Иако се од ње очекивало да власт препусти мужу Францу I, а касније сину Јозефу, који су формално били њени савладари у Аустрији и Чешкој, Марија Терезија је била апсолутни владар својих поседа. Критиковала је и није одобравала многе Јозефове одлуке. Опирала се подјели Пољске, али је била присиљена одобрити је. Имала је шеснаестеро дјеце међу којима су били француска краљица, напуљска краљица, пармска војвоткиња, и два цара Светог римског царства. Марија Терезија није поседовала интелект својих синова, али су је ипак карактерисале особине цијењене код монарха: добродушност, разумност, одлучност, те, најважније од свега, спремност да призна своју грешку и менталну супериорност својих савјетника. Као млада владарка која је морала водити два династичка рата, веровала је да њен интерес мора бити интерес њених поданика; као искусна владарка схватила је да интерес њених поданика мора бити њен интерес.

Позоришни живот у Ужицу датира од 1856. године. Ужички Театар основао је Стојадин Обрадовић, управитељ Читалишта (сведочи његово писмо кнезу Милошу Обреновићу из 1859. године). Прва позоришна представа у Ужицу изведена је 15. фебруара 1862. године. Био је то комад ""Бој на Чачку 1815"". Исте године приказани су комади ""Смрт Стевана Дечанског"" и ""Ајдуци"". Године 1866. малобројна грађанска публика гледала је представу ""Хајдук Вељко"". Новински чланак сачуван из периода прве премијере сведочи о интересовању Ужичана за позоришни приказ: ""Најодличнији цвет нашег грађанства беше са највећом љубављу на овом представљању и соба за седење је дупке пуна... Осим 100 душа што беше у соби и на местима што се могаше видети, још се толико повратило, јер није било места за њих"". Након ових првих извођења, позоришни живот у граду је имао дужу паузу, све док предратне 1913/14. године ђачка позоришна група Гимназије, под руководством професора Дејана Маленковића као њеног оснивача, није извела више комада. У међуратном периоду градска публика је, изгледа, више показивала склоности ка филмској уметности, јер настаје ново затишје у позоришним приказима. Тек са првим данима Ужичке републике, 1941. године, уметничка партизанска чета изводи домаће и совјетске писце: ""Мати"", ""Кнез Иво од Семберије"", неколико Нушићевих комада, ""Како се калио челик"", ""Почетак буне против дахија""... Главне улоге играли су Милутин Чолић, Алија Недић, Филип Марјановић, Миленко Ђурић, Часлав Јехличка. Поред Каљевића куће, у којој је традиција била настављена, представе су биле извођене и у Соколском дому (Соколани) и Филким биоскопу.

Beskonkurentna inhibicija odražava sistem gde inhibitor i supstrat mogu da budu vezani za enzim u bilo koje vreme. Kad su supstrat i inhibitor vezani, enzim-supstrat-inhibitor kompleks ne može da formira produkt i može se samo konvertovati nazad u enzim-supstrat kompleks ili enzim-inhibitor kompleks. Beskonkurentna inhibicija se razlikuje od opšte mišovite inhibicije po tome što inhibitor ima jednaki afinitet za enzim i enzim-supstrat kompleks.