Learning through play : a work-based approach for the early years professional

Jacqueline Duncan i Madeline Lockwood redovite su profesorice Predškolske pedagogije na Fakultetu St. John u Yorku (Velika Britanija). Svoju su knjigu posvetile važnosti dječjeg učenja putem igre, ulozi odgojitelja u oblikovanju prostora, ponudi poticajnog materijala i važnosti cjeloživotnog učenja kao uvjeta kontinuiranog unapređivanja odgojne prakse. Autorice su ovom knjigom željele pomoći praktičarima u razumijevanju načina na koji djeca uče, a koji čine svakodnevno promatranje i dokumentiranje dječje slobodne igre i komunikacije. Autorice su učenju putem igre pristupile kombinirajući teorijske spoznaje i suvremene rezultate istraživanja te problematike. U svakom od dvanaest poglavlja predstavile su načine unapređivanja određenog aspekta odgojne prakse. Prema njihovu mišljenju, kvalitetna ponuda poticajnog materijala i okolina oblikovana prema dječjim potrebama rezultat su razumijevanja načina na koji djeca uče. Stoga autorice ističu kako je nužno da praktičari svladaju umijeće promatranja dječjeg ponašanja i aktivnosti. Ono bi im omogućilo individualan pristup djeci te omogućilo stjecanje različitih iskustva. „Djeca uče o fizičkom svijetu putem spontanog istraživanja, igre i promatranja onoga što ih okružuje” (Duncan, Lockwood, 2008, 35). Učenje je kvalitetno i smisleno ako djeca imaju priliku samostalno rukovati materijalom, a cilj je stjecanje vlastita iskustva. Važan aspekt tog procesa je i ekspresija naučenoga (slikanjem, crtanjem, konstruiranjem, glumom.). To pomaže djeci da predstavljaju svoje ideje i međusobno ih povezuju. Razmišljanja i stajališta o načinu dječjeg učenja autorice temelje na teoriji Piageta, Vigotskog i Brunera. Naime, promatrajući djecu Piaget je postavio koncept djeteta kao samostalnog konstruktora znanja koji uči iz iskustva. Vigotski i Bruner tu su teoriju nadopunili, ističući socijalnu dimenziju učenja koja podrazumijeva da se veliki dio djetetova učenja provodi putem interakcije s drugima, tj. dijete komunicirajući sukonstruira znanje s osobama iz svoje okoline. Djeca stvaraju mišljenje o sebi prema načinu na koji ih doživljavaju odrasli. „Utjecaj odraslih važan je za socijalan i emocionalan razvoj djece, koja, interpretirajući svoju percepciju o tome kako ih drugi vide, grade sliku o sebi” (isto, 56). Budući da je intelektualni razvoj povezan s emocionalnim, poticanje kognitivnih procesa zahtijeva zdrav odnos djeteta i odraslog temeljen na međusobnom razumijevanju i poštovanju. „Ako su djeca bojažljiva i uznemirena, imaju nerealna očekivanja od samih sebe ili im nedostaje sigurnost u vlastite sposobnosti, nisu u stanju prepoznati i upravljati pozitivnim emocijama. To koči proces razmišljanja i pamćenja, a također i njihovu sposobnost da kanaliziraju svoja razmišljanja prema zadatku učenja” (isto, 63). U nastavku autorice razmatraju sedam ključnih pristupa koji podupiru teoriju o djelotvornom učenju putem igre. To su: • djeca su kompetentna bića, sposobna da aktivno stječu znanja, samostalno, na temelju vlastitog iskustva, • odnos koji dijete ima s odgojiteljem i ostalom djecom utječe na proces učenja te općenito na odnos prema učenju kasnije u životu, • jezik tj. komunikacija važan je aspekt učenja, • djeca konstruiraju svoje znanje samostalno, ali i u interakciji s drugima, • promatranje dječje igre pomaže nam da razumijemo i podupiremo način na koji djeca razmišljaju, • djeci je potreban niz različitih iskustava koja će zadovoljiti sve aspekte njihova razvoja, • djeca kvalitetno uče kada su aktivno uključena u proces istraživanja. Raspravljajući o igri, autorice naglašavaju da „igra ima središnju važnost za djetetov intelektualni, socijalni, emocionalni, fizički i lingvistički razvoj; ona je prema tome za njega potreba, a ne