Les fronteres de la (in)transitivitat. Estudi dels aplicatius en llengües romàniques i basc

La tesi que presentem te per objectiu l'estudi de diversos fenomens que se situen en la frontera que separa la intransitivitat i la transitivitat. Ens centrem, en concret, en les alternances datiu/acusatiu, que ens condueixen, de retruc, a l'estudi de les construccions ditransitives i, particularment, de les construccions de doble objecte. Adoptem un enfocament interlinguistic: ens interessem principalment pel catala, pero no perdem de vista altres llengues romaniques com l'espanyol, el frances, l'asturia, l'italia, el portugues i el romanes, i tambe una llengua tan allunyada com el basc. Dediquem el capitol 1 a introduir el projecte de recerca general en que s'emmarca aquesta tesi i a definir el marc teoric amb el qual treballarem. Aixi mateix, oferim una caracteritzacio preliminar dels fenomens de que ens ocuparem i justifiquem per que les respostes que busquem es troben en l'estudi d'aquella parcel·la de la gramatica que marca el llindar entre les construccions intransitives inergatives i les construccions transitives. Al capitol 2 estudiem, en el marc de la ditransitivitat, les construccions de doble objecte en catala, i alhora proposem una nova mirada a aquestes mateixes construccions de l'espanyol. Argumentem que el paral·lelisme que han establert alguns autors entre les ditransitives amb doblat de clitic de l'espanyol i la construccio de doble objecte (CDO) de l'angles, d'una banda, i les ditransitives sense doblat de clitic i l'anomenada construccio preposicional (CP) o to-dative de l'angles, de l'altra, no es pot sostenir. Mes concretament, demostrem que les asimetries estructurals i semantiques que es detecten en l'alternanca dativa de l'angles no es detecten pas, de forma contundent ni sistematica, quan comparem en espanyol una ditransitiva amb clitic i una sense. Per aixo, concloem que el doblat de clitic datiu no es pas una condicio sine qua non per a la CDO de l'espanyol, ni tampoc del catala. Al capitol 3 oferim una proposta per a una CDO romanica: mes enlla del catala i l'espanyol, tenim en compte el romanes, el portugues (europeu i brasiler), el frances i l'italia. Des d'aquesta optica panromanica, apostem per una definicio eminentment semantica de la CDO, amb poc pes per a les consideracions d'ordre estructural. Quant a l'analisi de la CDO, postulem que l'OD i l'OI es relacionen per mitja d'un nucli aplicatiu baix, el qual pot ser fonologicament ple (i llavors tenim doblat de clitic datiu) o tambe pot ser buit. Al capitol 4 analitzem la ditransitivitat i, mes concretament, la CDO en basc: mostrem com les dades d'aquesta llengua reforcen la validesa del nostre plantejament general sobre la CDO, que alhora permet donar compte de les particularitats i de la variacio dialectal que presenta l'euscar en aquest punt. Finalment, el capitol 5 ens porta al punt de partida: les alternances datiu / acusatiu que presenten diversos verbs tant en l'ambit romanic com en l'eusquera, com ara en catala telefonar, contestar, robar, pagar, pegar o disparar, entre d'altres. En concret, assumim que un verb intransitiu inergatiu com telefonar (format per un verb lleuger i un nominal, com ara fer TELEFONADA) seguit d'un complement de persona correspon de fet a una estructura ditransitiva (fer TELEFONADA a algu). Aixi, en aquestes construccions ditransitives a l'ombra hi ha tambe un nucli aplicatiu, a les propietats del qual atribuim la responsabilitat de la variacio entre la codificacio dativa i la codificacio acusativa en el complement de persona (Li telefono, El telefono). Per acabar, constatem com aquesta variacio entre dos tipus d'aplicatius es nomes el primer estadi d'un canvi sintactic en proces que es caracteritza per una autentica transitivitzacio d'alguns d'aquests verbs, sovint acompanyada d'una explotacio semantica de l'alternanca de cas.