Maaseutukuntien sisäiset hyvinvointierot

Maaseutu on kiihtyvässä muutoksessa. Maalla asuvat eivät enää välttämättä ole maalaisia, vaikka mielikuvat maaseudusta ja maalle muuttajista ovat vahvoja. Muuttojen valtavirta suuntautuu voimakkaasti kasvukeskuksiin, mutta laajeneva pendelöinti, etätöiden ja kakkosasumisen mahdollisuudet ovat muokanneet perinteistä maaseutumaista elämäntapaa ja maaseutuyhteisöjä niin, että maaseudun ja maatalouden liitto on alkanut säröillä (Cloke & al. 1997; Viinikainen & Puustinen 2000; Palttila 2002). Maaseutumaisten alueiden niputtaminen yhteen perustuu lähinnä siihen, että niitä yleensä hahmotetaan suhteessa keskuspaikkaan (Stimson 2001). Erottelu kaupunkiin ja maaseutuun kuitenkin piilottaa tekijöitä, jotka erottavat kaupunkimaisia ja maaseutumaisia asuinympäristöjä (kuten työllisyys, työnja tulonjako tai kyvykkyyden erot). Toisaalta erottelu jättää huomiotta maaseutumaisia alueita halkovat luonnolliset, kulttuuriset, historialliset ja sen kaltaiset erot. Maaseutumaiset alueet eroavat myös paikkasidonnaisten tekijöiden suhteen. Näitä ovat esimerkiksi liikenneyhteydet sekä työnjaollinen asema seutukuntarakenteessa. Stakesin Alueelliset hyvinvointierot -tutkimushankkeessa (aiemmin nimellä Kahtiajakautuva Suomi? ) on seurattu hyvinvoinnin alueellista vaihtelua 1990-luvulta alkaen (Kainulainen & al. 2001; Heikkilä & al. 2002). Hanke yhdistää kaksi näkökulmaa hyvinvointieroihin. Toisaalta hyvinvointia on analysoitu alueellisesti, lähinnä vertaillen eroja kuntatyyppien välillä. Toisaalta on tutkittu ihmisten hyvinvointikokemuksia suoraan väestöä alueellisesti edustavien aineistojen avulla (esim. Suomalaisten hyvinvointi -kysely, ks. Karvonen & Rintala 2006). Yksittäisillä hyvinvointitekijöillä tarkasteltuna kunnat näyttävät olevan ennemmin eriytymässä kuin yhtenäistymässä (Kainulainen & al. 2001; Karvonen & Rintala 2004). Myös alueellista hyvinvointia kuntatyypeittäin koko maan tasolla tarkastellut tutkimus viittasi siihen, että maaseutualueet erilaistuvat sisäisesti entistä voimakkaammin (Karvonen & Rintala 2005). Eriytymistä tapahtuu kuntatyypin mukaan niin, että harvaan asutut alueet ovat jäämässä kehityksen kelkasta samaan aikaan, kun kaupungin läheisille alueille ja jossain määrin myös maaseudun ydinalueille tihkuu talouskasvun ruokkimaa hyvinvointia. Myös samantyyppisten kuntien väliset erot ovat kasvaneet. Kuntia erottavia tekijöitä ovat muun muassa väestöpohja, alueellinen sijainti ja sijainti suhteessa kasvuseutuihin. Esimerkiksi Sakari Kainulainen ja Taina Rintala (2003) paikantavat vuosikatteeltaan (eli veropohjan suhde palveluista aiheutuneisiin kustannuksiin) negatiivisia kuntia eri puolille Suomea: näitä ovat pohjoisen laajat vähäväkiset kunnat, Pohjanmaan sydänseutujen syrjäiset kunnat sekä keskisen ja kaakkoisen Suomen pikkukunnat. Vastaavasti peruspalvelujen tarjonnan suhteen kustannustehokkuudeltaan heikoimmat kunnat sijaitsevat Heikki A. Loikkasen ja Ilkka Susiluodon (2005) mukaan Kainuussa, Lapissa ja Pohjois-Pohjanmaalla. Runsasväestöiset kaupunkikunnat dominoivat kuitenkin helposti hyvinvoinnin alueellista kuvaa, minkä vuoksi maaseutua on syytä tarkastella myös erikseen. Aiemmat tutkimukset viittaavat välillisesti hyvinvoinnin rakenne-eroihin maan eri osien välillä. Esimerkiksi taloudellisesta huono-osaisuudesta saadaan hyvin erilainen kuva mittarista riippuen: vaikka pienituloisuusriski on suurin Pohjoisja Väli-Suomessa (Riihelä & Sullström 2001) sekä syrjäisellä maaseudulla (Viljanen 2001), niukkuutta koetaan todennäköisemmin kaupungeissa kuin maaseudulla (Heikkilä & al. 2002) (ks. myös Loikkanen & al. 2005). VasMaaseutukuntien sisäiset hyvinvointierot