Přeborovice jsou osada, základní sídelní jednotka, která je součástí obce Čejetice v okrese Strakonice, k níž ze západu přiléhá. Nacházejí se asi 10 km východně od Strakonic. Také Přeborovicemi protéká řeka Otava. V roce 2011 zde trvale žilo 122 obyvatel.

Solari byl synem a žákem Guiniforta Solariho (1429–1481). Pracoval na „Milánském dómě“ a odešel kolem roku 1490 do Moskvy, kde s jiným italským architektem Marcem Ruffem pracovali na stavbě paláce Moskevského kremlu. V roce 1491 pracovali společně s Marcem Ruffem na audienční a trůnní hale cara Ivana III. a vytvořili fasetový palác, dnes je to ještě nejstarší světská stavba v Moskvě. Solari navrhl také věž Borovickaja (název odvozen od stromu borovice). Byla jiná než ostatní jeho moskevská díla. Stavbu provedl Aristotile Fioravanti (asi 1415/20–1486) v italském renesančním slohu.

Osiřelé ženy tehdy často zůstávaly doma, staraly se o mladší sourozence a vdávaly se až dlouho po své dvacítce. Shakespeare jako manžel příliš perspektivní nebyl, protože jeho rodina upadla do finančních potíží. Sociálně i finančně dobře zajištěná Anne by pro něj byla dobrou partií. Shakespeare byl jistě zavázaný k tomu, aby se oženil s ženou, kterou přivedl do jiného stavu, ale není důvod nepředpokládat, že to nebyl jeho záměr.

Prvním Chapmanovým příchozím hráčem byl Charlie Buchan, který přišel ze Sunderlandu a v následujících letech hrál významnou roli. Poté, co byl Arsenal v říjnu poražen Newcastlem United 7-0, Buchan navrhl změnu rozestavení. Jednalo se o formaci „WM“, jenž je popisována jako 3–2–5 nebo 3–4–3, nebo přesněji 3–2–2–3. Obrana byla posílena tím, že střední obránci se posunuli více dozadu, zatímco krajní obránci se přemístili na křídlo. Postupem času Chapman toto rozestavení dále rozvinul. Velký důraz kladl na útočnou linii. Křídla přesunul více do středu hřiště. Za nimi vytvořil pozici pro tvořivého záložníka.

Ve městě i přes velké riziko začaly být činné různé protiokupační jednotky, z nichž nejvýznamnější byl komunistický odboj, který měl v provozu ilegální tiskárnu a informoval občany města. Komunisté však byli neustále pod dohledem okupačních sil, které odpor nemilosrdně likvidovaly. Na podzim 1941 se proto přesunuli z Bělehradu do oblastí s vhodnějším zázemím, kde mohli vést ozbrojený boj (okolí Užice). V dubnu 1944 bombardovaly město letouny vzdušných sil spojenců, hlavně královského letectva a USA. V říjnu 1944 město získala po několikadenním boji (Bělehradská operace) do svých rukou Národněosvobozenecká vojska Jugoslávie (tj. partyzáni) a Rudá armáda (třetí ukrajinský front). Po válce se v Bělehradě konaly procesy s válečnými zločinci, četniky a protikomunistickými aktivisty, podobně jako v dalších zemích, kde se dostali k moci komunisté.