki izhaja iz sodb z dne 7. maja 2009, Klein Trademark Trust/UUNT– Zafra Marroquineros (CK CREACIONES KENNYA) (
T‑185/07
,
EU:T:2009:147
), in z dne 2. septembra 2010, Calvin Klein Trademark Trust/UUNT (
C‑254/09 P
,
EU:C:2010:488
).
Družba Kenzo in EUIPO trdita, da je prvi del drugega pritožbenega razloga nedopusten, vsekakor pa neutemeljen.
–
Presoja Sodišča
V zvezi z dopustnostjo prvega dela drugega pritožbenega razloga je treba ugotoviti, da se s trditvijo pritožnika, da je Splošno sodišče s tem, da ni primerjalo nasprotujočih si znamk, od katerih se vsaka obravnava kot celota, in s tem, da ni uporabilo sodb z dne 7. maja 2009, Klein Trademark Trust/UUNT– Zafra Marroquineros (CK CREACIONES KENNYA) (
T‑185/07
,
EU:T:2009:147
), in z dne 2. septembra 2010, Calvin Klein Trademark Trust/UUNT (
C‑254/09 P
,
EU:C:2010:488
), napačno uporabilo pravo, in s trditvijo, ki se nanaša na neobrazložitev presoje prevladujočega značaja elementa „kenzo“, ki je del znamke KENZO ESTATE, postavljajo pravna vprašanja. Zadnjenavedena so v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 42 te sodbe, dopustna v okviru pritožbe.
Nasprotno, trditev pritožnika, da ima element „estate“ razlikovalni učinek, ni dopustna, ker želi pritožnik z njo v resnici izpodbijati presojo dejstev, ki jo je Splošno sodišče opravilo v točki 33 obeh izpodbijanih sodb, v skladu s katero beseda „estate“ v povezavi s proizvodi in storitvami, na katere se nanašata zahtevani registraciji, nima razlikovalnega učinka za pomemben del upoštevnih potrošnikov.
Kar zadeva, na prvem mestu, utemeljenost trditve, da naj Splošno sodišče ne bi primerjalo nasprotujočih si znamk, od katerih se vsaka obravnava kot celota, je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso obstoj zveze med prejšnjo znamko in znamko, katere registracija se zahteva, v smislu člena 8(5) Uredbe št. 207/2009 presojati celovito, ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov obravnavane zadeve, med katerimi so zlasti stopnja razlikovalnega učinka prejšnje znamke in stopnja podobnosti med nasprotujočima si znamkama, ki predpostavlja obstoj zlasti vizualne, slušne ali pojmovne podobnosti (glej sodbi z dne 23. oktobra 2003, Adidas-Salomon in Adidas Benelux,
C‑408/01
,
EU:C:2003:582
, točka
, in z dne 24. marca 2011, Ferrero/UUNT,
C‑552/09 P
,
EU:C:2011:177
, točki
in
).
V obravnavanem primeru je Splošno sodišče v točkah 31 in 32 izpodbijanih sodb navedlo, da to, da znamko sestavlja izključno prejšnja znamka, h kateri je prilepljena druga beseda, nakazuje na podobnost med tema znamkama in da potrošnik načeloma običajno posveti več pozornosti začetku kot koncu znaka. Glede neobstoja razlikovalnega učinka elementa „estate“ je Splošno sodišče v točki 33 obeh izpodbijanih sodb poudarilo, da „za govorce angleščine ta beseda lahko označuje kraj, kjer se pridelujejo in proizvajajo vino, grozdje in povezani izdelki, saj „estate“ pomeni „veliko kmetijsko zemljišče“. Splošno sodišče je tako presodilo, da je odbor za pritožbe smel upravičeno meniti, da bi upoštevni potrošniki temu izrazu posvečali manj pozornosti in bi se osredotočili na prvi element, to je izraz „kenzo“, ki je bolj razlikovalen.
Iz točk od 31 do 33 izpodbijanih sodb izhaja, da je Splošno sodišče za presojo podobnosti nasprotujočih si znamk na eni strani menilo, da je znamka, katere registraciji se zahtevata, sestavljena izključno iz prejšnje znamke, h kateri je bil prilepljen element „estate“, ki nima razlikovalnega učinka, in na drugi, da bi se, ker potrošnik načeloma posveti več pozornosti začetku kot koncu znaka, upoštevna javnost osredotočila na prvi element, ki je bolj razlikovalen, to je na izraz „kenzo“.
V teh okoliščinah je lahko Splošno sodišče, ker sta obe nasprotujoči si znamki besedni znamki, od katerih eno sestavlja izključno prejšnja znamka, ki ji je dodan element brez razlikovalnega učinka, upravičeno ugotovilo, da sta si, če se vsaka obravnava kot celota, podobni.
Na drugem mestu je treba trditev pritožnika, ki se nanaša na neobrazložitev izpodbijanih sodb glede prevladujočega značaja elementa „kenzo“, zavrniti kot neutemeljeno.
Splošno sodišče je namreč v točki 32 obeh izpodbijanih sodb opozorilo na sodno prakso, v skladu s katero potrošnik načeloma običajno več pozornosti posveti začetku kot koncu znaka. V točki 33 obeh navedenih sodb je menilo, da beseda „estate“ v povezavi s proizvodi in storitvami, ki so zajeti z znamko, katere registraciji se zahtevata, nima razlikovalnega učinka za pomemben del upoštevnih potrošnikov. Splošno sodišče je iz tega sklepalo, da „je odbor za pritožbe smel upravičeno meniti, da bi upoštevni potrošniki temu izrazu posvečali manj pozornosti in bi se osredotočili na prvi, bolj razlikovalen element, to je izraz ,kenzo‘“.
Na tretjem mestu je treba kot neutemeljeno zavrniti tudi trditev pritožnika, da naj bi Splošno sodišče napačno zavrnilo uporabo sodb z dne 7. maja 2009, Klein Trademark Trust/UUNT– Zafra Marroquineros (CK CREACIONES KENNYA) (
T‑185/07
,
EU:T:2009:147
), in z dne 2. septembra 2010, Calvin Klein Trademark Trust/UUNT (
C‑254/09 P
,
EU:C:2010:488
).
Kot je namreč Splošno sodišče pravilno ugotovilo v točki 34 obeh izpodbijanih sodb, se dejanske okoliščine zadev, v katerih sta bili izdani sodbi, ki sta navedeni v prejšnji točki, razlikujejo od tistih v obravnavanih zadevah, ker zadostuje ugotovitev, da sta si v prvih nasprotovali prijavljena znamka, sestavljena iz besednega znaka, in prejšnje znamke, sestavljene iz figurativnih znakov, v obravnavanih zadevah pa si nasprotujeta dve besedni znamki. Zato je Splošno sodišče menilo, da v zadevah, v katerih sta bili izrečeni navedeni sodbi, razlikovalni in prevladujoči elementi nasprotujočih si znamk niso enaki, medtem ko je v obravnavani zadevi Splošno sodišče menilo, da je izraz „kenzo“, ki je skupen nasprotujočima si znamkama, obenem tudi njun najbolj razlikovalen element.
Iz tega sledi, da je treba prvi del drugega pritožbenega razloga v celoti zavrniti.
Drugi del drugega pritožbenega razloga
–
Trditve strank
Pritožnik z drugim delom drugega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 41 obeh izpodbijanih sodb štelo, da je odbor za pritožbe upravičeno potrdil, da prejšnja znamka KENZO uživa ugled v Uniji za oblačila, kozmetična sredstva in parfume, čeprav so bili dokazi, predloženi v ta namen, vloženi prepozno in ne bi smeli biti upoštevani, napačno uporabilo pravo.
Družba Kenzo in EUIPO trdita, da je treba drugi del tega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
–
Presoja Sodišča
Opozoriti je treba, da se presoja Splošnega sodišča v točki 41 obeh izpodbijanih sodb nanaša na trditev pritožnika, da odbor za pritožbe ne bi smel upoštevati dokazov, ki jih je družba Kenzo pred oddelkom za ugovore pred 17. majem 2010 v zadevi C‑85/16 P in pred 14. februarjem 2011 v zadevi C‑86/16 P predložila kot dokaz o ugledu prejšnje znamke, ker ti dokazi niso obrazloženi. Splošno sodišče je v tej točki 41 štelo, da je bil na dejanski datum mednarodnih registracij znamke KENZO ESTATE v teh dveh zadevah, in sicer 21. januarja 2008 in 18. avgusta 2009, ugled prejšnje znamke dokazan na podlagi dokazov, ki so bili predloženi v prejšnjih zadevah in na katere se je oddelek za ugovore oprl v teh zadevah.
Pritožnik zato v okviru drugega dela drugega pritožbenega razloga ne more uspešno trditi, da je Splošno sodišče v navedeni točki 41 s tem, da je upoštevalo dokaze, ki se nanašajo na ugled prejšnje znamke KENZO in ki so bili vloženi prepozno, napačno uporabilo pravo, ker se presoja Splošnega sodišča ne nanaša na prepoznost predložitev navedenih dokazov.
V teh okoliščinah je treba drugi del drugega pritožbenega razloga zavreči kot neupošteven.
Tretji del drugega tožbenega razloga
–
Trditve strank
Pritožnik s tretjim delom drugega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je štelo, da uporaba znamke KENZO ESTATE, katere registraciji se zahtevata, neupravičeno izkorišča ugled prejšnje znamke, čeprav ni opravilo celovite presoje nasprotujočih si znamk ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov obravnavanih zadev, med katerimi sta tudi narava proizvodov ali storitev, za katere sta ti znamki registrirani, vključno s stopnjo bližine ali različnosti teh proizvodov ali storitev. Tako navaja, da so zasnova, barva in vonj upoštevni elementi za uspeh oblačil, parfumov in kozmetičnih sredstev, to je proizvodov, ki so zajeti s prejšnjo znamko, medtem ko naj nobeden od teh vidikov ne bi bil element, ki za proizvode, na katere se nanašata znamki, katerih registracija se zahteva, ustvarja vrednost. Poleg tega naj bi bilo ob upoštevanju zelo različne narave zadevnih gospodarskih sektorjev zelo malo verjetno, da bi se podoba ekskluzivnosti in razkošja, ki je povezana z oblačili, parfumi ali kozmetičnimi sredstvi, lahko prenesla na katerega od proizvodov, na katere se nanaša znamka, katere registraciji se zahtevata in ki zajema izdelke vsakdanje potrošnje, ki so na voljo v supermarketih.
Pritožnik poleg tega trdi, da obrazložitev Splošnega sodišča temelji na golih domnevah in ugibanjih ter ni podprta z nobenim dokazom.
Družba Kenzo in EUIPO trdita, da je treba tretji del drugega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
–
Presoja Sodišča
Ugotoviti je treba, da je treba trditev pritožnika v delu, v katerem ta z njo Splošnemu sodišču očita, da ni upoštevalo narave in zelo različnih vidikov proizvodov in storitev, ki so zajeti z nasprotujočima si znamkama, v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 42 te sodbe, zavreči kot nedopustno. Pritožnik želi namreč s to trditvijo v resnici izpodbijati presojo dejanskega stanja, ki jo je Splošno sodišče v zvezi s tem opravilo v točkah od 50 do 53 izpodbijanih sodb, v skladu s katerimi lahko v bistvu proizvodi in storitve, na katere se nanaša znamka, katere registraciji se zahtevata, kot so oblačila, parfumi in kozmetična sredstva, ki jih zajema prejšnja znamka, spadajo na področje luksuznih izdelkov.
V zvezi s trditvijo pritožnika, da Splošno sodišče ni opravilo celovite presoje vseh upoštevnih dejavnikov za presojo tveganja neupravičenega izkoriščanja ugleda prejšnje znamke in da Splošno sodišče svoje presoje v zvezi s tem ni ustrezno obrazložilo, je treba ugotoviti, da s svojo trditvijo postavlja pravno vprašanje, ki je v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 42 te sodbe, v okviru pritožbe dopustno.
Vendar ta trditev temelji na napačnem razumevanju izpodbijanih sodb.
Treba je namreč poudariti, da je Splošno sodišče v točkah od 45 do 49 izpodbijanih sodb opozorilo na upoštevno sodno prakso, da bi se v obravnavani zadevi ugotovilo, ali se z uporabo znamke, katere registraciji se zahtevata, nepošteno izkorišča ugled prejšnje znamke. V točkah 50 in 51 teh sodb je preučilo naravo in stopnjo podobnosti zadevnih proizvodov in storitev. V točki 53 obeh navedenih sodb je potrdilo presojo odbora za pritožbe v zvezi z obstojem povezave, ki jo je mogoče ugotoviti med proizvodi, ki jih zajema prejšnja znamka, ter proizvodi in storitvami, ki jih označuje znamka, katere registraciji se zahtevata, in sicer to, da spadajo na področje luksuznih izdelkov. V točki 54 obeh sodb je Splošno sodišče potrdilo presojo odbora za pritožbe, da je zelo verjetno, da bi ta znamka nepošteno izkoriščala ugled prejšnje znamke, kar je utemeljil z obstojem povezave med proizvodi in storitvami, ki so zajeti z nasprotujočima si znamkama, pomembnim ugledom prejšnje znamke, visoko stopnjo podobnosti navedenih znamk ter sofisticirano in emblematično podobo, ki jo posreduje prejšnja znamka. V točki 56 izpodbijane sodbe v zadevi C‑86/16 P je Splošno sodišče dodalo, da se lahko storitve iz razredov 35 in 43 v smislu Nicejskega aranžmaja, na katere se nanaša zahteva za registracijo, kljub temu zdijo pomožne storitve k proizvodnji in prodaji vina.
V teh okoliščinah Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da ni opravilo celovite presoje vseh upoštevnih dejavnikov za presojo, ali bi znamka, katere registraciji se zahtevata, neupravičeno izkoristila ugled prejšnje znamke, in da te presoje ni ustrezno obrazložilo.
Zato je treba tretji del drugega pritožbenega razloga delno zavreči kot nedopusten in delno zavrniti kot neutemeljen.
Četrti del drugega pritožbenega razloga
–
Trditve strank
S četrtim delom drugega pritožbenega razloga pritožnik trdi, da izpodbijani sodbi nista obrazloženi, ker je Splošno sodišče četrti del drugega pritožbenega razloga, ki je bil naveden pred njim, zavrnilo tako, da je zgolj potrdilo ugotovitev odbora za pritožbe, da „ni bila dokazan noben upravičen razlog“.
Pritožnik trdi, da sta odbor za pritožbe in Splošno sodišče tudi napačno uporabila pravo, ker nista dovolj upoštevala, da v sestavi znamke KENZO ESTATE element „kenzo“ označuje ime pritožnika. Pojasnjuje, da ni skušal nepošteno izkoristiti ugleda prejšnje znamke in da tudi ni ravnal v slabi veri.
Družba Kenzo trdi, da četrti del drugega pritožbenega razloga ni utemeljen. EUIPO trdi, da je, ker se napaka, ki jo zatrjuje pritožnik, očita odločbam odbora za pritožbe, ta del nedopusten. V vsakem primeru EUIPO meni, da je ta del neutemeljen.
–
Presoja Sodišča
V zvezi s prvo trditvijo, navedeno v utemeljitev četrtega dela drugega pritožbenega razloga, ki se nanaša na neobstoj obrazložitve, je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišče Splošnemu sodišču ne naloži, naj zagotovi razlago, ki bi izčrpno in zaporedoma sledila razlogovanju strank v sporu, in da je torej obrazložitev Splošnega sodišča lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, iz katerih Splošno sodišče ni sprejelo njihovih trditev, Sodišču pa omogoča, da ima na voljo dovolj elementov za izvajanje nadzora (sodba z dne 11. maja 2017, Dyson/Komisija,
C‑44/16 P
,
EU:C:2017:357
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz točke 58 izpodbijane sodbe v zadevi C‑85/16 P in točke 59 izpodbijane sodbe v zadevi C‑86/16 P izhaja, da je Splošno sodišče preučilo trditev pritožnika, da uporaba njegovega imena v znamki, katere registraciji se zahtevata, pomeni upravičen razlog v smislu člena 8(5) Uredbe št. 207/2009, ki mu omogoča uporabo tega znaka. Menilo je, da je odgovor odbora za pritožbe na to trditev, čeprav je jedrnat, vseeno zadosten, ker Uredba št. 207/2009 ne podeljuje brezpogojne pravice do registracije priimka ali imena kot znamke Unije. Iz tega je sklepalo, da to, da je pritožniku ime Kenzo, ne zadostuje za upravičen razlog v smislu te določbe.
Iz tega izhaja, da Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da ni navedlo razlogov, iz katerih je zavrnilo trditev pritožnika.
V zvezi z drugo trditvijo, ki se navaja v utemeljitev četrtega dela drugega pritožbenega razloga in se nanaša na to, da pomeni uporaba imena pritožnika v znamki, katere registraciji se zahtevata, upravičen razlog v smislu člena 8(5) Uredbe št. 207/2009, je treba ugotoviti, da v delu, v katerem je usmerjena zoper odločbi drugega odbora za pritožbe z dne 22. maja in 3. julija 2013, ni dopustna (sklep z dne 26. maja 2016, Dairek Attoumi/EUIPO,
C‑578/15 P
, neobjavljen,
EU:C:2016:377
, točka
in navedena sodna praksa).
V delu, v katerem je ta trditev usmerjena zoper izpodbijani sodbi, je treba opozoriti, da je Sodišče pojem „upravičen razlog“ iz člena 5(2) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 92) že razlagalo v smislu, da ne zajema le objektivno nujnih razlogov, ampak se lahko navezuje tudi na subjektivne interese tretje osebe, ki uporablja znak, ki je enak ali podoben ugledni znamki (sodba z dne 6. februarja 2014, Leidseplein Beheer in de Vries,
C‑65/12
,
EU:C:2014:49
, točka
).
Poleg tega je med drugim pojasnilo, da ker sta člen 5(2) in člen 4(4)(a) Prve direktive 89/104 zapisana v bistvu z enakimi besedami in znamkam, ki imajo ugled, dodeljujeta enako varstvo, razlaga, podana za prvo določbo, velja tudi za drugo (glej zlasti sodbi z dne 27. novembra 2008, Intel Corporation,
C‑252/07
,
EU:C:2008:655
, točka
, in z dne 9. januarja 2003, Davidoff,
C‑292/00
,
EU:C:2003:9
, točka
).
Ker je besedilo člena 4(4)(a) Prve direktive 89/104 enako besedilu člena 8(5) Uredbe št. 207/2009, je mogoče razlago, ki jo je Sodišče podalo v zvezi s členom 5(2) navedene prve direktive, prenesti tudi na člen 8(5) Uredbe št. 207/2009.
Zato je, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 34 sklepnih predlogov, varstvo, ki je s tem členom 8(5) zagotovljeno uglednim znamkam, široko. Poseben pogoj za to varstvo je neupravičena uporaba znaka, ki je enak ali podoben registrirani znamki, s katero bi se neupravičeno izkoriščal ali oškodoval razlikovalni učinek ali ugled te znamke (glej zlasti sodbo z dne 6. februarja 2014, Leidseplein Beheer in de Vries,
C‑65/12
,
EU:C:2014:49
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar pa lahko uporabnik znaka, ki je podoben ugledni znamki, kot izhaja iz člena 8(5) Uredbe št. 207/2009, uveljavlja „upravičen razlog“ za uporabo tega znaka, kar je izraz splošnega cilja navedene uredbe, ki je najti ravnotežje med interesi imetnika znamke za ohranitev njene bistvene funkcije ter interesi tretje osebe, da v gospodarskem prometu uporabi tak znak za označbo blaga in storitev, ki jih trži (glej v tem smislu sodbo z dne 6. februarja 2014, Leidseplein Beheer in de Vries,
C‑65/12
,
EU:C:2014:49
, točki
in
).
Pri tem sklicevanje tretje osebe na upravičen razlog za uporabo znaka, ki je podoben ugledni znamki, ne more pomeniti, da se tej osebi priznajo pravice, ki izhajajo iz registrirane znamke, obvezuje pa imetnika ugledne znamke, da dopusti uporabo podobnega znaka (sodba z dne 6. februarja 2014, Leidseplein Beheer in de Vries,
C‑65/12
,
EU:C:2014:49
, točka
).
V obravnavani zadevi je Splošno sodišče v točki 54 obeh izpodbijanih sodb potrdilo ugotovitev odbora za pritožbe, da je v bistvu zelo verjetno, da znamka, katere registraciji se zahtevata, neupravičeno izkoristila prejšnjo znamko. Splošno sodišče je v točki 58 izpodbijane sodbe v zadevi C‑85/16 P in v točki 59 izpodbijane sodbe v zadevi C‑86/16 P presodilo, da uporaba imena pritožnika, to je imena Kenzo, v sestavi znamke KENZO ESTATE ni dovolj, da bi šlo za upravičen razlog za uporabo tega znaka v smislu člena 8(5) Uredbe št. 207/2009.
Zato Splošno sodišče s tem, da je ugotovilo, da pritožnik ni dokazal obstoja upravičenega razloga za uporabo zadevnega znaka v svojo korist, ni napačno uporabilo prava.
Namreč, zgolj okoliščina, da izraz „kenzo“, ki sestavlja znamko KENZO ESTATE, ustreza imenu pritožnika, ni upoštevna glede vprašanja, ali uporaba tega izraza pomeni upravičen razlog v smislu člena 8(5) Uredbe št. 207/2009, ker – kot je v bistvu navedla generalna pravobranilka v točki 38 sklepnih predlogov – preizkus tehtanja zadevnih interesov ne sme kršiti bistvene funkcije prejšnje znamke, ki je zagotavljanje porekla proizvoda.
Splošno sodišče je zato pri tehtanju zadevnih interesov lahko upravičeno štelo, da je odbor za pritožbe glede na razširjeno varstvo, ki ga Uredba št. 207/2009 podeljuje znamkam z ugledom, lahko menil, da pritožnik ni dokazal nobenega upravičenega razloga in da je zato ta želel z registracijama, ki ju je zahteval 21. januarja 2008 oziroma 18. avgusta 2009, nepošteno izkoristiti ugled znamke KENZO, ki je bila registrirana 20. februarja 2001.
Iz tega izhaja, da je treba drugo trditev, navedeno v utemeljitev četrtega dela drugega pritožbenega razloga, zavrniti kot neutemeljeno. Zato je treba tudi drugi pritožbeni razlog zavrniti.
Iz vseh navedenih preudarkov izhaja, da je treba pritožbi v celoti zavrniti.
Stroški
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče. V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi njegovega člena 184(1), se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. EUIPO in družba Kenzo sta predlagala, naj se K. Tsujimotu naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspel, se mu naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:

1.
Pritožbi se zavrneta.

2.
Kenzu Tsujimotu se naloži plačilo stroškov.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.