I søkrigene så det imidlertid anderledes ud. Her kæmpede de venetianske søfolk selv, ikke lejesoldater. Bortset fra de store omkostninger, som f.eks. krigen mod det Osmanniske rige 1499-1503 forårsagede, betød død, lemlæstelse og fangenskab skader på Venedigs økonomi. Mangel på arbejdskraft var i såvel kolonierne som selve Venedig altid et næsten uløseligt problem.

Marangoni og Calafati, skibstømrere og kalfatrerer, var blandt de vigtigste håndværk, som voksede kraftigt i forbindelse med udbygningen af værfterne squeri i byen og ikke mindst arsenalet. Der var konkurrence om deres arbejdskraft mellem det statslige flådeværft og de private bådebyggere. Efter anordning måtte skibsbyggerne forlade deres arbejde og hjælpe til på Arsenalet. Ganske vist skulle mestrene være registreret i en slags håndværksrulle og måtte medbringe indtil to medhjælpere, men ellers blev driften af arsenalet styret af byen, som sørgede for forplejning, materialer og arbejdskraft – og aflønning. Værfterne (Squeri), var ejet af en gruppe samfundsborgere, og de engagerede i reglen en Protomaestro, som igen antog Maestri. De, som nærmere var faglærte, fik opgave- eller ugeløn, men kunne medbringe lærlinge eller medhjælpere. Herved kunne ejerne – selv styre arbejdet eller overlade arbejdspladsen til de, som skulle have bygget et skib, og som så kun betalte leje. Tommaso Mocenigo, som var doge fra 1414 til 1423, skrev, at der i Venedig arbejdede 3.000 Marangoni og 3.000 Calafati.

1795 kom han til Danmark. I januar 1798 blev han dansk generalmajor og kort efter chef for Marinekorpset, som han beholdt i 5 år. Fra 1801-03 var han ekstraordinær gesandt i Sankt Petersborg; sidstnævnte år forflyttedes han i samme egenskab til Haag, hvor han døde 20. september 1808. Danneskiold-Løvendal blev 1801 hvid ridder; han var en statelig repræsentant for l'ancien régimes adel, men en tarvelig diplomat. I året 1772 ægtede han Charlotte Marguerite Elisabeth de Bourbon (1754-1838), legitimeret datter af Charles de Bourbon, hertug af Charolais. Han var fader til Carl Valdemar Danneskiold-Løvendal.

Grækenland mistede i den hellenistiske periode sin politiske betydning til fordel for romerriget, men græsk filosofi vedblev at spille en meget stor rolle i romersk kultur. Kejser Domitian (regerede 81 - 96) udviste alle filosoffer fra Rom og Italien men generelt var filosofien central, og der var en senere romersk kejser der samtidigt var filosof (Marcus Aurelius).

• graden af høre- og synsnedsættelse • om døvblindheden er kombineret med andre funktionsnedsættelser • om funktionsnedsættelsen er stabil eller progressiv.

Også Nørrejyder der ikke kune betale deres bøder kunne indsættes. Ikke blot tinget, men også præsterne kunne idømme tugthus – for umoralsk opførsel; Også børn der var ulydige over for deres forældre kunne indsættes! Folk der modtog fattighjælp i Viborg skulle arbejde der, men behøvede ikke at overnatte.