Forest acclimation to increasing drought structural and functional changes

El canvi climatic esta reduint la precipitacio i canviant-ne els patrons temporals en algunes regions com la conca mediterrania, cosa que s'intensificara en les proximes decades. En els ultims anys, hi hagut un augment en els casos de declivi forestal atribuit a la sequera. Aquests declivis comporten defoliacio de capcada i mortalitat i acostumen a ser provocats per un sol episodi. Tanmateix, tambe s'han relacionat canvis a gran escala en la composicio i l'estructura dels boscos amb l'augment progressiu de la sequera. La sensibilitat a la sequera pot variar entre especies d'un mateix ecosistema, aixi que un augment de la sequera podria produir canvis en la composicio especifica i modificar l'estructura dels ecosistemes. Per tant, una major comprensio de les estrategies de l'us de l'aigua de les diferents especies d'un ecosistema podria ajudar a dilucidar quins son els trets clau en la resposta a la sequera. En aquest sentit, els experiments de sequera son una eina util. Aquests experiments, pero, son de curta durada, mentre que les especies llenyoses son organismes de llarga vida. Els canvis en les comunitats que s'observen a curt termini poden no ser representatius del que pot passar a llarg termini. Els experiments a llarg termini ofereixen la oportunitat d'entendre millor la dinamica dels boscos enfront de l'augment de la sequera. En aquesta tesi, he investigat els efectes de la sequera experimental a llarg termini i de la sequera natural en alzinars (Quercus ilex). He estudiat com la sequera afecta el moviment d'aigua des de sota terra fins a l'atmosfera a nivell individual en especies amb diferent sensibilitat a la sequera. A nivell de bosc, he avaluat si l'efecte de la sequera experimental sobre les taxes de creixement i mortalitat canvia amb el temps. Tambe he realitzat una sintesis quantitativa sobre l'us de l'aigua freatica per part de les plants estimat amb isotops estables. He confirmat que les taxes de creixement i mortalitat de P. latifolia no es veuen afectades per la sequera experimental mentre que Q. ilex presenta una major mortalitat, i tan Q. ilex com A. unedo creixen menys a les parcel·les de sequera. Tanmateix, tambe s'ha vist com l'efecte de la sequera experimental es va esmorteint amb el temps. La major mortalitat de peus en les parcel·les de sequera sembla reduir la competencia pels recursos hidrics, esmorteint l'efecte del tractament. L'experiment tambe ha produit canvis en les fonts d'aigua de les plantes, cosa que podria contribuir a esmorteir l'efecte de la sequera experimental. Addicionalment, tambe he realitzat una revisio bibliografica sobre la sequencia de respostes a la sequera dels alzinars. L'alzina te diversos mecanismes i trets que li permeten sobreviure i recuperar-se de les sequeres, pero sembla que sequeres extremadament llargues produeixen la perdua del fullatge o inclus la mortalitat d'individus sencers. Aquesta especie te la capacitat de rebrotar despres d'aquests episodis i s'aclimata a condicions mes seques, pero no es car si sequeres mes recurrents poden afectar la seva resiliencia. Finalment, informo sobre la ubiquitat de l'us d'aigues freatiques o profundes per part de les plantes. Aquest es una font d'aigua crucial, mes enlla de la posicio topografica, el clima, o el tipus de planta. Tot i aixo, les plantes en ecosistemes riparis i de climes arids en fan servir una proporcio mes alta que les plantes d'altres climes o posicions topografiques. En resum, els arbres, i els boscos que conformen, tenen diversos mecanismes que permeten que amb el temps, es puguin aclimatar a condicions mes seques. Tanmateix, no es gens clar que aquesta aclimatacio pugui contrarestar els efectes negatius de l'augment de la frequencia, intensitat i durada de les sequeres.