Най-старото предположение дава византийският автор Йосиф Генезий (X в.), според когото „българи“ идва от някой си господар Булгар. Следва предположението, което свързва „българи“ с името на река Волга, което в латинските езици е Булга. Първо то е застъпено от Никифор Григора (1294 – 1359) и е валидно до края на Средновековието и дори през време на Българското възраждане Христофор Жефарович, Паисий Хилендарски, Константин Фотинов, Петко Славейков, както и от българския учен Иван Шишманов. През 19 век чешкия етнограф Вилхелм Томашек през 1872 година дава мнение, че българи означава „смесен народ“, „смес от народи“ от тюрко-монголското булга (булгамак) – размесвам, смесвам, мнение възприето от Васил Златарски и Стоян Младенов. Унгарския тюрколог Г. Вамбери през 1882 година изказва теза, че „булгар“ означава „бунтовници, метежници“, от същия тюркски корен (булгамак), но със значение на ""подстрекавам"", ""бунтувам”, теза възприета от Й. Немет и отчасти от езиковеда Д. Дечев. Според обяснението на Б. Симеонов „булгар“ може да се тълкува като „потомци на булгар“, като под булгар се има предвид бозайник от рода на белките, който е възможно да е бил тотемно животно на прабългарите. Сред по-новите тълкувания появили се след лансирането на иранската хипотеза за произхода на прабългарите са, че думата произхожда от осетинската дума „бългерон“, т.е. „човек, който живее в покрайнината“ или се прави връзка с афгански език, където „булгар“ означава „човек, обитаващ отвъд планината“. Други предположения са, че „бълг“ изразява идеята за живот, човек, общност и трябва да бъде тълкувана като „хора“, „човеци“ или че българин означава „велик човек“ и т.н.

установена връзка между някои прабългарските омоними с ираноезичните имена от надписите от Боспорското царство, от 1 – 2 в. (сармато-алански по произход);

Тотипотентност e биологичен явление, изразяващо се в способността на някои организми да се развиват напълно от отделни части на майчинин организъм. Характерен е за растенията и някои видове животни.

Творбите на Пушкин са писани под влиянието на сатирата на Волтер, поезията на Байрон и трагедиите на Шекспир. Много от неговите произведения са считани от критиците за шедьоври. Самият Пушкин предпочита романа „Евгени Онегин“, който пише в продължение на няколко години. Той е един от малкото поети или писатели, които болшевиките не забраняват, когато идват на власт, може би отчасти дължащо се на факта, че Пушкин самият е бунтар и е в конфликт с правителството поради политическите си убеждения. Дори кръщават Царское село на него.

В периода 1990-1993 г. е административен директор и отговорен редактор на списание за „Semic Interpresse A/S“. През 1993-1995 г. е изпълнителен директор на списанието за телевизия „Bonnier“. През 1995 г. за кратко се насочва към театъра.

Законът за авторското право и сродните му права (ЗАПСП) урежда изключенията от авторско право в Глава пета „Свободно използване на произведения“. Според закона „Свободното използване на произведения е допустимо само в случаите, посочени в закона, при условие че не се пречи на нормалното използване на произведението и не се увреждат законните интереси на носителя на авторското право.“