Mens Japan ikke længere havde en realistisk mulighed for at vinde krigen, troede Japans ledere, at de kunne gøre omkostningerne ved at erobre Japan for høje for de Allierede, hvilket ville føre til en form for våbenhvile snarere end et totalt nederlag. Den japanske plan for at overvinde invasionen blev kaldt Operation Ketsugō (決号作戦, ketsugō sakusen) (""Operation Kodenavn Afgørende""). Japanerne havde i al hemmelighed bygget et underjordisk hovedkvarter, der kunne anvendes til husly for kejseren og den kejserlige generalstab i tilfælde af en Allieret invasion.

Ken Nichols, der var distriktingeniør for Manhattan Engineer District, skrev, at i begyndelsen af august 1945 havde ""[p]lanlægningen af invasionen af ​​de vigtigste japanske hjemmeøer nået sin sidste fase, og hvis landgangene faktisk fandt sted, kunne vi levere omkring femten atombomber til at støtte tropperne"". En luftsprængning 550-610 m over jorden var blevet udvalgt til (Hiroshima)-bomben for at opnå maksimale eksplosionseffekter, og for at minimere resterende stråling på den jord, som det var håbet, at amerikanske tropper snart ville besætte.

Afvklingen af DDR-virksomheder blev afsluttet i 1994, og fra nytår 1995 skiftede Treuhandanstalt derfor navn til Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderausgaben.

Sergej Vladimirovitj Iljusjin (russisk: Серге́й Влади́мирович Илью́шин, tr. Sergéj Vladímirovitj Iljúsjin; født 30. marts 1894 i landsbyen Diljalevo, Vologda guvernement (nu Vologda oblast) i Det Russiske Kejserrige, død 10. februar 1977 i Moskva i Sovjetunionen) var en sovjetisk flykonstruktør. Han uddannede sig som pilot og senere flymekaniker. Etablerede i 1934 et konstruktionsbureau for militærfly, der blandt andet konstruerede jagerbomberen Il-2 Sjturmovik og bombeflyet Il-4, der i vid udstrækning blev brugt under 2. verdenskrig. Iljusjins mest kendte flytyper er det propeldrevne passagerfly Il-18, og det jetdrevne passagerfly Il-62, der i stor udstrækning blev anvendt af det sovjetiske flyselskab Aeroflot samt af mange østeuropæiske flyselskaber.

Roberto Cessi (Udg.): Documenti relativi alla storia di Venezia anteriori al Mille. I: Testi e Documenti di storia e di letteratura latina medioevale. Bd. 1-3, Padua 1942–43.

Merovingerne brugte den gallo-romerske elite i deres administration, der stadig indrettede sig efter romersk forbillede. Kirken optog flere gallo-romere, der fik høje poster, og endnu i det 7. århundrede var den gallo-romerske overklasse i Sydgallien en betydelig magtfaktor, særligt på grund af biskoppernes relativt stærke stilling i bysamfundene. På den måde blev den katolske kirke et samlingspunkt, hvor man kunne opretholde antikkens og senantikkens kultur.