Piritojev silazak (starogrčki: Πειρίθου κατάβασις, Peirithou katabasis) naslov je izgubljene starogrčke epske pesme, koju grčki pisac Pausanija iz 2. veka naše ere pripisuje Hesiodu. Pesma je, kako se čini, obrađivala mit o Tezejevom i Piritojevom putu u Had, gde su pokušali da privole Persefonu da se uda za Piritoja. Međutim, bog Had zatočio je dvojicu heroja tako što ih je postavio na ""stolice zaborava"", a jedino ih je Herakle mogao izbaviti. Sačuvan je jedan papirus s fragmentom teksta koji je možda pripadao ovoj pesmi, a koji sadrži razgovor Meleagra i Tezeja. Međutim, moguće je da taj fragment teksta pripada i Miniji. Može se dovesti u pitanje i samo postojanje posebne hesiodske pesme o Tezejevom i Piritojevom silasku u Had, budući da na drugom mestu Pausanija kaže da je taj mit bio obrađen u Miniji. Međutim, prosuđujući na temelju velikog broja sačuvanih hesiodskih papirusa, u poređenju s drugim tekstovima arhajske epike, sasvim je moguće da pesma pripada hesiodskom korpusu.

Britanski teoretičari DŽ.F.C. Fuler i B.H. Lidel Hart su često povezivani sa razvojem taktike blickriga, mada je njihova zasluga u razvoju ove vojne doktrine sporna. Tvrdi se da je Guderijan, koji je bio ključna figura u razvoju koncepta blickriga, inspiraciju našao u Hartovim teorijama. Ova tvrdnja je bazirana na paragrafu iz Guderijanove autobiografije u kojem se on zahvaljuje Hartu. Međutim, ovaj paragraf prvi put se pojavio u engleskom izdanju Guderijanove autobiografije zbog čega se pretpostavlja da je Hart sam dodao ovaj paragraf i da njegov uticaj na Guderijana ni izdaleka nije bio toliko značajan. Fulerov uticaj je manje jasan. Fuler je tokom rata razvio planove za masovne, samostalne tenkovske operacije koji su proučavani od strane nemačkog vojnog rukovodstva. Prema jednom stavu Fulerovi planovi su bili inspiracija tvorcima taktike blickriga, dok je prema drugom stavu njegov uticaj na nemačko vojno rukovodstvo bio zanemarljiv.

Prema Serviju, Vergilijevom komentatoru, kad je jednom prilikom Aheloj izgubio svoje kćeri, Sirene, i u bolu zazvao svoju majku Geju, ona ga je prigrlila na svoje grudi i na tom mestu na kojem ga je primila potekla je reka koja je ponela njegovo ime. Priče o nastanku ove reke i njenom imenu daju i Stefan Bizantinac, Strabon i Plutarh.

Ono što je nesporno je da su za praktičnu primenu ove doktrine, u velikom obimu i na uspešan način, zaslužni Guderijan i drugi nemački generali. Od početnih forsiranja reka sadejstvom više rodova vojske tokom Francuske kampanje 1940. god. pa do nezadrživih prodora u Rusiji sve do kraja 1942. god. Guderijan je pokazao umeće i inovativnost koja je bila inspiracija mnogim. Vojni lideri kao što je Guderijan stvarani su pre početka rata kroz složen sistem obuke podržan od strane Generalštaba Rajhsvera koji je tokom tridesetih godina 20. veka organizovao velike vojne manevre u kojima su razrađivane različite varijante munjevitog ratovanja.