Varför idrottare dopar sig: En intervjustudie om vad som underbygger dopingbruk hos svenska idrottare

I denna studie har elva svenska idrottare som dopat sig intervjuats – tio styrkelyftare och en tyngdlyftare. Idrottarna har varit verksamma pa tavlings- till elitniva, och har fallts for minst en dopingforseelse 1990 till och med 2006. Syftet med studien har varit att identifiera och analysera sociala processer som ligger bakom bruket. Anabola Androgena Steroider (AAS) var det preparat som samtliga respondenter hade anvant under olika lang tidsperiod. Respondenterna upplevde att bruket gav tydliga fortjanster avseende idrottsprestation och begransade biverkningar som bland annat handlade om sexuell formaga. En respondent som hade anvant relativt stora doser rapporterade om mer omfattande biverkningar i form och hjart- och leverproblem, samt aggressivitet och valdsamhet. Den idrottsmiljo, framst styrkelyftmiljon, som respondenterna beskrev, kannetecknades vid tidpunkten da respondenterna var aktiva av vad som far kallas en dopingkultur. Det verkade finnas en tyst forvantan om att framgangsrika utovare anvande AAS, och detta blev ocksa en anledning till att respondenterna sjalva borjade anvanda – for att kunna konkurrera pa lika villkor. Nar respondenterna berattade om forsta gangen de anvande dopingmedel, sa framstar det mer som att de anpassade sig till en radande kultur an att de avvek fran den genom att dopa sig. Var de framgangsrika fick de fragor om vilka preparat de anvande, och i omkladningsrum sag de vad andra gjorde, det vill saga anvande AAS. Det viktigaste motivet till bruk av AAS som angavs var: ”alla andra anvander”, men aven en nyfikenhet var motiverande. Kopplingen mellan social bakgrund och dopingbruk var begransad, atminstone sa som det beskrivs av respondenterna. Det rapporterades om ett par fall av mobbning och ett par fall av uppvaxt med foraldrar med missbruksproblematik som mojligen kan kopplas till respondenternas senare dopingbruk. Respondenterna beskrev sig inte heller som typiska ”riskpersonligheter”, utan flera pekade snarare pa att de forsokte minimera risker genom att till exempel anvanda forhallandevis laga doser av AAS, och minimera risken att fastna i en dopingkontroll genom att avsluta kurer en viss bestamd tid fore tavlingar. En teori om idrottares dopingbruk handlar om att idrottare som dopar sig ar overkonforma i relation till ”idrottens etik” (vilket har ungefar kan oversattas till ”idrottens prestationslogik”). Coakley och Pike (2009) menar att dopade idrottare drivs aven overdriven och okritisk installning till idrottens grundlaggande prestationsvarden. Det kan till exempel handla om att man idrottar fast man ar skadad eller att man satter idrotten fore allt annat i livet, som till exempel familjen. Men det innebar ocksa att man tar hjalp av alla mojliga medel for att till varje pris uppna basta resultat och vinna tavlingar, och ett sadant medel kan vara AAS. Bland idrottarna i denna studie var inte denna installning kannetecknande, dock berattade en av respondenterna om ett tidigare idrottsliv som inneholl handlingar som i studien tolkas som mojliga uttryck for en overkonformitet – vilket ar ett intressant resultat, men ett enhetligt monster bland respondenterna gick inte att utlasa. (Less)