Александър Пушкин пристига в Кишинев едва през септември и започва работа при генерал Инзов, председател на Попечителния комитет за чуждестранните колонисти в Южна Русия. На практика той не е много ангажиран в службата си и често пътува – гостува на приятели в Черкаска област през зимата на 1820 – 1821 година, посещава Киев и Одеса, прави обиколки из Молдова, заедно с Иван Липранди. През май 1821 година Пушкин става член на кишиневската масонска ложа „Овидий“.

JEREMIE (на английски: Joint European Resources for Micro to Medium Enterprises) е съвместна инициатива на ЕК, ЕИБ и ЕИФ (Европейски инвестиционен фонд) за подобряването на достъпа до финансиране на микро, малки и средни предприятия в европейските региони.

През 1922-1933 г. ръководи отдела за литературна и кинокритика във вестник „Франкфуртер цайтунг“ във Франкфурт на Майн, а от 1930 г. — в Берлин, там се сприятелява с Валтер Бенямин и Ернст Блох. Оказва се под влияние на „Теологията на революцията“ на Ернст Блох и на философията на романа на Дьорд Лукач. В есето си „Детективския роман“ (1925), серията вестникарски фрагменти „Орнаментът на масата“ (1927) , книгата „Служещите“ (1930), повлияли на Адорно и неговите по-късни изследвания на авторитарната личност, Кракауер отбелязва раждането в Германия през 20-те години на ХХ век на „средния човек“ и неговото всекидневно поведение, на феномена на скуката в мегаполисите и на индустрията на популярните развлечения (спорт, туризъм, кино, фотография, цирк, танци, реклама), изследва този процес от марксистки позиции, привличайки елементи на феноменологическата философия и психология, идеите на Макс Вебер и Георг Зимел. В безброй рецензии откликва на всички по-значими явления в обществената мисъл и културния живот на Германия от 20-те — началото на 30-те години на ХХ век.

Оспорващите хипотезата изтъкват факта, че нито един хроникьор, живял в тази епоха на територията на и около Китай, не е известно да споменава обособеното народностно самоназвание „българи“, а хунският съюз в Европа е конгломерат от най-различни раси и племена добил авторитета на мощна протодържава всяваща ужас в Империята. Според някои изложените твърдения имат своето логично обяснение в етнокултурния синкретизъм и влияния, което не противоречи, както на хипотезата за „хунския“ така и на другите такива за произхода на прабългарите и идентифицирането като български ханове на упоменатите в Именника хунски вождове.