Основана е през 1947 година от Габриел Лизет, местен тъмнокож чиновник, роден в Панама и служител във френската колониална администрация. Тя намира широка подкрепа в южните райони на колонията Чад, населена предимно с християни и анимисти. Тя е много по-крайна по отношение на политическите си възгледи отколкото опониращият Демократичен Съюз на Чад (предимно мюсюлмански). Лозунгът на Прогресивната партия гласи : ""Plus de coton! Plus d’impôts! Plus de chefs!"" (Стига толкова памук, стига толкова данъци, стига толкова началници !). През 1957 партията печели местните избори с 32 от общо 65 места (плюс още 12 места със съюзните формации). През март 1959 Габриел Лизет се отказва от поста си с цел държавен глава и ръководител на партията да бъде местен политик. Франсоа Томбалбайе е избран да оглави организацията и правителството. Малко преди независимостта на Чад да бъде обявена, Томбалбайе изпраща Лизет в заточение, като по този начин елиминира най-силния си противник.

В периода 1962—1968 са построени седем несамоходни плавбази от проекта 1821, предназначени за обслужване на две атомни подводни лодки от първо поколение. Следващия тип съветски плавбази са проект 1886 — те са самоходни и на тях за първи път е подигурено базиране на хеликоптер Ка-25. Като цяло за периода 1963 до 1972 година по този проект са построени девет плавбази. По-късно, заради разширяването на системата от бази, актуальността в строителството на нови плавбази намалява и строежа им е преустановен.

Фумихико Сори (на японски: 曽利文彦) е японски филмов режисьор и продуцент. През 2003 г. е номиниран за Най-добър режисьор на Японските филмови награди за филма Пинг Понг.

Букурещката конференция започва на 17 юли. В това време военните действия продължават, защото Сърбия и Гърция настояват за уговаряне на мирните условия преди огънят да бъде прекратен. Успешният отпор на българите край Кресненския пролом обаче склонява Гърция на примирие (18 юли). На 21 юли е постигнато споразумение за новата граница между България и Румъния, но усилията на българските дипломати да спечелят румънска подкрепа срещу сърби и гърци остават безуспешни. Българо-сръбските и българо-гръцките гранични въпроси са уредени до 24 юли. Първоначално Пашич предлага за граница река Струма. Това предложение не е прието, но българите са принудени да се откажат от Щип, Радовиш и Кочани, които владеят до войната. Венизелос поисква цялото егейско крайбрежие до село Макри (няколко километра западно от Дедеагач), но под натиска на останалите участници в конференцията намалява претенциите си. Русия и Австро-Унгария се намесват в полза на България в преговорите за Кавала, но Венизелос си издейства подкрепа от други две велики европейски сили – Франция и Германия. В крайна сметка българските делегати отстъпват Кавала под заплахата на Майореску, че румънските войски ще окупират София.