CELEX: 62016TJ0760
Dizajn Spoločenstva
Konanie o výmaze
Zapísaný dizajn Spoločenstva zobrazujúci košíky na bicykle
Dôvod výmazu
Neprípustnosť návrhu na výmaz
Článok 52 ods. 3 a článok 86 ods. 5 nariadenia (ES) č. 6/2002
Sprístupnenie skoršieho dizajnu verejnosti
Osobitý charakter
Odlišný celkový dojem
Článok 6 a článok 25 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 6/2002

Okolnosti predchádzajúce sporu
Dňa 13. februára 2004 podala žalobkyňa, ktorou je spoločnosť Basil BV, prihlášku na zápis dizajnu Spoločenstva na Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) v zmysle nariadenia Rady (ES) č. 6/2002 z 12. decembra 2001 o dizajnoch spoločenstva (
Ú. v. ES L 3, 2002, s. 1
; Mim. vyd. 13/027, s. 142).
Dizajn, o ktorého zápis sa žiada (ďalej len „sporný dizajn“), je vyobrazený takto:
Sporný dizajn bol zapísaný pod číslom 142245/‑0001. Jeho zápis bol uverejnený vo
Vestníku dizajnov Spoločenstva
č. 47/2004 z 15. júna 2004. Tento zápis bol medzičasom obnovený až do 13. februára 2019.
Sporný dizajn sa má použiť pre „košíky na bicykle“ patriace do triedy 03‑01 v zmysle Dohody o zriadení medzinárodného triedenia priemyselných vzorov a modelov, podpísanej v Locarne 8. októbra 1968, v znení zmien.
Dňa 17. júna 2013 podal vedľajší účastník konania, ktorým je spoločnosť Artex SpA, návrh na výmaz sporného dizajnu podľa článku 52 nariadenia č. 6/2002. Dôvod uvádzaný na podporu návrhu na výmaz sa opieral o článok 25 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 6/2002.
Vo svojom návrhu na výmaz vedľajší účastník konania predovšetkým tvrdil, že sporný dizajn nemá osobitý charakter v zmysle článku 6 nariadenia č. 6/2002, a na podporu svojich vyhlásení sa odvoláva na viacero dokumentov, ktoré údajne preukazovali sprístupnenie skoršieho dizajnu (ďalej len „skorší dizajn“) verejnosti, a to najmä:
–
jeden zo svojich katalógov, v ktorom je obrázok košíka na bicykle; pri tomto obrázku je uvedené číslo tovarovej položky 34.54.50, údaj o veľkosti predmetného výrobku a jeho popis, a síce „sieťový zadný košík Speedy“, ktorý je uvedený v štyroch jazykoch; tento obrázok je spolu s jeho príslušnými údajmi vyobrazený nižšie:
–
viacero faktúr z rokov 2000 až 2002 týkajúcich sa predaja špeciálnych košíkov, na ktorých je uvedený názov Speedy, podnikom,
–
katalóg z roku 2001 a tri katalógy z roku 2002 vydané tromi rôznymi talianskymi podnikmi, v ktorých je obrázok košíka na bicykle, ktorý je vyobrazený nižšie:
–
faktúra a dodací list thajského podniku z 20. júla 2000, ktorý mu bol adresovaný,
–
vyobrazenie stánku podniku, v ktorom bol vystavený košík na bicykle, ako aj faktúra za výstavu v Kolíne nad Rýnom (Nemecko) v roku 2002.
V rozhodnutí z 13. januára 2015 zrušovacie oddelenie po tom, čo uznalo prípustnosť návrhu na výmaz, vymazalo sporný dizajn z dôvodu nedostatku osobitého charakteru.
Dňa 11. marca 2015 podala žalobkyňa proti rozhodnutiu zrušovacieho oddelenia odvolanie.
Rozhodnutím zo 7. júla 2016 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) tretí odvolací senát EUIPO toto odvolanie zamietol. V podstate zastával názor, že po prvé návrh na výmaz, ktorý v prejednávanej veci podal vedľajší účastník konania, je na rozdiel od toho, čo tvrdila žalobkyňa, prípustný, že po druhé skorší dizajn bol sprístupnený verejnosti pred dňom podania prihlášky na zápis sporného dizajnu, a síce 13. februára 2004, a že po tretie zrušovacie oddelenie správne vymazalo sporný dizajn, pretože nemá osobitý charakter.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Opatrením na zabezpečenie priebehu konania Všeobecný súd položil otázky účastníkom konania, ktorí odpovedali v stanovených lehotách.
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie,
–
zaviazal EUIPO a prípadne ďalších účastníkov konania na náhradu trov konania.
EUIPO a vedľajší účastník konania navrhujú, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu,
–
zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
Právny rámec
Na podporu svojej žaloby žalobkyňa uvádza tri žalobné dôvody, a to po prvé porušenie článku 52 ods. 3 nariadenia č. 6/2002, ktorý sa týka neprípustnosti návrhov na výmaz za určitých podmienok, po druhé porušenie článku 7 nariadenia č. 6/2002, ktorý sa týka sprístupnenia dizajnov verejnosti, a po tretie porušenie článku 6 nariadenia č. 6/2002 týkajúceho sa osobitého charakteru dizajnov.
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 52 ods. 3 nariadenia č. 6/2002
Žalobkyňa v podstate tvrdí, že EUIPO mal vyhlásiť za neprípustný návrh na výmaz, ktorý podal vedľajší účastník konania podľa článku 52 ods. 3 nariadenia č. 6/2002 alebo prípadne podľa článku 86 ods. 5 toho istého nariadenia.
V tejto súvislosti sa žalobkyňa opiera o rozhodnutie odvolacieho senátu, ktoré predchádzalo napadnutému rozhodnutiu, a v ktorom tento odvolací senát už zamietol návrh na výmaz podaný voči spornému dizajnu. Podotýka, že toto predchádzajúce konanie o výmaze viedol podnik, ktorý podal návrh spolu s vedľajším účastníkom konania.
EUIPO a vedľajší účastník konania tieto tvrdenia spochybňujú.
V tejto súvislosti treba po prvé pripomenúť, že v článku 52 ods. 3 nariadenia č. 6/2002 sa uvádza, že návrh na výmaz podaný na EUIPO je neprípustný, ak o návrhu týkajúcom sa tej istej veci a tých istých dôvodov konania a zahrňujúcom tie isté strany už súd pre dizajn Spoločenstva rozhodoval a toto rozhodnutie nadobudlo právoplatnosť.
Ustanovenia článku 52 ods. 3 nariadenia č. 6/2002 sa však v prejednávanej veci neuplatnia.
Po prvé totiž článok 80 nariadenia č. 6/2002 s názvom „Súdy pre dizajny spoločenstva“ vo svojom odseku 1 stanovuje, že členské štáty určia na svojich územiach počet národných súdov a tribunálov prvej a druhej inštancie, súdy pre dizajn Spoločenstva, ktoré budú plniť funkcie im pridelené na základe tohto nariadenia. Z ustanovení tohto článku totiž vyplýva, že súdom pre dizajn Spoločenstva je nevyhnutne vnútroštátny súd členského štátu.
Článok 52 ods. 3 nariadenia č. 6/2002 sa teda neuplatňuje v prípade, ak už rozhodol EUIPO, ale len v prípade, ak tak urobil vnútroštátny súd členského štátu.
Po druhé žalobkyňa nepreukázala, že účastník konania, ktorý podal v tejto veci návrh na výmaz sporného dizajnu, je ten istý účastník konania, ktorý podal návrh na výmaz sporného dizajnu v prechádzajúcej veci.
Okolnosť, že existuje silná spojitosť medzi obomi predmetnými vecami a úzka spolupráca medzi oboma účastníkmi konania, ktorí v oboch týchto veciach podali návrh na výmaz, čo bolo zistené najmä na základe totožnosti ich zástupcov a ich tvrdení, neumožňuje dospieť k záveru, že ide o totožných účastníkov konania.
V tejto súvislosti vedľajší účastník konania uviedol bez toho, aby to bolo na pojednávaní spochybnené, že podnik, ktorý podal predchádzajúci návrh na výmaz, bol len jeho klientom, čo nepostačuje na to, aby sa tento podnik a jeho klient považovali sa jedného a toho istého účastníka konania.
Navyše z okolnosti uvedenej v bode 22 vyššie nemožno vyvodiť záver o zneužívajúcej povahe predmetných návrhov na výmaz.
Napokon pokiaľ ide o tvrdenie, že odvolací senát porušil právo žalobkyne byť dostatočne vypočutá v súvislosti s údajne zneužívajúcim správaním vedľajšieho účastníka konania, žalobkyňa nepredkladá nijaký dôkaz, na základe ktorého by sa mohlo dospieť k záveru, že odvolací senát jej neumožnil predložiť v tejto súvislosti svoje pripomienky.
Okrem toho aj keď žalobkyňa, ktorá sa odvoláva na článok 47 Charty základných práv Európskej únie a na článok 6 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950, tvrdí, že došlo k porušeniu práva na spravodlivý proces, je potrebné spresniť, že Všeobecný súd vylúčil uplatnenie tohto práva na odvolacie senáty EUIPO, keďže konanie pred odvolacími senátmi nemá povahu súdneho, ale správneho konania [rozsudky z 20. apríla 2005, Krüger/ÚHVT – Calpis (CALPICO),
T‑273/02
,
EU:T:2005:134
, bod
, a z 12. decembra 2014, Comptoir d’Épicure/ÚHVT – A‑Rosa Akademie (da rosa),
T‑405/13
, neuverejnený,
EU:T:2014:1072
, bod
; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 12. decembra 2002, Procter & Gamble/ÚHVT (Tvar mydla),
T‑63/01
,
EU:T:2002:317
, bod
].
Po druhé ustanovenia článku 86 ods. 5 nariadenia č. 6/2002, podľa ktorých nie je možné predložiť žiadny protinávrh na výmaz zapísaného dizajnu Spoločenstva, ak už o návrhu týkajúcom sa tej istej veci a tých istých dôvodov a zahrňujúcom tých istých účastníkov EUIPO rozhodol rozhodnutím, ktoré nadobudlo právoplatnosť, neupravujú konania pred EUIPO, a najmä jeho odvolacími senátmi, ale konania pred súdmi pre dizajn Spoločenstva, v súvislosti s ktorými bolo v bode 19 vyššie uvedené, že sú to vnútroštátne súdy.
Hoci je pravda, že cieľom ustanovení článku 52 ods. 3 nariadenia č. 6/2002 a článku 86 ods. 5 nariadenia č. 6/2002 je zabrániť prípadným kolíziám v záležitostiach výmazu dizajnu medzi rozhodnutiami EUIPO a rozhodnutiami súdov pre dizajn Spoločenstva, z tých istých ustanovení nemožno vyvodiť, že nariadenie č. 6/2002 zavádza ekvivalentnú formu pre predchádzanie kolíziám aj medzi samotnými rozhodnutiami EUIPO.
Po tretie analogické uplatnenie článku 52 ods. 3 nariadenia č. 6/2002 na prípady, keď EUIPO už rozhodol o návrhu na výmaz, je vylúčené.
Nie je totiž preukázané, že v tomto ustanovení sa vyskytuje medzera, ktorá je nezlučiteľná so všeobecnou právnou zásadou, ktorú by bolo možné vyplniť uplatnením
per analogiam
(pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. decembra 1985, Krohn,
165/84
,
EU:C:1985:507
, body
a
).
Je pravda, že nariadenie Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Európskej únie (
Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1
), v znení zmien [nahradené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001 zo 14. júna 2017 o ochrannej známke Európskej únie (
Ú. v. EÚ L 154, 2017, s. 1
)], a konkrétnejšie článok 56 ods. 3 uvedeného nariadenia (teraz článok 63 nariadenia 2017/1001), na ktorý odkazuje žalobkyňa vo svojej žalobe (pričom chybou v písaní, ktorú potvrdila na pojednávaní, odkazovala na článok 60 ods. 3 nariadenia č. 6/2002), vo svojom znení zmenenom nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 2424/2015 zo 16. decembra 2015 (
Ú. v. EÚ L 341, 2015, s. 21
) stanovuje, že návrh na vyhlásenie neplatnosti nie je prípustný, ak o návrhu týkajúcom sa rovnakého predmetu a dôvodu žaloby a tých istých účastníkov konania rozhodol vo veci samej buď úrad, alebo súd pre ochranné známky EÚ a rozhodnutie EUIPO alebo daného súdu o uvedenom návrhu nadobudlo právoplatnosť.
Ak sa pritom v záležitostiach ochranných známok Európskej únie zákonodarcovi javí, že je nevyhnutné prijať explicitné ustanovenie, aby právna sila, ktorá sa viaže na predchádzajúce rozhodnutia EUIPO, mohla viesť k tomu, že návrh na vyhlásenie neplatnosti sa zamietne bez toho, aby bol vecne preskúmaný, takéto explicitné ustanovenie je tak nevyhnutné aj v záležitostiach dizajnu. Nie je preto možné vykompenzovať neexistenciu takéhoto ustanovenia tým, že sa na rozhodnutia EUIPO analogicky uplatní článok 52 ods. 3 nariadenia č. 6/2002.
Navyše doslovné explicitné ustanovenie je pri analogickom uplatňovaní ustanovení, ktoré sa majú uplatňovať na súdne rozhodnutia, „ktoré nadobudli právoplatnosť“, na rozhodnutia EUIPO, nevyhnutné najmä preto, lebo z ustálenej judikatúry vyplýva, že konania pred EUIPO majú povahu správneho a nie súdneho konania [rozsudok z 15. júla 2015, TVR Automotive/ÚHVT – TVR Italia (TVR ITALIA),
T‑398/13
,
EU:T:2015:503
, bod
; pozri rovnako v tomto zmysle rozsudok z 12. decembra 2002, Tvar mydla,
T‑63/01
,
EU:T:2002:317
, body
a
].
Treba dodať, že v záležitostiach dizajnov Spoločenstva sa podľa článku 47 ods. 1 nariadenia č. 6/2002 vecné preskúmanie návrhu na zápis obmedzuje na kontrolu súladu tohto návrhu s definíciou dizajnu, ktorý vyplýva z článku 3 písm. a) tohto nariadenia, ako aj s dodržiavaním verejného poriadku. Formálne podmienky uvedené v článku 45 nariadenia č. 6/2002 sa inak uplatňujú. Naopak články 7 a 8 nariadenia č. 207/2009 (teraz články 7 a 8 nariadenia 2017/1001) stanovujú, že pred zápisom ochrannej známky sa musí vykonať podstatná kontrola jej platnosti, ktorá je v súvislosti s článkom 8 nariadenia č. 207/2009 založená na existencii námietkového konania. S prihliadnutím na úroveň kontroly platnosti dizajnov pred ich zápisom, konanie o výmaze, ktoré zabezpečuje takúto kontrolu po tomto zápise, má tak nevyhnutne iné postavenie v rámci nariadenia č. 6/2002 než aké zastáva v rámci nariadenia č. 207/2009, v prípade ktorého je táto úroveň kontroly odlišná. Akékoľvek analogické uplatnenie článku 52 ods. 3 nariadenia č. 6/2002 na rozhodnutia EUIPO, ktoré by vychádzalo z ustanovení článku 56 ods. 3 nariadenia č. 207/2009, je o to chúlostivejšie.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy sa tento žalobný dôvod musí zamietnuť.
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 7 nariadenia č. 6/2002
Vo svojom druhom žalobnom dôvode žalobkyňa vytýka odvolaciemu senátu, že porušil ustanovenia článku 7 nariadenia č. 6/2002 tým, že uznal, že skorší dizajn bol sprístupnený verejnosti. Tento žalobný dôvod obsahuje viacero výhrad, pričom prvá je založená na tom, že EUIPO bol oneskorene doručený preklad dôkazov, ktoré predložil vedľajší účastník konania, aby preukázal, že skorší dizajn bol sprístupnený verejnosti, druhá je založená na nepresvedčivej povahe dôkazov, o ktoré sa opieral odvolací senát pri vyvodení záveru, že skorší dizajn bol sprístupnený verejnosti pred sporným dizajnom, a tretia je založená na tom, že odvolací senát pochybil pri určení relevantných odborných kruhov.
O oneskorenom doručení prekladu dôkazov, ktoré pred EUIPO predložil vedľajší účastník konania
Žalobkyňa vo svojej žalobe tvrdila, že dôkazy, ktoré predložil vedľajší účastník konania, aby preukázal, že skorší dizajn bol sprístupnený verejnosti, boli preložené do jazyka konania o výmaze až po uplynutí lehoty stanovenej v článku 29 ods. 5 nariadenia Komisie (ES) č. 2245/2002 z 21. októbra 2002, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 6/2002 (
Ú. v. ES L 341, 2002, s. 28
; Mim. vyd. 13/031, s. 14), a ako vyplýva zo zápisnice z pojednávania, vzala späť túto výhradu, čiže už nie je potrebné o nej rozhodnúť.
O nepresvedčivej povahe dôkazov, o ktoré sa opieral odvolací senát pri vyvodení záveru, že skorší dizajn bol sprístupnený verejnosti
Žalobkyňa v podstate tvrdí, že dôkazy, o ktoré sa opieral odvolací senát, neumožňovali vyvodiť záver, že skorší dizajn bol sprístupnený verejnosti pred podaním návrhu na zápis sporného dizajnu, ku ktorému došlo 13. februára 2004. Zastáva teda názor, že katalóg vedľajšieho účastníka konania, faktúry, vyobrazenie stánku podniku a ďalšie katalógy, ktoré predložil vedľajší účastník konania, neumožňovali s istotou preukázať skoršie sprístupnenie verejnosti.
EUIPO a vedľajší účastník konania navrhujú túto výhradu zamietnuť.
Podľa článku 7 nariadenia č. 6/2002 sa na účely uplatnenia článkov 5 a 6 dizajn považuje za sprístupnený verejnosti, ak sa zverejnil po zápise alebo ak bol vystavený, použil sa v obchodovaní alebo inak sa zverejnil pred dňom podania prihlášky na zápis dizajnu, s výnimkou, ak sa tieto prípady počas bežného obchodovania nemôžu stať známymi v odborných kruhoch, ktoré sa špecializujú na príslušný sektor a pôsobia v rámci Európskej únie. V článku 7 nariadenia č. 6/2002 sa ďalej uvádza, že dizajn sa však nepovažuje za sprístupnený verejnosti iba z dôvodu, že sa sprístupnil tretej osobe pod výslovnou alebo predpokladanou podmienkou dôvernosti.
Nariadenie č. 2245/2002 neobsahuje nijaké spresnenie v súvislosti s dôkazmi, ktoré treba poskytnúť v prípade, že navrhovateľ výmazu sprístupnil verejnosti skorší dizajn. Konkrétnejšie článok 28 ods. 1 písm. b) bod v) nariadenia č. 2245/2002 iba stanovuje, že ak návrh na výmaz vychádza najmä z neexistencie osobitého charakteru dizajnu Spoločenstva, pre ktorý sa žiada ochrana, musí obsahovať označenie a vyobrazenie dizajnu navrhovateľa výmazu, ktorý by mohol predstavovať prekážku osobitého charakteru dizajnu Spoločenstva, pre ktorý sa žiada ochrana, ako aj doklady preukazujúce predchádzajúce sprístupnenie skoršieho dizajnu verejnosti. Okrem toho nariadenie č. 6/2002 ani nariadenie č. 2245/2002 nespresňujú povinnú formu dôkazov, ktoré musí predložiť navrhovateľ výmazu na odôvodnenie sprístupnenia svojho dizajnu verejnosti pred dňom podania prihlášky na zápis dizajnu, pre ktorý sa žiada ochrana. Článok 28 ods. 1 písm. b) body v) a vi) vyžadujú len to, aby návrh na výmaz obsahoval „doklady dokazujúce existenciu [skoršieho dizajnu]“, ako aj „uvedenie faktov, dôkazov a argumentov predložených na [jeho] podporu“. Rovnako článok 65 ods. 1 nariadenia č. 6/2002 stanovuje len neúplný zoznam možných spôsobov predkladania alebo získavania dôkazov v konaniach pred EUIPO. Z toho vyplýva, že navrhovateľ výmazu má voľnosť pri výbere dôkazu, ktorý považuje za potrebný predložiť EUIPO na podporu svojho návrhu na výmaz [rozsudok zo 14. júla 2016, Thun 1794/EUIPO – Adekor (Grafické dekoratívne symboly),
T‑420/15
, neuverejnený,
EU:T:2016:410
, bod
].
Okrem toho sprístupnenie skoršieho dizajnu verejnosti nie je možné preukázať na základe pravdepodobnosti alebo domnienok, ale musí byť založené na konkrétnych a objektívnych skutočnostiach a cieľoch, ktoré preukazujú skutočné sprístupnenie skoršieho dizajnu na trhu. Navyše dôkazy predložené navrhovateľom výmazu sa musia posúdiť vo vzájomnej súvislosti. Hoci niektoré z týchto dôkazov môžu byť samy osebe nedostatočné na preukázanie sprístupnenia skoršieho dizajnu verejnosti, nemení to nič na skutočnosti, že ak sú navzájom prepojené alebo sú v spojení s inými dokumentmi alebo informáciami, môžu prispieť k získaniu dôkazov o sprístupnení. Napokon na účely posúdenia dôkaznej hodnoty dokumentu je potrebné overiť pravdepodobnosť a pravdivosť informácie, ktorú obsahuje. Treba zohľadniť najmä pôvod dokumentu, okolnosti jeho vypracovania a jeho adresáta, ako aj položiť si otázku, či sa vzhľadom na svoj obsah javí zmysluplný a dôveryhodný (rozsudok zo 14. júla 2016, Grafické dekoratívne symboly,
T‑420/15
, neuverejnený,
EU:T:2016:410
, bod
).
V prejednávanej veci odvolací senát konštatoval, že vedľajší účastník konania predložil katalóg, pričom bol poskytnutý jeho originál. V tomto katalógu bol obrázok košíka na bicykle s názvom Speedy. Pri tomto obrázku bolo uvedené číslo tovarovej položky 34.54.50. Vedľajší účastník konania tiež predložil viac ako 100 faktúr, ktoré boli adresované rôznym podnikom sídliacim predovšetkým v Taliansku. Tieto faktúry z rokov 2000 až 2002 zodpovedali predaju viac ako 25000 špeciálnych košíkov a bolo v nich uvedené tak číslo tovarovej položky 34.54.50, ako aj názov Speedy.
Odvolací senát poznamenal, že podobný špeciálny košík ako je ten, ktorý je uvedený v bode 43 vyššie, sa vyskytoval aj v štyroch katalógoch iných podnikov z rokov 2001 a 2002, a objavil sa aj vo vyobrazení stánku podniku v súvislosti s výstavou v Kolíne nad Rýnom v roku 2002.
Na základe týchto skutočností, posudzovaných ako celok, mohol odvolací senát oprávnene dospieť k záveru, že sporný dizajn, o ktorý ide vo veci samej, bol sprístupnený verejnosti.
Vyššie uvedený záver nemôže byť tvrdeniami žalobkyne spochybnený.
Žalobkyňa totiž iba vyjadrila pochybnosti a výhrady, najmä pokiaľ ide o dátum a distribúciu katalógu uvedeného v bode 43 vyššie, ako aj v súvislosti so samotnou existenciou katalógov uvedených v bode 44 vyššie, ďalej pokiaľ ide o spojitosť medzi číslom tovarovej položky uvedeným v katalógu spomenutom v bode 43 vyššie a rovnakým číslom uvedeným vo faktúrach spomenutých tiež v bode 43 vyššie, a ďalej pokiaľ ide o skutočnosť, že predmetné katalógy boli distribuované a že výrobky, ktoré sú v nich vyobrazené, boli vyrobené.
Takéto pochybnosti nepostačujú na spochybnenie súboru súhlasných nepriamych dôkazov, ktoré predložil vedľajší účastník konania a z ktorých vychádzal odvolací senát pri vyvodení záveru, že došlo ku sprístupneniu verejnosti.
Navyše v súvislosti s tvrdením žalobkyne založeným na nepredvolaní svedka treba pripomenúť, že navrhovateľ výmazu má voľnosť pri výbere dôkazu, ktorý považuje za potrebný predložiť EUIPO na podporu svojho návrhu na výmaz (pozri bod 41 vyššie).
Pokiaľ ide o tvrdenia založené na nedostatočne presvedčivej povahe niektorého z dôkazov, z ktorých vychádzal odvolací senát, treba rovnako pripomenúť, že preskúmanie sprístupnenia dizajnu verejnosti si vyžaduje celkové posúdenie, ktoré musí zohľadniť všetky rozhodujúce okolnosti prejednávanej veci (pozri bod 42 vyššie).
Treba tiež uviesť, že tvrdenie žalobkyne, že v predmetnom sektore sa bežne používajú rovnaké čísla tovarovej položky pre výrobok predchádzajúceho modelu a výrobok nasledujúceho modelu, sa nijako nepreukázalo.
Navyše EUIPO presvedčivým spôsobom uvádza, že hoci takéto tvrdenie nemožno vylúčiť pri názve výrobku, je nereálne v prípade čísla tovarovej položky, pretože použitie rovnakého čísla tovarovej položky pre modely výrobkov, ktoré jeden druhého nahrádzajú, by znemožnilo akokoľvek rozlíšiť tieto výrobky v rámci sledovania predaja, účtovníctva alebo v súvislosti s otázkami záruky.
Okrem iného pokiaľ ide o tvrdenia žalobkyne týkajúce sa možnej manipulácie s dokumentmi, ktoré predložil vedľajší účastník konania, tieto tvrdenia sa nepreukázali.
Napokon v súvislosti so skutočnosťou, že žalobkyňa sa odvoláva na skoršie rozhodnutie odvolacích senátov EUIPO, za predpokladu, že takáto výhrada sa nevzťahuje na prvý žalobný dôvod, ktorý bol zamietnutý v bode 35 vyššie, ale na dovolávanie sa rozhodovacej praxe odvolacích senátov EUIPO, z ustálenej judikatúry vyplýva, že rozhodnutia, ktoré podľa nariadenia č. 207/2009 prijímajú tieto odvolacie senáty v súvislosti so zápisom označenia ako ochrannej známky Európskej únie, patria do výkonu vymedzenej právomoci, a nie do rámca diskrečnej právomoci. Zákonnosť uvedených rozhodnutí sa preto musí posúdiť výlučne na základe tohto nariadenia a nie na základe rozhodovacej praxe predchádzajúcej týmto rozhodnutiam. Súdny dvor s ohľadom na zásady rovnosti zaobchádzania a riadnej správy vecí verejných rozhodol, že EUIPO je povinný v rámci pokynov o prihláške ochrannej známky Európskej únie zohľadňovať už prijaté rozhodnutia o podobných prihláškach a s mimoriadnou pozornosťou skúmať otázku, či je alebo nie je potrebné rozhodnúť rovnako. Súdny dvor však dodal, že zásady rovnosti zaobchádzania a riadnej správy vecí verejných musia byť uvedené do súladu s požiadavkou dodržiavania zákonnosti. Preto sa osoba, ktorá podá prihlášku označenia ako ochrannej známky, nemôže vo svoj prospech odvolávať na prípadnú nezákonnosť, ku ktorej došlo voči inej osobe, aby tak dosiahla rovnaké rozhodnutie. Navyše z dôvodov právnej istoty a konkrétne riadnej správy vecí verejných musí byť skúmanie akejkoľvek prihlášky veľmi prísne a úplné, aby sa predišlo tomu, že ochranné známky budú zapísané nenáležite. Toto skúmanie sa musí vykonať v každom konkrétnom prípade. Zápis označenia ako ochrannej známky totiž závisí od špecifických kritérií uplatniteľných v rámci skutkových okolností konkrétneho prípadu, ktoré majú preveriť, či sa na dotknuté označenie vzťahuje niektorý z dôvodov zamietnutia [pozri rozsudok zo 16. februára 2017, Antrax It/EUIPO – Vasco Group (Radiátorové rebrá),
T‑828/14 a T‑829/14
,
EU:T:2017:87
, bod
a citovaná judikatúra].
Judikatúra pripomenutá v bode 54 vyššie, ktorá sa týka systému ochranných známok Európskej únie, sa pritom analogicky uplatní na preskúmanie návrhov na výmaz dizajnov (rozsudok zo 16. februára 2017, Radiátorové rebrá,
T‑828/14 a T‑829/14
,
EU:T:2017:87
, bod
).
V prejednávanej veci tak z bodov 43 až 45 vyššie vyplýva, že odvolací senát oprávnene dospel k záveru, že skorší dizajn bol sprístupnený verejnosti. Žalobkyňa sa preto s cieľom spochybniť takýto záver nemôže účinne odvolávať na skoršie rozhodnutie EUIPO.
V každom prípade viacero skutočností odlišuje túto vec od veci, na ktorú sa odvoláva žalobkyňa. Vedľajší účastník konania predložil omnoho väčší počet faktúr, než to urobila navrhovateľka výmazu v uvedenej veci. Navyše sa v týchto faktúrach odkazovalo na názov skoršieho dizajnu a na číslo tovarovej položky, ktoré boli uvedené v pôvodnom katalógu, v ktorom bol zobrazený tento dizajn. Napokon boli predložené ďalšie katalógy od iných podnikov.
Odvolací senát teda v bode 29 napadnutého rozsudku oprávnene dospel k záveru, že takéto skutočnosti umožňovali dostatočne odlíšiť obe tieto veci, čo odôvodňuje, aby v každej z týchto vecí vyvodil odlišný záver.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že táto výhrada sa musí zamietnuť.
O pochybení pri určení relevantných odborných kruhov
Žalobkyňa v podstate tvrdí, že odvolací senát pochybil pri určení relevantných odborných kruhov.
Žalobkyňa v rámci prvého tvrdenia uvádza, že odvolací senát sa nesprávne domnieval, že obchodníci boli súčasťou týchto odborných kruhov.
Žalobkyňa rovnako uvádza druhé tvrdenie, ktoré je založené na tom, že odvolací senát sa nedostatočne vyjadril v súvislosti s tým, či značná časť odborných kruhov sa mohla oboznámiť so sporným dizajnom, a porušil tak jej právo byť vypočutý.
EUIPO a vedľajší účastník konania navrhujú túto výhradu v celom rozsahu zamietnuť.
Čo sa týka prvého tvrdenia žalobkyne, Súdny dvor už rozhodol, že článok 11 ods. 2 nariadenia č. 6/2002, ktorý stanovuje, že dizajn sa považuje za sprístupnený verejnosti, ak sa zverejnil po zápise alebo ak bol vystavený, použil sa v obchodovaní alebo inak sa zverejnil takým spôsobom, že sa tieto skutočnosti mohli počas bežného obchodovania stať známymi v odborných kruhoch, ktoré sa špecializujú na príslušný sektor a pôsobia v rámci Únie, pokiaľ sa zobrazenia uvedeného dizajnu sprístupnili obchodníkom podnikajúcim v tomto sektore (rozsudok z 13. februára 2014, H. Gautzsch Großhandel,
C‑479/12
,
EU:C:2014:75
, bod
). Takýto výklad platí analogicky aj v prípade článku 7 ods. 1 nariadenia č. 6/2002, ktorého znenie je podobné zneniu článku 11 ods. 2 uvedeného nariadenia, a ktorého cieľom je tiež určiť skutočnosti, ktoré sú rozhodujúce na to, či sa uzná existencia sprístupnenia, ktorá umožňuje nezapísanému dizajnu ochranu.
Prvé tvrdenie je preto potrebné zamietnuť.
Pokiaľ ide o druhé tvrdenie, treba pripomenúť, že dizajn sa považuje za sprístupnený verejnosti, keď účastník konania, ktorý poukazuje na sprístupnenie, preukázal skutočnosti, na ktorých je založené toto sprístupnenie. Na vyvrátenie tejto domnienky musí účastník konania, ktorý spochybňuje sprístupnenie, z právneho hľadiska dostatočne preukázať, že okolnosti v prejednávanej veci môžu odôvodnene predstavovať prekážku toho, aby tieto skutočnosti boli počas bežného obchodovania známe v odborných kruhoch, ktoré sa špecializujú na daný sektor [rozsudok z 21. mája 2015, Senz Technologies/ÚHVT – Impliva (Dáždniky),
T‑22/13 a T‑23/13
,
EU:T:2015:310
, bod
].
Ako bolo uvedené v bode 45 vyššie, v prejednávanej veci vedľajší účastník konania z právneho hľadiska dostatočne preukázal sprístupnenie skoršieho dizajnu verejnosti. Žalobkyňa pritom nepredložila dôkaz o tom, že okolnosti prejednávanej veci bránili tomu, aby skutočnosti, na ktorých je založené sprístupnenie, boli známe v odborných kruhoch, ktoré sa špecializujú na daný sektor. Túto skutočnosť musí preukázať žalobkyňa, ktorá nepreukázala, že by to pred odvolacím senátom urobila, a preto sa nemôže účinne odvolávať na to, že odvolací senát v tejto súvislosti nerozhodol, ani že porušil jej právo byť dostatočne vypočutý.
Pre úplnosť treba dodať, že tvrdenie založené na porušení povinnosti byť vypočutý nie je doplnené dostatočnými spresneniami umožňujúcimi posúdiť jeho dôvodnosť. Toto tvrdenie sa preto musí v každom prípade zamietnuť.
Navyše aj keď žalobkyňa, ktorá sa odvoláva na článok 47 Charty základných práv a na článok 6 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, tvrdí, že došlo k porušeniu práva na spravodlivý proces, treba takéto tvrdenie zamietnuť s odkazom na úvahy uvedené v bode 26 vyššie.
Druhé tvrdenie, ako aj tretiu výhradu treba preto v celom rozsahu zamietnuť.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné vyvodiť záver, že odvolací senát oprávnene konštatoval, že skorší dizajn bol sprístupnený verejnosti v čase podania prihlášky na zápis sporného dizajnu, ku ktorému došlo 13. februára 2004.
V dôsledku toho treba tento žalobný dôvod v celom rozsahu zamietnuť.
O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 6 nariadenia č. 6/2002
Žalobkyňa tvrdí, že odvolací senát porušil článok 6 nariadenia č. 6/2002, keď zastával názor, že sporný dizajn nemá osobitý charakter.
Žalobkyňa uvádza, že informovaný užívateľ vníma prvky, ktoré sú odlišné u oboch kolidujúcich dizajnov, a síce dva horizontálne pásiky na dne košíka a obdĺžnik na zadnej strane, a prevládajú v celkovom dojme, ktorý sporný dizajn vyvoláva u tohto informovaného užívateľa.
EUIPO a vedľajší účastník konania navrhujú tento žalobný dôvod zamietnuť.
Zo znenia článku 6 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 6/2002 vyplýva, že osobitý charakter sa v prípade zapísaného dizajnu Spoločenstva posúdi v závislosti od celkového dojmu, ktorý vyvoláva u informovaného užívateľa. Celkový dojem, ktorý vyvoláva u informovaného užívateľa, sa musí odlišovať od celkového dojmu vyvolaného akýmkoľvek dizajnom, ktorý už bol sprístupnený verejnosti pred dňom podania prihlášky na zápis dizajnu, alebo ak sa žiadalo o právo prednosti, pred dňom vzniku práva prednosti. Článok 6 ods. 2 nariadenia č. 6/2002 spresňuje, že pri posudzovaní osobitého charakteru treba zohľadniť mieru tvorivej voľnosti, ktorú má pôvodca pri tvorbe tohto dizajnu [rozsudok z 29. októbra 2015, Roca Sanitario/ÚHVT – Villeroy & Boch (Páková vodovodná batéria),
T‑334/14
, neuverejnený,
EU:T:2015:817
, bod
].
V zmysle judikatúry osobitý charakter dizajnu vyplýva z celkového dojmu rozdielu alebo absencie „déjà vu“ z pohľadu informovaného užívateľa vo vzťahu k existujúcim dizajnom bez zohľadnenia rozdielov, ktoré sú naďalej nedostatočne výrazné na to, aby ovplyvnili celkový dojem, hoci idú nad rámec nevýznamných detailov, avšak s prihliadnutím na rozdiely, ktoré sú dostatočne výrazné na to, aby vznikli odlišné celkové dojmy (rozsudok z 29. októbra 2015, Páková vodovodná batéria,
T‑334/14
, neuverejnený,
EU:T:2015:817
, bod
).
Pri posúdení osobitého charakteru dizajnu vo vzťahu k existujúcim dizajnom treba zohľadniť povahu výrobku, na ktorom je dizajn použitý alebo v ktorom je dizajn stelesnený, a najmä priemyselný sektor, do ktorého patrí (pozri odôvodnenie 14 nariadenia č. 6/2002), mieru tvorivej voľnosti, ktorú má pôvodca pri tvorbe dizajnu, eventuálnu saturáciu stavu v danej oblasti, ktorá môže spôsobiť, že informovaný užívateľ bude citlivejší na rozdiely v detailoch porovnávaných dizajnov, ako aj spôsob, ako sa predmetný výrobok používa, najmä v závislosti od toho, ako sa ním pri tejto príležitosti zvyčajne manipuluje (rozsudok z 29. októbra 2015, Páková vodovodná batéria,
T‑334/14
, neuverejnený,
EU:T:2015:817
, bod
).
Napokon pri posúdení osobitého charakteru dizajnu treba tiež zohľadniť pohľad informovaného užívateľa. Ako vyplýva z ustálenej judikatúry, informovaný užívateľ je osobitne obozretnou osobou, ktorá má určitú znalosť o doterajšom stave v danej oblasti, t. j. o predošlých dizajnoch týkajúcich sa dotknutého výrobku, ktoré boli sprístupnené ku dňu podania prihlášky napadnutého dizajnu alebo prípadne ku dňu uplatňovaného práva prednosti (pozri rozsudok z 29. októbra 2015, Páková vodovodná batéria,
T‑334/14
, neuverejnený,
EU:T:2015:817
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci odvolací senát správne definoval informovaného užívateľa bez toho, aby to navyše žalobkyňa spochybnila, ako osobu zvyknutú na košíky na bicykle, ktorá bez toho, aby bola návrhárom alebo technickým expertom, pozná rozličné dizajny existujúce v dotknutom sektore a disponuje určitou mierou znalosti, pokiaľ ide o prvky, ktoré tieto dizajny obvykle obsahujú (pozri bod 32 napadnutého rozhodnutia).
Okrem toho sa odvolací senát správne domnieval, pričom to žalobkyňa nespochybnila, že miera tvorivej voľnosti, ktorú má pôvodca pri tvorbe košíkov na bicykle, bola limitovaná technickými obmedzeniami, keďže košíky na bicykle musia byť pripevnené na bicykel a je potrebné, aby sa mohli do nich uložiť objekty, ktoré z nich nesmú pri jazde na bicykli vypadnúť, ale že pôvodca si mohol vybrať zo širokej škály farieb, materiálov (ako je napríklad plast, kov, ratan alebo tkanina) a tvarov (okrúhly, oválny, štvorcový) košíka (pozri bod 33 napadnutého rozhodnutia).
Odvolací senát ďalej uviedol bez toho, aby sa dopustil pochybenia, že predmetné košíky sa zhodujú aspoň v niektorých vlastnostiach (bod 35 napadnutého rozhodnutia), a síce:
–
materiál dvoch košíkov je drôtená mriežka s úzkymi okami,
–
oba košíky na bicykle sú obdĺžnikového tvaru,
–
vrchné okraje oboch bočných stien sú naklonené dopredu,
–
predná strana je dvakrát nižšia ako zadná strana,
–
lemovanie, ktoré ohraničuje celý košík, prechádza aj na hornú časť najnižšej malej strany.
Odvolací senát tiež správne konštatoval, že kolidujúce dizajny sa odlišujú najmä tým, že sporný dizajn obsahuje dva prvky, a síce dva horizontálne pásiky na dne košíka a obdĺžnik na malej zadnej strane, čo skorší dizajn nemal (bod 36 napadnutého rozhodnutia).
Odvolací senát usúdil, že dva horizontálne pásiky na dne košíka alebo sporného modelu vníma informovaný užívateľ ako spevnenie košíka. Tiež konštatoval, že obdĺžnik na malej zadnej strane sporného dizajnu je vnímaný ako menovka, že tieto prvky neprevládali v celkovom dojme, ktorý vyvoláva košík na bicykle, a že teda užívateľ vníma kolidujúci dizajn ako dizajn, ktorý má rovnaký tvar, je vyrobený z rovnakého materiálu a má rovnakú estetickú kvalitu. Dospel k záveru, že kolidujúce dizajny vyvolávajú rovnaký celkový dojem a že ich obmedzené rozdiely neumožňovali konštatovať osobitý charakter sporného dizajnu (bod 37 napadnutého rozhodnutia).
Vzhľadom na všetky úvahy uvedené v predchádzajúcom bode, s ktorými je potrebné súhlasiť, treba konštatovať, že odvolací senát mohol na základe skutočností, ktoré zohľadnil, oprávnene dospieť k záveru, že kolidujúce dizajny vyvolávajú na informovaného užívateľa rovnaký celkový dojem a že sporný dizajn nemá osobitý charakter.
Žalobkyňa vo svojej žalobe neuvádza žiadne tvrdenie, ktorým možno spochybniť záver uvedený v bode 85 vyššie.
Tento žalobný dôvod treba preto zamietnuť.
Pokiaľ ide o tvrdenia uvedené počas konania pred EUIPO, na ktoré odkazuje žalobkyňa najmä v bodoch 61, 66 a 82 svojej žaloby, treba dodať, že hoci žaloba môže byť v konkrétnych bodoch podopretá a doplnená odkazmi na výňatky z dokumentov, ktoré tvoria jej prílohu, prílohy majú výlučne dôkaznú a pomocnú funkciu. Prílohy preto nemôžu slúžiť na rozvinutie dôvodu, ktorý je len stručne opísaný v žalobe, uvedením výhrad alebo tvrdení, ktoré v nej neboli obsiahnuté (rozsudok z 30. januára 2007, France Télécom/Komisia,
T‑340/03
,
EU:T:2007:22
, bod
). Tieto výhrady sa tak musia zamietnuť ako neprípustné.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že žaloba sa musí zamietnuť.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu je účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania v súlade s návrhmi EUIPO a vedľajšieho účastníka konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata komora)
rozhodol takto:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Basil BV je povinná nahradiť trovy konania.

Gervasoni
Kowalik‑Bańczyk
Mac Eochaidh
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 17. mája 2018.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.