במהלך המהומות הנרחבות שפרצו ברחבי מצרים בשנת 1919, בהן דרשו ההמונים עצמאות, נפגעה באופן קשה תנועת הרכבות במדינה. מסילות רכבת ראשיות נותקו, עמודי טלגרף נהרסו ותנועת הנוסעים ירדה באופן חד. הכנסות הרכבת המצרית בשנת 1919 ירדו ל-585,995 ליש""ט, בהשוואה ל-949,075 שנה קודם לכן. בשנת 1921, בעקבות מהומות 1919, ובעקבות עליה חדה בפשיעה ברכבת, החליט משרד הפנים, בשיתוף עם הרכבת המצרית, להקים את משטרת הרכבת. בעקבות הכרזת בריטניה על הענקת עצמאות למצרים, ב-28 בפברואר 1922, עברה גם הרכבת שינויים מהותיים. מצרים וסודאן, אשר היוו עד לאותה עת יחידה מנהלית אחת, הופרדו וסודאן הפכה לקולוניה בריטית. בשנת 1924 הופרד גם המינהל של הרכבת המצרית מהמנהל של הרכבת הסודאנית והוקמה חברת הרכבות הסודאנית. ב-10 באפריל 1924 מונה לראשונה מנהל כללי מצרי - עבד אל-חמיד סולימאן - לרכבת המצרית, לאחר שנוהלה מאז היווסדה בידי מנהלים אנגלים וטורקים. סולימאן שם דגש על העברת השליטה על הרכבת המצרית לידי ידיים מצריות ופיתח תוכניות הכשרה נרחבות לעובדי רכבת מצרים לתפקידים שהוחזקו עד אותה עת בידי אנשי מקצוע אנגלים. סולימאן קבע לראשונה שהשפה הרשמית ברכבת המצרית תהיה ערבית, לאחר שעד לאותה עת היו השפות הרשמיות אנגלית וטורקית.

בתחילת 1949 נודע לראשי החברה כי חיל האוויר של ארצות הברית מתכוון להכריז על תחרות לתכנון מטוס לאימון ראשוני ובסיסי. לצורך התחרות בנתה החברה שני אבות טיפוס נוספים, שבהם שילבה כמה שינויים קטנים בלבד, בשל לחץ הזמן. שלושת המטוסים (המטוס שנבנה עבור הפיליפינים ושני אבות הטיפוס הנוספים) סומלו YT-25 על ידי חיל האוויר לצורך בחינתם. שתי חברות נוספות הגישו הצעות: פיירצ'ילד וביצ'קראפט. ב-24 בפברואר 1949 בחר חיל האוויר בדגם של ביצ'קראפט, T-34 מנטור; הדגם של טמקו היה במקום השלישי. עם זאת, בשל אילוצי תקציב בוטלה התוכנית בהמשך השנה.

למן ימי הביניים רווח באירופה המנהג של העלאת ""מחזות פסיון"" - המחשה דרמטית של יסורי השעות האחרונות בחייו של ישו, בהשתתפות שחקנים ולעיני קהל. מחזות אלה הציגו בהבלטה את חלקם של היהודים במסירת ישו לידי הרומאים ואת אחריותם לגורלו המר, ובכך ביססו וחיזקו תפיסות אנטישמיות חריפות. במקומות רבים רווח עד היום המנהג של ""מחזות פסיון"", במיוחד סביב אירועי חג הפסחא.

טיפול במשתנים: מרבית התלונות באי-ספיקת לב נובעות מצבירה עודפת של נוזלים ומלח. על כן, משתן הוא התרופה היחידה אשר יכולה לשלוט על צבירת הנוזלים ולמנוע עודף בצבירת נוזלים. קיימות מספר קבוצות של משתנים- התרופות פורוסמיד (פוסיד), טורסמיד ובומטניד הם משתני לולאה, כלומר פועלים על לולאת הנלה בכליה ומונעים ספיגה מחדש של נתרן, אשלגן וכלור. תיאזיד הוא משתן הפועל על הטובול הדיסטלי ומונע ספיגה מחדש של נתרן וכלור, וקיימים משתנים אוגרי אשלגן כגון ספירינולקטון (אלדקטון) הפועלים על התעלה המאספת בכליה. על אף העובדה שכל המשתנים מגבירים את הפרשת הנתרן בשתן ומכאן גם את הפרשת המים, הם שונים באופן פעולתם. משתני הלולאה מעלים את הפרשת הנתרן בכעד 25%, בעוד שתיאזידים מעלים את הפרשת הנתרן בכ- 5% עד 10% בלבד. יש להתחיל את הטיפול במשתנים במינון נמוך יחסית ולאחר מכן להעלותו בזהירות ובהדרגה במידת הצורך. לעתים אין תגובה מספקת וטובה למשתני לולאה ויש צורך בהוספת משתן מסוג תיאזיד. תופעות הלוואי של משתנים קשורות להפרעות אלקטרוליטיות וכן ירידה חדה בנפח הנוזלים בגוף והחמרת אזוטמיה. הפרעות במשק האשלגן בגוף כתוצאה משימוש במשתנים (היפרקלמיה או היפוקלמיה) עלולות להביא להפרעות קצב מסכנות חיים- בהקשר זה יצוין כי תיאזידים ומשתני לולאה מביאים להיפוקלמיה, בעוד שתרופות כגון ספירינולקטון מביאות להיפרקלמיה.