Proizvodnja prvog prototipa T-54 tenka počela je u oktobru 1944. godine u OKB-520 dizajn birou u Staljin Ural Tenk Fabrici broj 183 ( Uralvagonzavod ), u Nižnji Tagil . Početni izgled je dovršen u decembru, s prototip dovršen u februaru 1945. Testiranja koja su se provodila u martu i aprilu 1945. uspješno su bila provedena i Crvena armija je prihvatila tenk pod nazivom T-54. Tenk je imao gotovo isto podvozje i tijelo kao i T-44. Osnovna razlika je u tome što je pojačan oklop na prednjem dijelu tijela (120 mm gornja ploča i 90 mm donja ploča) i novi dizajn otvora za vozača. Kupola je veća i ima debeli oklop (180 mm sprijeda, između 90 mm i 150 mm na stranama i 30 mm na krovu). Osnovno oružje bio je 100 mm D-10TK top, sa dva 7.62 mm GWT mitraljeza. Tenk je pokretan sa novim V-54 12-cilindričnom 38,88 litrenim vodom hlađenim dizel motorom koji razvija 520 KS (388 kW) na 2.000 okretaja u minuti. Kapacitet spremnika benzina je također povećan (530 litara u osnovnom spremniku i 165 litara u dodatnim spremnicima koji se postavljaju na zadnji dio tenka). Za razliku od T-34, dodatni spremnici goriva su spojeni direktno na motor. Trag gusjenica je proširen kako bi se još više smanjio pritisak na tlo. Težina tenka bila je 35,5 tona, zbog čega je T-54 bio malo sporiji od T-44 (43,5 km/h). Maksimalan doseg je povećan na 360 km.

Umjesto toga grupa se složila da koristi satelitsku antenu za direktnu videovezu sa svojih koncerata s Carterom u Sarajevu. Carter se vratio u grad i sastavio videojedinicu. Grupa je kupila satelitsku antenu koja će biti poslana u Sarajevo i platila 100.000 funti kako bi se pridružila Evropskoj radiodifuzijskoj uniji (EBU). Kad je sve bilo spremno, grupa je počela slati satelitske linkove u Sarajevo skoro svake večeri, a prvi je poslan 17. jula 1993. iz Bologne. Kako bi se povezali s EBU-ovim satelitom, Carter i dvojica saradnika bili su prisiljeni ići u sarajevsku TV-stanicu noću i snimati sa što je manje moguće svjetla kako ne bi privukli pažnju snajpera i bombardera. Da bi došli do zgrade, morali su preći područje poznato kao ""Aleja snajpera"". Ovo su uradili ukupno 12 puta u toku 1 mjeseca. Tokom prijenosa Carter je govorio o sve lošijoj situaciji u gradu, a Bosanci su se često obraćali U2-u i njihovoj publici. Ovi sumorni intervjui bili su u oštrom kontrastu u odnosu na ostatak šoua; koncerti u sklopu turneje ""Zoo TV"" bili su dobro pripremljeni multimedijski događaji koji su imali satiričku poruku na račun televizije i pretjerane stimulacije publike. Većina koncerata imala je scenario, ali linkovi za Sarajevo nisu, što je ostavljalo grupu u nesigurnosti u pogledu toga ko će govoriti ili šta će reći. Grupa je obustavila prijenose u augustu 1993. nakon saznanja da se opsada Sarajeva nalazi na naslovnicama mnogih britanskih novina. Iako je to počelo prije U2-ovog prvog linka sa Sarajevom, Nathan Jackson sugerirao je da su potezi U2-a upoznali njihove ljubitelje, ali indirektno i britansku javnost sa situacijom.