La Biblioteca Víctor Català és una biblioteca pública del municipi de l'Escala (Alt Empordà) que forma part del servei de biblioteques de la Diputació de Girona. L'edifici de la biblioteca està inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

Entre el final del segle XVI i el final del segle XVIII els estrangers que van desembarcar sobre les costes de Madagascar no es van instal·lar mai pròpiament i no van fer cap intent d'integració; una sola excepció a la regla són els pirates.

El nom de Duhr, també escrit com Dhur, prové de l'àrab A l'Thahr al-Assad i significa ""l'esquena del lleó"", dóna referència a la seva posició dins de la constel·lació. Zosma o Zozma, l'altre nom habitual de l'estrella, és una paraula persa que significa ""faixa"" o ""taparrabos"". Zubr és una altra denominació menys freqüent utilitzada per designar Delta Leonis.

L'Abadia de Barking fou un antic monestir reial situat a Barking, al districte londinenc de Barking i Dagenham. S'ha descrit com «un dels convents més importants del país».

El reconegut director alemany ha vingut a actuar a Catalunya repetides vegades i és un dels directors més ovacionats pel públic català. La seva primera posada en escena va ser Cara de foc de Marius von Mayenburg al Sitges Teatre Internacional (1967-2004). El Teatre Lliure ha programat sis obres teatrals del Sr.Ostermeier gràcies a l'afany de l'exdirector del teatre, el Sr.Àlex Rigola, per mostrar obres internacionals. D'altra banda, el director del Festival Temporada Alta de Girona, el Sr.Salvador Sunyer, ha inclòs dues vegades Thomas Ostermeier i la seva companyia de la Schaubühne am Lehniner Platz al programa del festival. L'any 2009 el seu Hamlet va ser guardonat amb el Premi de la Crítica de Barcelona al millor espectacle internacional.

Entre el 1302 i el 1305 una plaga de fam sacsejà el país, i el 1306 en foren expulsats els jueus, la qual cosa agreujà la crisi econòmica. El 1321 també fou cremat a la foguera a Vila-roja de Tèrmens (Narbona) el darrer predicador càtar, Guilhem Belibasta, la qual cosa significà la desaparició definitiva de la secta a Occitània.

Les poblacions que vivien entre l'Irangy i Manampontany (regió betsimisaraka al sud de Toamasina) s'havien unit sota el cap Ramanano amb l'objectiu de marxar a la conquesta de Tamatave, Fénérive, Foulpointe i Santa Maria, per controlar els principals centres comercials amb els estrangers; van prendre en aquesta ocasió el nom de tsikoa, que vol dir « que no es retiren ». Aquests homes van aconseguir procurar-se armes, pólvora, bales… necessàries per batre's, i també per resistir als aliats de Ratsimilaho, que també en posseïen. Per contra cal precisar que l'ús de les armes no era pas efectiu, les armes de foc tenien un abast simbòlic de força i de poder, és-a-dir que no servien a fer fluir la sang sinó però a impressionar. Finalment, Ratsimilaho aconseguí batre a Ramanano, i després d'aquesta última confrontació els homes d'aquest cap van ser anomenats betanimena, « que estan coberts de terra vermella », un terme que s'ha mantingut fins avui dia per designar les poblacions betsimisaraka del sud (de Mananjary a Tamatave).